Завршено прво отворено првенство Србије у оптимизаторима Тријумф Влада Кљачина, пехар Марку Обрадовићу Рус Влад Кљачин победник је првог отвореног првенства Србије у решавању оптимизационих логичких загонетки. У другом колу свих шест решених задатака урадио је за чисту „десетку“ и тако претекао Београђанина Марка Обрадовића, који је освајањем другог места као најбоље пласирани домаћи учесник постао шампион Србије за 2008. годину. Треће место у генералном пласману освојио је Зоран Танасић из Београда, док је четврти био Милован Ковачевић из Новог Сада. Као што се и очекивало, и друго коло било је једнако успешно као и прво. Решења су послала 32 загонетача из 13 земаља, а међу њима и један такмичар који није учествовао у првом колу. У другом колу једино је Зоран Танасић освојио бодове у свим задацима, а на табели је највише напредовао Зоран Радисављевић из Новог Сада, који је са двадесеттрећег дошао до једанаестог места. Занимљиво је да је додатни критеријум одлучио 27. место. Симана Матковић и Бјерн Ресел били су потпуно изједначени, па је пресудио боље решени осми задатак, а како немачки загонетач није ни пријавио решење за задатак „Икс-окс по Србији“, остаће забележено да је Сомборка имала бољи пласман. Коначни пласман свих 33 такмичара: 1. Влад Кљачин (Москва, Русија) 96, 2. Марко Обрадовић (Београд) 90, 3. Зоран Танасић (Београд) 78, 4. Милован Ковачевић (Нови Сад) 70, 5. Рајнер Биглер (Е-ла-Шапел, Немачка) 66, 6. Анджеј Золински (Зјелона Гора, Пољска) 65, 7. Урмас Рауде (Муга, Естонија) 61, 8. Чедомир Милановић (Кикинда) 60, 9. Горан Водопија (Загреб, Хрватска) 54, 10. Ненад Савић (Београд) 48, 11. Зоран Радисављевић (Нови Сад) 47, 12. Лу Пеи (Тајпех, Тајван) 44, 13. Драган Стојановић (Београд) 44, 14. Драган Толоманоски (Сарајево, БиХ) 43, 15. Рави Кумар Мачерла (Висахапатнам, Индија) 42, 16. Давор Гаврановић (Београд) 41, 17. Александр Јершов (Москва, Русија) 41, 18. Роберт Беарда (Хофдорп, Холандија) 41, 19. Јиржи Хрдина (Ростоки у Јилемнице, Чешка) 39, 20. Рохан Рао (Мумбаи, Индија) 35, 21. Ида Такахиса (Јокохама, Јапан) 31, 22. Георг Филсер (Бад Верисхофен, Немачка) 29, 23. Зафер Хусеин Ерган (Ескисехир, Турска) 28, 24. Хармит Синг (Бангалоре, Индија) 27, 25. Анураг Сахај (Хајдерабад, Индија) 25, 26. Гулчин Шабанчи (Измир, Турска) 22, 27. Симана Матковић (Сомбор) 17, 28. Бјерн Резел (Гисен, Немачка) 17, 29. Славко Бован (Кикинда) 15, 30. Ханс-Дитер Хинц (Бухолц, Немачка) 10, 31. Теџал Патак (Мумбаи, Индија) 10, 32. Иван Букумирић (Смедеревска Паланка) 9, 33. Шанта Мурти (Мумбаи, Индија) 6. Можете погледати комплетне резултате по задацима, као и нека од најбољих решења из другог кола. Пехар, медаље и дипломе најбољим учесницима из Србије биће уручени на првенству Србије у решавању судокуа, које ће бити одржано у јануару. Дипломе најбољим иностраним такмичарима биће прослеђене електронском поштом током ове недеље. Сигурно је да ће првенство Србије у оптимизаторима постати традиција и одржаваће се у такозваној "мртвој сезони" и с почетком хладнијих дана, тј. после одржавања светског логичког првенства. На крају, још једна занимљивост. Првенство је завршено, али се задаци још решавају. Изузетно решење загонетке бр. 3 (Олимпијска година) понудио је естонски енигмата Раун Парнитс. Његов резултат од 397 поена је убедљиво бољи од победничких резултата на првенству чиме је свима поставио нови изазов. Ево његове фантастичне укрштенице. Надамо се да су вас наши задаци заинтригирали и да ћете уживати у решавању неких од њих и у будуће. Прво отворено првенство Србије у оптимизаторима У првом колу Првог отвореног првенства Србије у оптимизаторима учествовало је 32 такмичара из 13 земаља. Најбољи после првог кола је Марко Обрадовић из Београда са само два поена предности испред Влада Кљачина из Москве. Иза њих са истим бројем поена су Горан Водопија из Загреба, Естонац Урмас Рауде и Зоран Танасић из Београда. Сви учесници су освојили макар један поен у овом колу. Чедомир Милановић из Кикинде једини је такмичар који је освојио поене на сваком задатку. Пласман свих 32 такмичара после првог кола: 1. Марко Обрадовић (Београд) 48, 2. Влад Кљачин (Москва, Русија) 46, 3. Горан Водопија (Загреб, Хрватска) 36, 4. Урмас Рауде (Муга, Естонија) 36, 5. Зоран Танасић (Београд) 36, 6. Чедомир Милановић (Кикинда) 35, 7. Анджеј Золински (Зјелона Гора, Пољска) 33, 8. Рајнер Биглер (Е-ла-Шапел, Немачка) 32, 9. Ида Такахиса (Јокохама, Јапан) 31, 10. Лу Пеи (Тајпех, Тајван) 31, 11. Милован Ковачевић (Нови Сад) 30, 12. Роберт Беарда (Хофдорп, Холандија) 28, 13. Александр Јершов (Москва, Русија) 26, 14. Ненад Савић (Београд) 26, 15. Јиржи Хрдина (Ростоки у Јилемнице, Чешка) 25, 16. Рави Кумар Мачерла (Висахапатнам, Индија) 24, 17. Драган Толоманоски (Сарајево, БиХ) 23, 18. Рохан Рао (Мумбаи, Индија) 23, 19. Драган Стојановић (Београд) 21, 20. Георг Филсер (Бад Верисхофен, Немачка) 20, 21. Давор Гаврановић (Београд) 18, 22. Анураг Сахај (Хајдерабад, Индија) 18, 23. Зоран Радисављевић (Нови Сад) 17, 24. Бјерн Резел (Гисен, Немачка) 16, 25. Славко Бован (Кикинда) 15, 26. Хармит Синг (Бангалоре, Индија) 14, 27. Зафер Хусеин Ерган (Ескисехир, Турска) 14, 28. Гулчин Шабанчи (Измир, Турска) 12, 29. Теџал Патак (Мумбаи, Индија) 7, 30. Симана Матковић (Сомбор) 6, 31. Ханс-Дитер Хинц (Бухолц, Немачка) 5, 32. Иван Букумирић (Смедеревска Паланка) 3. Можете погледати комплетне резултате по задацима, као и нека од најбољих решења до којих су дошли учесници првенства. Надамо се да ће и друго коло првенства бити овако успешно. Прво коло отвореног првенства Србије протекло је веома успешно. Учествовало је више од 30 загонетача из 13 земаља. Резултати ће бити објављени кроз неколико дана. Времена за одмор нема, јер су задаци другог кола већ пред вама. Решења шаљите на адресу answers@puzzleserbia.com. Подсећамо вас да је рок за слање решења недеља, 7. децембар у 22:00 часа по средњеевропском времену. Почело је прво коло отвореног првенства Србије у оптимизационим логичким проблемима. Објављени су задаци првог кола. Решења шаљите на адресу answers@puzzleserbia.com. Подсећамо вас да је рок за слање решења недеља, 30. новембар у 22:00 часа по средњеевропском времену. Прво првенство Србије у решавању оптимизационих логичких проблема, у организацији Савеза загонетача Србије, почиње у понедељак, 24. новембра. Такмичење ће бити подељено на два кола по 7 дана. Укупно ће бити 14 оптимајзера, по 7 у обе недеље. За сваки задатак формираће се посебна листа бодова. Такмичар са најбољим решењем (или више њих) добиће максималних 10 бодова, за друго најбоље решење добија се 8 бодова, за треће 6, за четврто 5 и тако редом до аутора осморангираног решења који добија 1 поен. У обе недеље сабираће се по пет најбољих резултата сваког такмичара, односно, неће му се рачунати два најслабија резултата. Другим речима, један такмичар у једној недељи може да освоји највише 50 бодова. То значи да такмичар може тактички намерно одустати од решавања највише два задатка у сваком колу, ако процени да неће моћи да оствари добар резултат. Са друге стране, такође из тактичких разлога може да уради свих 7 задатака и тако са бодовне листе потисне остатак конкуренције. Победник ће бити онај који на крају освоји више бодова. уколико два или више такмичара буту имали једнак број бодова, одличиће већи број „десетки“, затим „осмица“, „шестица“ и тако даље. Уколико и у томе буду изједначени, вредноваће се бољи резултат у 8. задатку. Ако и тада буду поравнати, биће проглашена деоба првог места. Такмичење је без котизације и посебне пријаве. Право учешћа имају сви заинтересовани, а преко светских логичких форума биће упућен позив загонетачима из целог света. Најбољих 10 такмичара биће награђени дипломама које ће бити послате мејлом, а најбољи представник Србије добија пехар и уједно ће бити проглашен државним шампионом за 2008. годину. Аутори задатака су Никола Живановић и Милован Ковачевић. Милован има право и да се такмичи јер је приредио 4 задатка, по два за обе рунде и он неће имати право да даје решења за своје задатке. Фајл са задацима првог кола биће објављен на овом сајту у понедељак, 24. новембра, у 10.00 часова по средњеевропском времену (CET = GMT + 01.00), а последњи рок за пристизање одговора је недеља, 30. новембар, у 22.00 часова. Резултати првог кола могу се очекивати до петка, 5. децембра. Друго коло почиње у понедељак, 1. децембра, а одговори ће се моћи слати до недеље, 7. децембра. Коначни резултати требало би да буду објављени до 12. децембра. Одржано 17. светско првенство у решавању логичких загонетки Србија осма на свету! У белоруском главном граду Минску од 28. октобра до 1. новембра одржано је 17. светско првенство у решавању логичких загонетки. На овој смотри најбољих светских загонетача Србија је освојила осмо место. Досадашњи најбољи резултат, 16. место 2006. године у Боровецу, више него убедљиво је надмашен. Овај подвиг остварила је репрезентација Србије у саставу: Никола Живановић, Драган Толоманоски, Марко Обрадовић, Чедомир Милановић и капитен Зоран Танасић. У појединачној конкуренцији 94 такмичара, Никола је заузео 21, Драган 45, Марко 46, а Чедомир 51. место. Капитен Зоран Танасић такмичио се ван конкуренције, а резултат који је постигао био би око 72. места. У тимским сетовима Зоран се придружио тројици такмичара из Индије који нису могли да саставе екипу па је тако ушао у историју као предводник две репрезентације. Тимски сетови су били оно што је ове године донело висок пласман нашој репрезентацији. Посебно треба истаћи десети сет, у коме је Србија успела, једина уз Чешку, да заврши задатке у предвиђеном времену и добије бонус поене. Што је најзанимљивије, у том сету се тражило сређивање слика по неком редоследу, тип задатка који је на ранијим такмичењима обично представљао нерешиву енигму. На врху није било ништа ново. Иако је у финалу ове године учествовало чак 17 учесника, првопласирани после прелиминарног дела, Немац Улрих Фојт освојио је титулу убедљиво победивши испред Турчина Мехмета Мурата Севима и Роџера Баркана из САД. То је Фојту била шеста титула, а почевши од 2000. године само три пута није победио. У екипном пласману по обичају најбољи су били Американци, иза њих Јапанци, док су треће место феноменално одрађеним тимским сетовима освојили Чеси, иако нису имали ниједног међу седамнаесторо финалиста. Коначни пласман (појединачно): 1. Улрих Фојт, (Немачка), 2. Мехмет Мурат Севим (Турска), 3. Роџер Баркан (САД), 4. Петер Худак (Словачка), 5. Хидеаки Џо (Јапан), ... , 21. Никола Живановић, 45. Драган Толоманоски, 46. Марко Обрадовић, 51. Чедомир Милановић. Екипни пласман: 1. САД, 2. Јапан, 3. Чешка, 4. Немачка, 5. Мађарска, 6. Француска, 7. Словачка, 8. Србија, 9. Турска, 10. Хрватска, 11. Холандија, 12. Русија, 13. Пољска, 14. Украјина, 15. Канада, 16. Белорусија, 17. Естонија, 18. Аустрија, 19. Бугарска, 20. Велика Британија, 21. Финска и 22. Италија. Детаљне резултате са освојеним поенима по сетовима можете погледати на званичном сајту првенства. Финале је оджано на веома интересантан начин. Најпре се такмичило пет најслабије рангираних такмичара. У следећој рунди су учсетвовали двоје од њих (који су најбрже урадили три задатка), као и троје следећих са списка. У последњој рунди су се укључила и најбоља тројица. Начин такмичења је био занимљив, али и веома захтеван за саме такмичаре, тако да нико није успео да прође две рунде, а тројица "привилегованих" су на крају и поделила медаље. Занимљив податак је да је у свакој рунди такмичар који је седео до судије Ферхата Чалапуклуа из Турске успео први да уради задатак, тако да су ту столицу, у шали прозвали "пол позиција". У финалној рунди, због сукоба интереса, Ферхат није судио, али је његов земљак Мехмет Мурат Севим успео да се, са "пол позиције", домогне сребрне медаље. За време првенства одржана је и седница светске федерације на којој је, између осталог, донета и одлука о домаћинима првенстава за 2010. годину. Судоку првенство једногласно је припало Американцима који нису ни имали конкуренцију па ће организовати шапионат у Филаделфији. За домаћинство првенства у решавању логичких загонетки мртва трка водила се између Србије и Пољске. После три круга гласања, Пољаци су победили са 12:10 (у прва два круга било је 8:8, односно 9:9), тако да је наша земља поново остала кратких рукава. Такође, донета је одлука да се, почевши од 2011, првенства у судокуу и логичким загонеткама одржавају одједном у истом месту. С обзиром на то да је Белорусија добила организацију уместо Литваније пре само три месеца, можемо рећи да је све одрађено на врхунском нивоу. Организатори на челу са Владимиром Португаловим беспрекорно су одрадили свој посао, нарочито што се тиче самих загонетки, и сви се слажу да оне никад нису биле боље. Одлична организација, добар провод и сјајни резултати у Минску допринели су да се сви вратимо одлично расположени и у други план бацили проблеме које је репрезентација имала приликом одласка и повратка, са руским визама и авионским картама. Наше фотографије из Минска можете погледати у галерији. Савез загонетача Србије захваљује се свима који су помогли репрезентацији да оде у Минск и оствари овај велики успех. Одржан девети Меморијал Томислава Мунишића Хет трик Марка Обрадовића У пријатној атмосфери кафића "Мућке" у Скадарлији 20. и 21. септембра одржан је девети Меморијал Томислава Мунишића. Главни догађај био је, као и прошле године, првенство Србије у квизовци. Трећи пут узастопно, првак Србије постао је Марко Обрадовић из Београда који је у репризи прошлогодишњег финала победио Ваљевца Велибора Марјановића. У традиционалном такмичењу у састављању анаграма победио је Велибор Марјановић испред Београђанина Ненада Савића. По први пут на Меморијалу одржано је квиз-такмичење Квиз куп Србије на коме је тријумфовао Владимир Крнач из Бачког Петровца који је у финалу победио Марка Обрадовића. На овогодишњем Меморијалу одржан је сигурно најјачи квизовкашки турнир у последњих десет година. Учествовало је четрнаест играча (рекорд првенстава Србије). Одиграно је девет кола по швајцарском систему, а најбољи су се на крају у финалним дуелима борили за медаље. После веома напетог турнира виђена је реприза прошлогодишњег финала јер су Марко Обрадовић и Велибор Марјановић били на челу табеле са по осам победа и једним поразом. У узбудљивом партијама достојним финала, Марко је успео да освоји златну медаљу добивши обе партије. У мечу за треће место Никола Живановић из Сомбора победио је Витомира Павловића из Београда. Пласман играча после девет кола: 1. Велибор Марјановић 8, 2. Марко Обрадовић 8, 3. Никола Живановић 6, 4. Витомир Павловић 6, 5. Дејан Масларевић 6, 6. Славко Бован 5, 7. Владан Зарић 5, 8. Зоран Радисављевић 4, 9. Ненад Савић 4, 10. Зоран Танасић 3, 11. Чедомир Милановић 3, 12. Иван Букумирић 3, 13. Драган Стојановић 2, 14. Владимир Крнач 0 поена. Резултати финалних борби: Живановић – Павловић 1:0 Обрадовић – Марјановић 2:0 Можете погледати комплетне резултате с пратећим занимљивостима са турнира. Ове године по први пут одржан је Квиз куп Србије. После квалификационог теста четворица најбољих пласирала су се у полуфинале. Владимир Крнач, као најуспешнији у квалификацијама, одмерио је снаге са Александром Весићем из Београда, док су други полуфинални пар чинили Београђанин Јован Ћук и Марко Обрадовић, који су у квалификацијама делили друго место. После узбудљивих полуфиналних утакмица у финале су доспели Владимир Крнач и Марко Обрадовић. Само финале било је врхунац драматичности квиза који је надмашио сва очекивања. Буквално је последњи одговор одлучио и шампион је постао Владимир Крнач надмашивши свог противника за два поена! Пласман после квалификација: 1. Владимир Крнач, Бачки Петровац 127 (180 могућих поена), 2-3. Јован Ћук, Београд и Марко Обрадовић, Београд 113, 4. Александар Весић, Београд 108, 5-6. Стеван Узелац, Београд и Софија Нецин, Нови Сад 103, 7. Славко Бован, Кикинда 96, 8. Велибор Марјановић, Ваљево 94, 9. Ненад Савић, Београд 88, 10. Никола Живановић, Сомбор 82, 11-12. Драган Стојановић, Београд и Зоран Ђокић, Нови Сад 81, 13. Иван Букумирић, Смедерево 74. Полуфинале: Крнач - Весић 80:53, Обрадовић - Ћук 86:66 Финале: Крнач - Обрадовић 67:65 Организатор и водитељ квиза био је Зоран Радисављевић. Можете погледати комплетан квалификациони тест као и сетове питања из финала. На осмом купу Србије за анаграмисте наступило је десет такмичара који су састављали анаграме на три задате теме. Судија Зоран Радисављевић изабрао је међу радовима три најбоља. Златну медаљу освојио је Велибор Марјановић анаграмом: ИДЕ БРЖИМ КАСОМ; ОДАШЕ ПРИЗНАЊЕ (За добрим коњем диже се прашина). Друго место припало је Ненаду Савићу за анаграм: ПАЗИ РЖЕ! ЊИМ КАСОМ ИДЕШ НА ДЕРБИ! (За добрим коњем диже се прашина). Трећи је био Милан Милин из Србобрана радом: ТАЈ СИ ПИШЕ ЕКСТРЕМНИ СИЖЕ БОЛА ("Слабости, име ти је жена", Шекспир). Победници на свим такмичењима освојили су пехаре, медаље као и пригодне робне награде. Фотографије са Меморијала можете погледати у галерији. Одржано четврто првенство Србије у решавању логичких загонетки Победа Чедомира Милановића Шампион Србије у решавању логичких загонетки за 2008. годину је Чедомир Милановић из Кикинде. Направивши велико изненађење, Чедомир је однео победу испред актуелног првака Драгана Толоманоског из Сарајева и Марка Обрадовића из Београда, који је испустио велику предност стечену у прва четири сета. Њих тројица ће уз капитена и састављача загонетки Николу Живановића представљати Србију на светском првенсву које ће се од 27. октобра до 1. новембра одржати у Минску. Првенство је одржано у Удружењу војних пензионера Звездаре у Београду, а учествовало је четрнаесторо такмичара. После вишечасовне "борбе" и четири сета задатака, осморо најбољих нашло се у финалу. Убедљиву предност пред финалну рунду имао је Марко Обрадовић, испред Чедомира Милановића и Београђанина Драгана Стојановића. Међутим, због нешто слабије урађеног финалног сета, као и катастрофалном превиду у највреднијој загонетки, Марко Обрадовић је са сигурног првог умало пао на четврто место и испао из репрезентације. Да се то ипак не деси, "побринуо" се Драган Стојановић који је такође направио велику грешку и на крају завршио на четвртом месту. Све је то на најбољи начин искористио Чедомир Милановић и обезбедио шампионску титулу. Прошлогодишњи шампион Драган Толоманоски био је најбољи када је то било најпотребније и фантастично урађеним финалним сетом пробио се са петог на друго место. Пласман финалиста (у загради је број поена освојених у прва четири сета) 1. Чедомир Милановић, Кикинда 453 (576) 2. Драган Толоманоски, Сарајево 443.5 (487) 3. Марко Обрадовић, Београд 417.5 (665) 4. Драган Стојановић, Београд 413.5 (557) 5. Бојана Војновић, Београд 329.5 (449) 6. Зоран Танасић, Београд 314 (508) 7. Весна Јовановић, Београд 286 (412) 8. Јелена Ђурић, Београд 284 (448). Коначни скор је збир половине поена из прва четири сета и поена из финалног сета задатака. Задатке за овогодишње првенство саставио је Никола Живановић, капитен репрезентације. Пласман осталих такмичара: 9. Милован Ковачевић, Нови Сад (372), 10. Зоран Радисављевић, Нови Сад (339), 11. Ненад Савић, Београд (267), 12. Слађана Милојковић, Зајечар (255), 13. Слободан Најдић, Београд (224), 14. Александар Лукић, Панчево (211). Одржано турско интернет такмичење ТуркЗека Велики успех наших такмичара На врло престижном такмичењу на турском интернет сајту TуркЗека српски такмичари су остварили изванредан резултат. Зоран Танасић освојио је четврто, а Чедомир Милановић шесто место у конкуренцији 214 учесника из целог света. Наш трећи учесник Милован Ковачевић заузео је одлично 26. место и да није пропустио четири кола сигурно би био у првих десет. Прва два места освојили су Јапанци Јоичи Ента и Таканори Фуџии, а трећи је Менг-Суан Ву из Кинеског Тајпеха. Рачунајући просечан број поена који су остварили такмичари из једне земље, Србија се може сматрати најуспешнијом. Наша три такмичара освојили су у просеку 1128 поена, следе Французи (два такмичара) са 1115, Чеси (три такмичара) са 956 итд. Зоран Танасић и Британка Хелен Робертс једини су решили 9 од 10 задатака, док су сви остали такмичари имали мање тачних одговора. Овде можете погледати комплетну табелу и званичну статистику такмичења, а остале информације о такмичењу налазе се на сајту ТуркЗеке. Четврто првенство Србије у решавању логичких загонетки Првенство у Београду Четврто прветство Србије у решавању логичких загонетки биће одржано у суботу, 6. септембра у Београду. Место одржавања је Удружење војних пензионера Звездаре које се налази у Улици Душка Радовића бр. 9а у Миријеву. Начин како да стигнете до ове локације можете погледати на мапи. Такмичење почиње у 10 часова. Објављени задаци за такмичење Аутор задатака за овогодишње првенство, Никола Живановић, објавио је књижицу (booklet) са текстовима задатака који ће се решавати на такмичењу. Уз сваки текст дат је и по један једноставни пример. На самом такмичењу све ће изгледати исто, једино што ће уместо једноставног примера бити прави задатак. Књижицу у ПДФ формату можете сада преузети, а евентуална питања у вези задатака можете поставити аутору на његовом блогу. Девети Меморијал Томислава Мунишића Девети Меморијал Томислава Мунишића биће одржан 20. и 21. септембра 2008. у просторијама кафеа "Мућке" (Зетска 1, Скадарлија). Организатор је Зоран Радисављевић. Чланови Савеза загонетача Србије ослобођени су уписнине за такмичење, док ће за остале она износити 500 динара по такмичењу. Сви такмичари су дужни да пријаве своје учешће на Меморијалу најкасније до 18. септембра. За најуспешније такмичаре обезбеђени су пехари, медаље и енигматска литература, а могуће је да ће бити и неких робно-новчаних награда. Програм манифестације изгледа овако: 9:00-9.30 Окупљање такмичара и гостију 9:30-10:45 Куп Србије за анаграмисте 11:00-20:00 Четврто отворено превенство Србије у квизовци (пауза за ручак по договору) 8:30-9:30 Формирање квиз-секције у оквиру Савеза загонетача Србије 9:30-11:30 Први Квиз куп Србије 11:30-19:30 Четврто отворено превенство Србије у квизовци (пауза за ручак по договору) 19:45 Проглашење победника Иначе, власник кафеа "Мућке" је Дејан Масларевић, победник првенства Србије у квизовци 2005, који је већ једном био домаћин МТМ док је држао кафић "Булдог". Овај простор је још већи и лепши, тако да ће услови стварно бити врхунски. Такође, вечерње дружење у Скадарлији сигурно ће бити за памћење. Такмичари све трошкове боравка сносе сами. Што се тиче преноћишта, заинтересовани могу да се јаве најкасније\tдо 10. септембра, ради резервације смештаја у неком од београдских хостела. Цене се крећу око 15 евра. Објављен прелиминарни програм првенства Као што је и објављено, четврто првенство Србије у решавању логичких загонетки одржаће се 6. септембра 2008. Место одржавања биће Београд или Нови Сад, што ће бити ускоро одређено. Првенство је уједно и квалификационо - освајачи прва три места иду на светски шампионат у Минск крајем октобра. Право учешћа имају сви заинтересовани који најкасније до 20. августа пошаљу пријаву путем e-mailа на адресу Савеза. За чланове Савеза учешће је бесплатно, а за остале такмичаре котизација је 800 динара. Аутор задатака, шампион Србије Никола Живановић, објавиће књижицу (booklet) са текстовима задатака 6. августа, када ће она бити постављена на овом сајту. Прелиминарни програм шампионата (могуће су ситније измене у зависности од броја учесника): 10:00 Отварање првенства, поздравне речи и детаљи око пропозиција 10:10 1. сет - БРОЈЕВИ СУ ВАЖНИ 10:45 2. сет - КЛАСИЧНИ ЗАДАЦИ 12:30 3.сет - ЛОГИЧКО ИЗНЕНАЂЕЊЕ 12:50 4.сет - НЕПРАВИЛНИ ОБЛИЦИ 13:35 проглашење финалиста 13:40 финале - ЛОГИЧКИ НОВИТЕТИ 14:40 крај такмичења 14:55 проглашење победника и уручење награда Одржано првенство САД у решавању логичких загонетки Успешан наступ наших загонетача Дана 14. јуна 2008. године одржано је првенство САД у решавању логичких загонетки, најмасовније такмичење загонетача на свету. Учествовало је шест стотина такмичара из целог света, а међу њима и десеторо из Србије. Такмичење је одржано путем интернета, трајало је два и по сата, а требало је решити што више од понуђених 20 задатака. Првак САД са освојеним максималним бројем поена (365) поново је постао актуелни светски судоку шампион Томас Снајдер. Од наших такмичара најбољи је по обичају био Никола Живановић са 248 поена. Резултати осталих наших такмичара су: Чедомир Милановић 170, Марко Обрадовић 164, Драган Толоманоски 160, Драган Стојановић 120, Весна Јовановић 117, Зоран Танасић 102, Слађана Милојковић 95, Милован Ковачевић 89, Јелена Ђурић 85. На сајту загонетачке организације САД можете погледати комплетне резултате, као и задатке са шампионата. Одређен домаћин шампионата 2009. Домаћин светског првенства у решавању логичких загонетки 2009. године биће Турска, одлучено је гласањем земаља чланица Светске федерације загонетача (WPF). Турска је добила петнаест гласова, а Србија као једини противкандидат три гласа. WPF се захвалио Савезу загонетача Србије на учествовању и изразио наду да ће се Србија кандидовати за домаћина шампионата 2010. године . Турци ће првенство организовати у Анталији или Кападокији. Одржан 24 часовни маратон у Будимпешти Српски маратонци издржали Наши логичари остварили су запажене резултате на 9. шампионату у двадесет четворочасовном решавању логичких загонетки које је одржано од 7. до 9. јуна у Будимпешти. Никола Живановић освојио је треће место, иако је више од половине такмичења провео у вођству. Чедомир Милановић заузео је 17. место, Милован Ковачевић 19. и Зоран Танасић 22. место. Победник логичког маратона постао је Михаел Леј из Немачке, а друго место освојио је прошлогодишњи победник Мађар Золтан Хорват. Шампионат Србије 6. септембра Четврто првенство Србије у решавању логичких загонетки биће одржано 6. септембра 2008 у организацији Савеза загонетача Србије. То такмичење биће уједно и квалификационо за светско првенство које ће се од 27. октобра до 1. новембра ове године одржати у Белорусији. Поред Николе Живановића који ће састављати задатке место у репрезентацији обезбедиће троје најбољих са првенства Србије. Првенство је отворено за све заинтересоване, а за чланове Савеза загонетача Србије учешће је бесплатно. светско првенство загонетача 2009. Србија поднела кандидатуру За време светског првенства у Индији одржан је незванични састанак челника Светске федерације загонетача (WPF) са капитенима свих репрезентација, са којег стижу одличне вести. Србија је постала кандидат за домаћина светског првенства у решавању логичких загонетки 2009. године. Гласање ће бити обављено путем интернета у периоду од 01. до 08. јуна. Противкандидати нашој земљи су Белорусија и Турска. треће светско првенство у решавању судокуа (Гоа, 14-17. април 2008.) Српски судокисти 13. на свету Четворочлана репрезентација Србије вратила се са добрим резултатима са 3. светског првенства у решавању судокуа, које је одржано од 14. до 17. априла у индијском граду Гоа. Државни првак Никола Живановић из Сомбора освојио је осамнаесто место у конкуренцији 89 такмичара из 30 земаља света. Бојана Војновић из Београда била је 39. и поправила је пласман за чак 73 места, јер је на претходном првенству у Прагу била 112. у укупном поретку. Вицешампион Србије Драган Толоманоски из Сарајева завршио је као 41, а Београђанин Драган Стојановић као 47. на свету. У екипној конкуренцији Србија је заузела 13. позицију, што је за три места слабије него на прошлом шампионату. Титулу првака света одбранио је Томас Санјдер из САД, испред Јапанца Јухеиа Кусуиа и Јакуба Ондрушека из Чешке. У борби за класик трофеј такође је тријумфовао супербрзи Американац, који је имао боље време од Британца Дејвида Мекнила и Немца Михаела Леја. У екипној конкуренцији победила је Чешка, други је Јапан, а трећа Немачка. Репрезентативци Србије у далеку азијску земљу отпутовали су захваљујући новом председнику Савеза загонетача Србије Зорану Танасићу и донаторима који су обезбедили новац за авионске карте. одржана Прва редовна седница СЗС-а Зоран Танасић нови председник Дана 24. фебруара 2008. у Београду је одржана Прва редовна седница Савеза загонетача Србије на којој је једногласно изабран нови председник Зоран Танасић.


У два напада у Волгограду погинуло је 32 људи, а преко 100 рањено. Тероризам против Русије (видео) Русија је опет мета терористичког напада, експлозија бомбе на железничкој станици у Волгограду јуче је изазвала смрт најмање 18 људи, међу којима је и једно деветогодишње дете, и ранила око педесетак. Руска агенција Итар-Тасс јавља да је међу погинулима и један полицајац, а да су тројица рањена. Напад се догодио у 12.45 сати по локалном времену, изјавила је портпаролка регионалног Министарства унутрашњих послова Светлана Смолијанинова. Експлозија се догодила у близини детектора за метал, који се налази пред улазом у железничку станицу, а безбедносне камере преко пута станице снимиле су тренутак експлозије, и то је објавила ТВ станица Русија 24, а преноси Танјуг. Нови биланс: У новом нападу у Волгрограду погинуло 12 људи МОСКВА –Према најновијим подацима Министарства здравља Русије, 12 особа је погинуло, а 28 повређено у експлозији тролејбуса која се јутрос догодила у Волгограду, граду на југу Русије. У јучерашњем терористичком нападу терористе самоубице на железничкој станици у том граду погинуло је 17 особа, а 37 је повређено. Руски истражни комитет саопштио је да се верује да су ова два терористичка напада повезана. По налогу председника Владимира Путина, у тај град, који се граничи са Северним Кавказом, отишао је шеф Федералне службе безбедности Александар Бортников. Интерфакс преноси да многи становници Волгограда од 2c28 ;бијају да користе градски превоз, а да нека градска предузећа шаљу свој транспорт запосленима. У Волгоградској области данас је проглашен висок степен опасности од тероризма. Према првим резултатима истраге, јучерашњи напад извршила је жена самоубица, која је стигла са Кавказа, из Дагестана. Хронологија напада у Русији


Domus Guide 2017: наш факултет у 100 најбољих школа архитектуре и дизајна у Европи!


/ СПИСКОВИ ПРИЈАВЉЕНИХ КАНДИДАТА + ВАЖНЕ ИНФОРМАЦИЈЕ / за полагање Пријемног испита 2016: Истицање листе пријављених...


source: fineweb

text: Sport Фудбалски савез БиХ без новог статута САРАЈЕВО - Скупштине Фудбалског савеза БиХ није усвојила нови статут који је предвиђао једног предсједника Савеза без националне ротације. Неусвајање статута могло би да доведе до суспензије Фудбалског савеза те фудбалске репрезентације БиХ и клубова из међународних такмичења. Делегати из Фудбалског савеза Републике Српске заступали су добро познат став да је ротација неопходна, као што је то случај и у другим руководећим тијелима на нивоу БиХ, а придружили су им се и делегати фубалских савеза из кантона са хрватском већином у Федерацији БиХ. Против усвајања статута гласало је 28 делегата, 22 су била за, а три уздржана. Очекује се да 1. априла ФИФА и УЕФА суспендују Фудбалски савез БиХ. (Срна/Фронтал)


InstagramはFacebookに比べて最大400%のエンゲージメントを提供、セレブやエンタメに強い【Socialbakers調べ】 – BRIDGE(ブリッジ) SCORE 1,011 Dean Takahashi 2017.06.03


Од капа се на мушкарцу могла виђети шубара, шајкача, а у новије вријеме и качкет. У раније вријеме био је обичај да и млађи и старији носе капу, али се касније могла виђети само на главама старијих. Од опанака је било двије врсте; први су били пашњаци и они су куповани, а други су били путравци, произведени у домаћој радиности од говеђе коже. Испод њих су назувани шарени приглавци, саплетени од разнобојне вуне.


Етиопијан ерлајнсов лет 409 — Википедија, слободна енциклопедија Етиопијан ерлајнсов лет 409 Eтиопијан ерлајнсов лет 409 у близини либанске обале. Етиопијан ерлајнс Међународни Аеродром Рафик Харири у Бејруту Међународни Аеродром Боле, Адис Абеба, Етиопија Етиопијан ерлајнс лет 409 је био међународни путнички лет етиопске авио–компаније Етиопијан ерлајнса, авиона Боинг 737-800, који је полетео са аеродрома Бејрут у Либану ка аеродрому Боле у Адис Абебиу у Етиопији. Авион се срушио у Средоземно море 25. јануара 2010. године на двадесетак километара од либанске обале, са 82 путника и 8 чланова посаде. 1 Авион 2 Истрага 3 Путници и посада Авион[уреди] Предметни ваздухоплов је Боинг 737-8AS, регистрована ET-ANB, s/n 29935. Први власник авиона је Рајанер која је 4. фебруара 2002. године примила авион регистрован EI-CSW. У септембру месецу 2009. године ваздухоплов је закупљен од Етиопијан ерлајнса.[1] Задње техничке прегледи одржана је дана 25. децембра 2009. без икаквих технички проблема.[2] Либанске власти покренуле су истрагу о узроку несреће којој ће се прикључити и Боинг компанија. Иако до сада нису познати узроци пада авиона са лета 409 либански председник Мишел Сулејман искључио је могућност терористичког напада. „Засад, чин саботаже је мало вероватан. Истрага ће утврдити узрок пада (авиона)” — председник Мишел Сулејман Путници и посада[уреди] Према званичном саопштењу Итиопијан ерлајнса у авиону је било 82 путника и 8 чланова посаде. Француска амбасада у Либану саопштила је да је на списку путника била и Денис Пиетонс супруга амбасадора те земље у Либану.[3] Либан 51 - 54 Етиопија 22 8 30 Уједињено Краљевство 2 - 2 Канада 1 - 1 Француска 1 - 1 Ирак 1 - 1 Русија 1 - 1 Сирија 1 - 1 Турска 1 - 1 Укупно[4] 82 8 90 ^ „Детаље ваздухоплова”. airfleets.net. ^ „UPDATE 11-Ethiopian plane crashes off Beirut, 90 feared dead”. reuters.net. ^ Бета, ТАНЈУГ, М. Миликшић/Блиц Онлајн (25. јануар 2010). „Avion sa 90 putnika srušio se u Sredozemno more”. blic.rs. Архивирано из оригинала на датум 26. 01. 2010. Приступљено 25. 1. 2010. CS1 одржавање: Употреба параметра аутори (веза) ^ "ET-409 Incident - 25 January, 2010 Архивирано на сајту Wayback Machine (август 8, 2010) (на језику: енглески)." Итиопијан ерлајнс. Добављено дана 25. јануара 2010. Викиновости имају новост(и) за чланак Етиопијан ерлајнсов лет 409. Преузето из „https://sr.wikipedia.org/w/index.php?title=Етиопијан_ерлајнсов_лет_409&oldid=20916898” Авионске несреће у 2010. Ова страница је последњи пут уређена на датум 27. септембар 2018. у 00:00 ч.


децембар | 2018 | препознавања Виктор Франкл ЧОВЕК И У ПАТЊИ БИРА СВОЈ ПУТ У границама психологије концентрационог логора, стиче се утисак да на људско биће потпуно и неизбежно утиче логорска средина. И заиста је, у границама психологије концентрационог логора, управо логорски живот са својом социјалном структуром, наизглед присилно, одређивао понашање логораша. Овде је оправдано упитати се: Шта је са људском слободом? Зар не постоји духовна слобода понашања, слобода става према околини? Да ли је исправно натуралистичко гледање на свет и живот према коме човек није ништа друго него производ многоструких услова и детерминизама – било биолошких, психолошких или социјалних? Зар човек заиста није ништа више него резултат своје телесне конституције, карактерне диспозиције и друштвених околности? И коначно, да ли логорашеве реакције на посебан свет концентрационог логора да се он не може отети утицајима тог живота којима је присилно изложен? Зар он мора подлећи тим утицајима? На ова питања можемо одговорити било начелно било из искуства. Искуство логорског живота показује да човек може другачије реаговати. Било је много примера, често херојских, који доказују да се апатија може надвладати и да се раздражљивост може контролисати. Човек може очувати делић духовне слободе и слободног става према околини чак и у тако страшним условима физичког и психичког притиска. Ко од преживелих логораша не би могао да прича о људима који су обилазили зборна места и бараке, делећи негде добру реч, негде свој последњи комад хлеба? Ако их је и било мало, они ипак доказују да се човеку може све осим једнога: базичне људске слободе да у свим околностима изабере своје држање, да прихвати свој сопствени пут. А бирати се морало непрестано! Сваки дан и сваки сат је доносио логорашу прилику да створи неку одлуку којом би одређивао да ли ће се препустити силама које су претиле да му одузму његову праву личност, унутрашњу слободу и којом је одређивао да ли ће бити играчка околине одричући се своје слободе да би се поистоветио са узорком типичног логораша. Са тог становишта, духовне реакције становника логора су очигледно више од пуког израза неких телесних, друштвених и духовних услова мада сви ти услови (лоша исхрана, недовољно сна и разни духовни комплекси) у неку руку сугеришу да логораш мора да потпадне законитостима типичне логорашке психе. Последња анализа показује да је оно што је од човека, наизглед, створио логор ипак резултат унутрашње одлуке логораша. Начелно сваки човек, и у таквим околностима, може некако да одлучи шта ће, у духовном смислу, да буде: типичан логораш или човек који и ту чува људско достојанство. Достојевски је једном рекао: „Једнога се плашим: да не будем достојан својих патњи“... Та мисао ми се често наметала када сам упознао оне мученичке ликове чије је понашање у логору, њихова патња и смрт потврдила чињеницу да се задњи делић слободе не може изгубити. Заиста се може рећи да су они били достојни својих патњи. Доказали су да истинско трпљење значи унутрашње остварење. Духовна слобода, која се човеку не може одузети, пружа му до последњег даха могућност да осмисли свој живот. Јер, радни живот у коме човек може стваралачким чином да остварује вредности није једини живот у коме човек може стваралачким чином да остварује вредности, није једини живот који има смисао, нити је то само хедонистички живот који човеку пружа могућност да се испуни доживљајем лепоте у природи и у уметности; већ свој смисао задржава и живот који, као у логору, више нема никакве шансе за остваривање стваралачких или хедонистичких вредности, него му једино још пружа шансу морално највреднијег држања, тј. става који он заузима према коначној ограничености своје егзистенције. Живот стварања и живот уживања вредности одавно му је ускраћен. Али, смисао има не само стварање и уживање, већ, ако живот уопште има смисла, онда свој смисао мора имати и трпљење. Та патња некако спада у живот као и судбина и умирање. Тек невоља и смрт обједињују људски живот у јединствену целину. Начин на који човек прихвата своју неумитну судбину и све патње које она собом доноси, начин на који човек носи свој крст пружа му многе могућности, па и у најтежим околностима и до његовог последњег даха, да свом животу да дубљи смисао. Према томе да ли је неко храбар, достојанствен и несебичан, или пак, у оштрој борби за самоодржање, заборавља на своју људскост па се срозава на животињски ниво, на шта је подсетила психологија логораша: према томе је човек и остварио или пропустио моралне могућности своје мучне ситуације и своје тешке судбине и према томе он јесте или није достојан своје патње. Нико не треба да мисли да су ова размишљања изван овог света и предалеко од стварног живота. Истина, ретки су људи који су дорасли таквој моралној висини. Само ретки логораши. Само ретки логораши су сачували своју унутрашњу слободу и постигли оне вредности које омогућава патња. Али, чак и само један такав пример је довољан доказ да човека његова унутрашња снага може да уздигне изнад његове унутрашње судбине. Таквих људи има много, свакако и ван концентрационог логора. Свуда је човек суочен са судбином и увек му се пружа могућност да нешто оствари својим трпљењем. Довољно је помислити на судбину неизлечивих болесника. Једном сам прочитао писмо релативно младог пацијента који свом пријатељу јавља да је управо сазнао да су му дани одбројани и како се сећа неког филма о човеку који је достојанствено и храбро ишао у сусрет смрти. Тада му се чинило да је то небески дар, а сада, писао је даље, судбина и њему пружа такву шансу. Ко од нас, који смо пре више година гледали филм Васкрсење према Толстојевом роману, није онда помислио: то су велике судбине и велики људи, нас то никада неће задесити и нећемо имати прилику да се уздигнемо до такве људске величине. Затим смо у најближој кафани, уз шољицу кафе, заборавили те метафизичке мисли. Када смо сами били суочени са тешком судбином, када смо и сами били пред одлуком да се достојанствено ухватимо у коштац са судбином, давно смо већ заборавили на своју младалачку одважност и – затајили смо... Одломак из књиге ЗАШТО СЕ НИСТЕ УБИЛИ Тражење смисла живљења, ИК „Жарко Албуљ“, Београд, 2014 Курт Конрад Лев Објављено од стране majaknjizevnost на 24 децембра, 2018 инч Франкл Ознаке: Виктор Франкл, Зашто се нисте убили Виктор Франкл ЉУБАВ ЈЕ ПОСЛЕДЊЕ И НАЈВИШЕ ДО ЧЕГА СЕ ЉУДСКА ЕГЗИСТЕНЦИЈА МОЖЕ ВИНУТИ Посртали смо у тами газећи путем по крупном камењу и по великим каљугама. Стражари су стално викали и гурали нас кундацима. Ко је имао јако израњављене ноге подупирао се о раме свог суседа. Није се чула готово ни реч. Ледени ветар није подстицао на разговор. Кријући уста иза подигнуте крагне, човек кои је ходао поред мене изненада шапну: „Кад би нас сад виделе наше жене! Ваљда је у њиховим логорима боље и не знају како је нама...“ Тада ми пред очима искрсну слика моје жене. И док смо се даље километрима оклизавали и посртали на крпицама леда, подупирући се међусобно и повлачећи један другог, нисмо проговорили ни реч, али смо обојица мислили на своје жене. Слушао сам њене одговоре, гледао њен осмех, њен отворени, охрабрујући поглед, који је тада био светлији од сунца које је излазило. Први пут у животу сам осетио истинитост онога што су толики мислиоци изрекли као последњу мудрост свог живота и што су толики песници опевали: да је љубав последње и највише до чега се људска егзистенција може винути. Одломак из књиге ЗАШТО СЕ НИСТЕ УБИЛИ Тражење смисла живота, ИП Жарко Албуљ, Београд, 2014 Ознаке: Виктор Франкл, Тражење смисла живота Маргерит Јурсенар ДОБРА СТРАНА СПАВАЊА ЈЕ ЧИЊЕНИЦА ДА СЕ ИЗ ЊЕГА БУДИ Од свих задовољстава која ме лагано напуштају сан је једно од најдрагоценијих, али и најобичнијих. Човек који спава лоше и мало, ослоњен на многобројне јастуке, има и сувише времена да размишља о тој посебној сласти. Прихватам да је најсавршенији сан скоро обавезно додатак љубави, одмор који се одражава и који одражавају два тела. Али оно што мене овде занима то је специфична тајна сна сама за себе, неизбежно смело загњуривање сваке вечери човека голог, самог и обезоружаног у океан где се све мења, боје, густина, чак и сам ритам дисања, и где сретамо мртве. Добра страна спавања је чињеница да се из њега буди, да се човек враћа неизмењен, пошто нас чудна забрана спречава да изнесемо са собом срж својих снова. Умирује нас и то што спавање лечи од умора, привремено, на најцелисходнији начин, удешавајући да не постојимо. И ту, као и другде, задовољство и вештина састоје се у томе што се свесно препуштамо тој блаженој бесвесности, што прихватамо да будемо за длаку слабији, тежи, лакши, неодређенији но што јесмо. Вратићу се касније на чудесни свет снова. Више волим да говорим о извесним искуствима чистог спавања, чистог буђења, која су на ивици смрти и васкрсавања. Покушавам да ухватим тачни осећај оног младалачког сна који обара као гром, кад човек заспи над књигама, обучен, отргнут наједном од математике и права, пренет усред сна, чврстог и потпуног, испуњеног неискоришћеном енергијом, тако да се у њему осећа тако рећи прави смисао постојања кроз затворене капке. Обнављам сећање на изненадни сан на голој земљи, у шуми, после заморног дана лова. Будио ме је лавеж паса, или њихове шапе на мојим грудима. Та утонулост била је тако потпуна да сам сваки пут могао да се пробудим другачији и чудило ме је, или би ме понекад растужило, оно строго правило да се из толике даљине враћам у тај мајушан део човечанства који представљам. Шта представљају те посебности до којих највише држимо, кад оне тако мало значе за слободног спавача и кад сам успевао за тренутак, пре но што се са жаљењем вратим у кожу Хадријана, да уживам скоро свесно у том празном човеку, у тој егзистенцији без прошлости? [...] Али ми и мислимо тако мало на појаву која представља бар трећину нашег живота, јер је потребна извесна скромност да бисмо ценили њену доброту. У сну и гај Калигула и праведни Аристид вреде исто; остављам своје таште и важне привилегије, не разликујем се више од црног чувара који спава на мом прагу. Шта је друго наша несаница до бесомучна упорност интелигенције у прављењу мисли, низа судова, силогизама и дефиниција само њој својствених, њено одбијање да се повуче пред божанском глупошћу склопљених очију или мудром лудошћу снова? Човек који не спава, а ја већ неколико месеци имам тако често прилику да то утврдим на самом себи, одбија мање или више свесно да укаже поверење бујици ствари. Брату смрти... Сократ се преварио и његова је реченица само реторичко претеривање. Почињем да упознајем смрт; има она и других тајни, још странијих нашем садашњем стању човека. А међутим, тако су ти токови испреплетани, тако дубоки, испод тих тајанстава одсуства и делимичног заборава, да лепо осећамо да се негде спајају и бели и тамни извор. Никад нисам радо гледао вољена бића кад спавају; одмарали су се од мене; и измицали ми. А сваки човек се стиди свог лица умрљаног сном. Колико сам пута, кад устанем врло рано да радим или читам, сам намештао згужване јастуке, покриваче у нереду, та скоро бестидна сведочанства наших сусрета са ништавилом, доказе да већ сваке ноћи престајемо да постојимо. Превод: Ивана Павловић Из књиге Хадријанови мемоари, Библиотека Новости, Београд, 2004 Објављено од стране majaknjizevnost на 22 децембра, 2018 инч Јурсенар Ознаке: Маргерит Јурсенар, Хадријанови мемоари Маргерит Јурсенар ЈЕДАН ДЕО ЖИВОТА ПРОЛАЗИ У ТРАЖЕЊУ РАЗЛОГА БИТИСАЊУ... Један део сваког живота, чак и оно мало достојног пажње, пролази у тражењу разлога битисању, почетку, извору. Моја немоћ понекад ме је наводила на чудесна објашњења, на тражење у окултним заносима оног што ми здрав разум није пружао. Кад се све сложене рачунице покажу погрешне, кад ни сами филозофи немају више шта да нам кажу, опростиво је окретање случајном цвркуту птица или далекој противтежи звезда. Маргерит Јурсенар ЈЕДНА ТЕОРИЈА ДОДИРА Понекад сам сањао о томе да изградим систем људског сазнања саздан на еротичном, једну теорију додира, где би се тајна и достојанство овог другог састојали баш у том пружању подршке неког другог света нашем Ја. Уживање у тој филозофији био би један потпунији, али и посебнији облик прилажења Другом, још један начин у служби сазнавања оног што нисам ја. И у најмање чулним сусретима ипак се доживљај или радња довршавају додиром: мало одвратна рука старице ми пружа плацет, влажно чело мог оца у агонији, опрана рана рањеника. Чак се и најинтелектуалнији или најравнодушнији односи одвијају тим системом телесних знакова: нагло заблистали поглед трибуна коме објашњавају маневар ујутру пред битку, безлични поглед потчињеног који се при нашем проласку укочи у ставу послушности, пријатељски поздрав роба кад му захвалим што ме је послужио или зналачки израз старог пријатеља пред грчком камејом донетом на поклон. Такви и најмањи и најповршнији додири са већином бића довољни су за нашу жељу, чак је и превазилазе. Ако јачају, ако се множе око једног јединог створа док га целог не обавију, ако сваки делић једног тела има за нас исто толико потресних значења колико и црте једног лица; кад једно једино биће, уместо да у нама изазове, у најбољем случају, раздраженост, задовољство или досаду, почиње да нас опседа као музика или да нас мучи као проблем, ако са периферије нашег света доспе у његово средиште и постане најзад најнеопходније но што смо сами себи, онда се догоди то неочекивано чудо, где ја пре видим најезду духа на пут но просту игру пути. Овакви погледи на љубав могли би да доведу до стварања каријере заводника. А ја је нисам остварио вероватно зато што сам радио нешто друго, ако не и нешто боље. У недостатку генијалности таква каријера захтева труд, па чак и маневрисање, а за то се нисам осећао нарочито способан. Све то, постављање замки, увек истих, рутина сведена на вечито прилажење, домета ограниченог самом победом, замарало ме је. Техника великог освајача захтева при прелажењу са једног објекта на други лакоћу, равнодушност, коју ја немам у односу на њих; у сваком случају, више њих је мене напустило но што сам ја њих напустио; никад нисам схватио да човек може да се засити једног бића. Жеља да човек тачно преброји богатства која нам доноси свака нова љубав, да је човек гледа како се мења, можда да је гледа како стари, тешко може да се сложи са бројним освајањима. Некад сам мислио да ће ми извесна љубав према лепоти заменити врлину, да ће моћи да ме одбрани од претерано простачких прохтева. Али преварио сам се. Љубитељ лепоте најзад свуда нађе своју златну жицу, и у најодвратнијем земљишту, да би осетио, држећи у рукама та фрагментарна ремек-дела, укаљана или поломљена, оно задовољство зналца, сакупљача грнчарије која се сматра простом. Епиктет ЉУДИ СЕ ПРОДАЈУ ПО РАЗЛИЧИТИМ ЦЕНАМА Рационалном бићу неподношљиво је само оно ирационално, док му је рационално подношљиво. Ударци по природи нису неподношљиви. Како то? Ево како: „Спартанци подносе бичевање, јер су претходно научили да је то рационално“. „А зар је и вешање подношљиво?“ „Дабоме, када некога убедите да је рационално, нек оде да се беси!“ Ако само мало обратимо пажњу, уочићемо да рационално биће ништа не притиска више него ирационалност, док га са друге стране ништа не привлачи толико као рационалност. Но, рационално и ирационално свако понаособ различито перципира, баш као и добро и лоше, корисно и бескорисно. Стога нам је превасходно неопходно образовање, како бисмо научили да процене о рационалном и ирационалном у складу са природом применимо на конкретне случајеве. Приликом разлучивања рационалног од ирационалног не служимо се ми само вредношћу спољашњих ствари, већ узимамо у обзир и вредност коју свако себи приписује. Тако је некоме рационално да другоме придржава ноћни суд, само зато што мисли како ће у супротном претрпети батине и остати гладан, но ако му придржава неће претрпети ништа неугодно или мучно. Неком другом, пак, чини се неподношљивим не само да придржава тај исти ноћни суд, већ му је мучно и да гледа другог како то чини. Ако ме питаш: „Да ли да придржавам ноћни суд или не?“ одговорио бих да је паметније да не будеш него да будеш гладан, и да је горе да те измлате него да те не измлате. Ако се даље водиш претходним параметрима, онда иди па придржавај. „Али, то би било испод части! “ То ћеш да процениш ти, не ја. Јер ти познајеш себе, знаш колико вредиш и за колико се продајеш. Људи се продају по различитим ценама. Из есеја КАКО У СВАКОЈ ПРИЛИЦИ ЗАДРЖАТИ ЛИЧНИ КАРАКТЕР?, ЕПИКТЕТ, РАЗГОВОРИ, Карпос, Београд, 2017 Превод са старогрчког: Соња Васиљевић и Алекса Петровић Објављено од стране majaknjizevnost на 21 децембра, 2018 инч Епиктет Ознаке: Алекса Петровић, Епиктет, Карпос, Разговори, Соња Васиљевић


Последња измена 12:19


source: wikipedia

text: 14. новембар (14.11.) је 318. дан године по грегоријанском календару (319. у преступној години). До краја године има још 47 дана. Догађаји 1533 — Шпански освајачи под командом Франсиска Пизара заузели град Куско, престоницу царства Инка, на територији данашњег Перуа. 1770 — Шкотски истраживач Џејмс Брус открио извориште Плавог Нила у језеру Тана у северозападној Етиопији. 1847 — У Швајцарској избио грађански рат снага Швајцарске конфедерације и седам католичких кантона, окончан крајем истог месеца поразом кантона. 1885 — Почео Српско-бугарски рат, објавом од стране краља Србије, Милана Обреновића. 1910 — Капетан Еуген Елај авионом узлетео, први пут у историји ваздухопловства, са палубе брода Бирмингем, усидреног у луци Хемптон роудс, у САД. 1918 — Томаш Масарик изабран за првог председника Чехословачке. 1979 — У земљотресу у провинцији Корасан, на истоку Ирана, погинуло 385 особа. 1983 — Прве крстареће ракете САД стигле у британску ваздушну базу Гринхем комон, упркос протестима пацифиста. 1984 — У Лос Анђелесу ухапшен хрватски ратни злочинац Андрија Артуковић, министар унутрашњих послова Независне Државе Хрватске у Другом светском рату. У САД побегао 1948, власти САД упорно одбијале да испуне захтев СФРЈ за екстрадицију. Изручен 12. фебруара 1986, у мају исте године осуђен на смрт. 1988 — Палестинско национално веће прихватило Резолуцију 242 Уједињених нација и нову политичку стратегију која подразумева признавање државе Израел, мировне преговоре о Блиском истоку и одбацивање тероризма. 1989 — Национални покрет црнаца SWAPO убедљиво победио на првим изборима у Намибији. 1991 — Камбоџански принц Нородом Сиханук вратио се у земљу после 13 година изгнанства. 1994 — У тропској олуји Гордон на Хаитију погинуло 829 особа. 1999 — Ступиле на снагу санкције Уједињених нација против Авганистана, донете због одбијања власти да изруче Осаму бин Ладена, који је, према тврдњама САД, главни организатор бомбашких напада на амбасаде САД у Кенији и Танзанији. 2000 — На конференцији Пакта за стабилност југоисточне Европе, први пут одржаној у Београду, Југославији обећана помоћ од пола милијарде евра. 2001 — Пет наследница СФРЈ постигло договор о почетку припрема за расподелу 74,5 милиона долара у злату, прве рате укупне заоставштине од око две милијарде долара. 2003 — Краљ Свазиленда Мсвати формално прихватио нови устав, по ком је сва власт у рукама краља. Рођења 1765 — Роберт Фултон, амерички инжењер и иноватор. (прем. 1815) 1838 — Аугуст Шеноа, хрватски књижевник. (прем. 1881) 1840 — Клод Моне, француски сликар. (прем. 1926) 1874 — Јохан Шобер, аустријски политичар, први председник Интерпола и канцелар Аустрије у три наврата. (прем. 1932) 1889 — Џавахарлал Нехру, индијски државник, политичар и активиста, 1. премијер Индије. (прем. 1964) 1891 — Фредерик Бантинг, канадски медицински истраживач, лекар и сликар, добитник Нобелове награде за физиологију или медицину (1923). (прем. 1941) 1898 — Бенжамен Фондан, румунско-француски песник, филозоф и критичар уметности. (прем. 1944) 1906 — Луиза Брукс, америчка глумица и плесачица. (прем. 1985) 1907 — Астрид Линдгрен, шведска књижевница и сценаристкиња, најпознатија по књигама за децу. (прем. 2002) 1916 — Роже Апери, грчко-француски математичар. (прем. 1994) 1922 — Бутрос Бутрос-Гали, египатски политичар и дипломата, 6. генерални секретар Уједињених нација. (прем. 2016) 1948 — Чарлс III, краљ Уједињеног Краљевства 1953 — Доминик де Вилпен, француски политичар, дипломата и писац, премијер Француске (2005—2007). 1954 — Бернар Ино, француски бициклиста. 1955 — Сулејман Халиловић, босанскохерцеговачки фудбалер. 1958 — Оливје Маршал, француски глумац, редитељ, сценариста и бивши полицајац. 1965 — Стјуарт Стејплс, енглески музичар, најпознатији као фронтмен, певач и гитариста групе -{Tindersticks}-. 1972 — Едита Горњак, пољска музичарка. 1972 — Џош Думел, амерички глумац и модел. 1979 — Олга Куриленко, украјинско-француска глумица и модел. 1980 — Карлос Кабезас, шпански кошаркаш. 1984 — Винченцо Нибали, италијански бициклиста. 1984 — Марија Шерифовић, српска певачица. 1986 — Данијела Пејџ, америчко-српска кошаркашица. 1993 — Самуел Умтити, француски фудбалер. 1995 — Андрија Вилимановић, српски одбојкаш. 1996 — Борна Ћорић, хрватски тенисер. 1998 — Софија Кенин, америчка тенисерка. Смрти 565 — Јустинијан I, источноримски (византијски) цар, законодавац, градитељ и освајач. 1831 — Георг Вилхелм Фридрих Хегел, немачки филозоф 1893 — Милан Кујунџић Абердар, српски филозоф, политичар, песник, министар и академик САНУ. 1946 — Мануел де Фаља, шпански композитор и пијаниста. Празници и дани сећања Српска православна црква данас прославља Свети Козма и Дамјан Свети Врачи Светски дан дијабетеса


source: CulturaX

text: Историја савремене цивилизације 15 — Викизворник, слободна библиотека Историја савремене цивилизације 15 ←< 14. глава ИСТОРИЈА САВРЕМЕНЕ ЦИВИЛИЗАЦИЈЕ Писац: Шарл Сењобос 16. глава >→ ПЕТНАЕСТА ГЛАВА Европски народи изван Европе Француска у Африци. — Француска је у XVШ столећу била изгубила све своје насеобине. Само су јој још била остала острва Реинион, Сен-Луј и Гореја у Африци, — неколика ситна острва у Антилима, два острвцета, Св. Петар и Микелон, и Гујана у Америци, — и у Азији пет трговачких кућа, које су им Енглези били оставили. Наполеон, који је желео да себи створи колопијалну силу, није могао у том успети услед борбе са Енглеском. Влада из доба Ресторације није се занимала колонијалним питањима. Али после 1830. године све су француске владе радиле да по ново заснују колонијално царство. Оне су у Океанији заузеле Нову Каледонију, острва Таити и неке гомилице суседнога острвља, а у Азији велики део Индо-Китаја.[1] Нарочито је Африка била погодна област за француско насељавање. Она је ту 1815. године имала само неколико растурених насеља: — Сен-Луј, острво Гореју, неколико трговачких кућа у Габону на западној обали, и Реинион на источној страни. Она је ту задобила четири простране области: 1. Алжир и Тунис на северној обали, — 2., Сенегал и Судан, — 3., Конго и Габон на западној обали и 4., велико острво Мадагаскар. Заузимање је започето на северној обали у Алжиру. Земља је била насељена тројаким народом. Кабули су били потомци старих афричких становника из доба Римљана, који су били постали муслимани, али су сачували свој стари језик[2] и своје обичаје; то су били стално насељени сељаци, који су обрађивали земљу, али сељаци ратоборни, који су носили оружје и живели по утврђеним селима на планинским узвишицама. Они су били многобројни нарочито у планини Атласу. Арабљани, који у XI столећу дођоше из Мисира, бејаху остали као скитачки, пастирски народ, који живи под шаторима. Они бејаху издељени у племена, која су била под старешинством својих шеика. И они су носили оружје, и племена су стално међу собом ратовала, да би једна другима отела стоку. Арабљани су нарочито били насељени по равницама испред Атласа и по висоравнима позади њега. Турци, који дођоше у XVI столећу, не сачињаваху народ. То су били војници и гусари насељени по градовима, а особито оним покрај мора. Њихове су поглавице носиле турске називе (бег, беј и деј) и сматрали су се као управници све земље у име цариградскога султана. У ствари су они владали као независни господари, али нису могли ни Кабуле ни Арабљане приморати на послушност. Осем та три ратничка народа, по градовима је било и мирнога, трговачкога становништва, које су сачињавали Јевреји и мелези од свих народности, које су називали Маврима (Moresques). Ни Јевреји ни Маври нису давали никаква отпора. Француска је поступно покорила сва три ратничка народа: Турке од 1830. до 1837. године (последња је епизода освојење Константине), — Арабљане од 1837. до 1347. (отпором је управљао емир Абд-ел-Кадер, којега је француска влада била оснажила тим, што га је званично била признала за поглавицу Арабљана) — а Кабуле од 1844. до 1871. године (борба је престала 1852. године и после тога било је само побуна). Ова двадесетогодишња борба донела је Француској једну област од 300 000 квадратних километара (не рачунајући око 100 000 квадратних километара у пустињи Сахари). Уз старо кабулско и арабљанско становништво населише се и европски досељеници. У години 1881. већих је било 420 000 душа, од њих су бар половина Французи или француски потомци, који су готово сви дошли из јужних покрајина, а остали су прирођени странци:[3] Талијани, Шпанци и Малтези. (Ту ваља додати и 50 000 алжирских Јевреја, који су се 1870. године изјаснили да су Французи). Староседелаца има 3 260 000 душа. Земља је била подељена на два дела. Они предели, где су се населили досељеници, сачињавају грађанску област, подељену на три округа (департмана) и уређену по француском начину, са истим онаквим чиновницима, какви су и у Француској; становници бирају посланике за народну скупштину и за сенат. У тој грађанској области станује и већина староседелаца, но они су сачували своју веру, своје законе и своје племенске старешине, и нису француски грађани. Само оне земље, где су староседеоци остали сами, (а то је већином област Сахаре), сачињавају војну област (territorie de commandement), која је остала уређена по војничком начину; ту су француски официри у исти мах и војничке старешине и управници (администратори); они и суде и одржавају ред међу урођеницима. Досељеници су заузели највећи део плодних земаља, које су узапћене или купљене од староседелаца, те их сад обрађују; Кабули, који су и пре били земљорадници, сад су повећали своју производњу. Алжир је пре свега земља житом изобилна; ту се 1887. године нажело скоро 15 милиона цената (квинтала) жита и јечма. Он даје и плодова које доносе топле земље. Оп је 1887. године дао 160 000 хектолитара маслинова уља; ту се гаји поморанџа, урма, шећерна трска итд. Од пре неколико година отворена су и три нова извора за приходе. У приморју се гаје варива, која се шаљу у Француску као прве пролетње новине (она сазревају много пре него поврће у Француској). По висоравнима у унутрашњости бере се једна дивља биљка, тако звана алфа, од које се гради хартија; 1887. године набрано је 2 200 000 цената. У средњој је области сађена, па се и сад још сади винова лоза. 1886. године већ је имало 70 000, а 1888. године 88 000 хектара винограда; године 1886. нађено је 1 569 000, а 1888. године 2 728 000 хектолитара вина. Алжир је у 1887. години учинио трговински промет од 211 милиона динара увоза и 186 милиона извоза. Рачуна се да је Алжир од 1830. до 1888. године стао Француску 5 милијарда, а дао је прихода само 1 250 милиона. Али треба водити рачуна и о том, да је 3 400 милиона утрошено на војне издатке. Од тада се приходи брже повећавају него ли расходи и вредност имања у Алжиру цени се преко 3 милијарде динара. С две стране поред Алжира биле су остале независне муслиманске државе, на западу Мароко, а на истоку Тунис. Француска није тежила за тим да заузме Мароко, па чак ни после победе над мароканским султаном, Абд-ел-Кадеровим савезником, 1844. године. А према Тунису она се само ограничила на то, да тунискога беја примора, да се остави гусарења по Средиземном Мору. Туниски је беј покушао да у својој држави уведе владавину по европском начину. Но он је успео само у толико, што је наредио да француски инжињери изврше неколике радове, и што је учинио у Европи позајмице, које га доведоше до банкротства 1869. године. Тунис и даље остаде у нереду, који му није дао да се користи својим изворима. Године 1881. француска се влада користи тим што туниска племена повредише алжирску границу, те посла у Тунис једну малу војску. Беј је, и не покушавајући да се бори, пристао да своју земљу стави под француску заштиту. Он је задржао свој назив, своје дворове и приходе. Француска је узела на се да изврши све измене у администрацији, правосуђу и финансијама; она је добила право да смести посаде свуда, где год она сама нађе за корисно; она је узела у своје руке и односе са иностранством. Она је створила једну нарочиту управу, састављену од Француза, која је за неколико година преуредила финансије смањивањем пореза и расхода. Урођеници су сачували своје обичаје, своје законе и имања. Али је она безбедност, која је створена правилном администрацијом, привукла у земљу и европске досељенике, који се почињу туда настањивати, не само ради трговине, него и ради обрађивања земље. У Тунису већ има 40 000 европљана, од којих је 15 000 Француза. Тунис има 130 до 150 000 квадратних километара (четвртина Француске), а плоднији је од Алжира. Он је некада сачињавао провинцију Африку, која је за дуго била житница Рима; а осем тога ту се почела засађивати и винова лоза. Трговина, која је 1880. год. износила 12 милиона увоза и 11 милиона извоза, већ се била подигла 1888. године на 31 милион увоза и 19 милиона извоза. Заузимање те земље стало је Француску око 300 милиона, а заштитни се трошкови сваке године смањују. Француска, као господар Туниса и Алжира, господари северном Африком. На западној обали Француска је све до 1854. године имала само насеља Сен-Луја и острво Гореју, где је неколико трговаца под заштитом француске војске трговало са староседеоцима. Она земља на северу од Сенегала припадала је једном ратоборном муслиманском народу, Тукулерима, који су захтевали, да им оне лађице, што плове том реком, плаћају неки порез, Она земља јужно од Сенегала била је насељена црнцима многобожачке вере, под малим господарима својега рода. Од 1854. године француски су гувернери радили да се француска владавина призна на обема обалама Сенегала. С црначким владаоцима на јужној страни поступали су мирољубивим начином; поклонима и привидним кретањем војске постигли су то, што су потпуно добили уговоре, којим је Француској дато право трговања и постављања војничких стражара по целој области, не само на обалама Сенегала, него и по земљи "јужних река". Против Тукулера на северној обали морала се употребити сила; француска се војска кретала дуж реке и упоредо с тим подизала моле тврђаве, око којих се мирно становништво прибирало. Тукулери су долазили, да нападају те тврђаве, али су сваки пут одбијани и њихова се владавина срушила. Те су ратове водиле посаде и војни одреди, намењени за истраживање, у којима је било по неколико стотина војника; само је један део био Француза, а остали су били урођеници под заповедништвом француских официра. Пошто су Французи стигли до изворнога краја реке Сенегала, они су се упутили караванским путем, који води на Горњи Нигар и тако су дошли и у Судан. Судан је врло пространа област, која обухвата сву средњу Африку од горњега Нигра до горњега Нила. Велики је део пуст, а без сумње и неплодан. Али, и поред непрекидних ратова, који уништавају села, и поред непријатељских похода трговаца с робљем, који одводе становништво, у Судану ипак преостаје довољно становништва, да се може отворити важно тржиште. Европљани су гледали да тамо продру, да би отворили излаз својој роби (нарочито тканинама и гвожђурији), која би се давала у размену за домаће производе: слонову кост, златан песак, гуму и жита. За долазак у Судан Французи су имали на избору два пута, један од Алжира преко Сахаре на Тимбукт, а други од Сенегала, који се спушта дуж Нигра. У исти мах су пројектоване две жељезничке пруге, једна преко Сахаре, која би полазила од Алжира, а друга која би везивала Нигар са Сенегалом. После погибије Флатерсова друштва[4], које је било послато у Сахару (1882.), одустало се од грађења преко Сахаре. У Сенегалу су радови започети и 264 километра железнице пуштено је у саобраћај, али је грађење више стало него што се мислило... У свима земљама, које су пристале на уговоре, Француска је завела војничке поште с малим посадама. Та поштанска линија сад је већ потпуно постављена на Сенегалу. 1883. године заузета је Бамака на Нигру, и сад се та линија почиње спуштати низ ту реку. У Сенегалу готово и нема Француза, јер је поднебље сувише топло. Али су се урођеници врло брзо навикли, да се сматрају за француске поданике, и трговина се нагло развија. Годишњи је обрт око 40 милиона.[5] Јужно од полутара, једна мала франпуска трговачка кућа при уласку у Габон послужила је као полазна тачка за испитивања, која су се кретала уз реку Огоује (1873.—78.) и најзад достигла до велике реке Конга. Саворњан-де-Браца заузео је у име Француске једну просторију од 670 000 квадратних километара, чије је границе утврдила Берлинска Конференција 1885.—86. године. Та област, која је по простору већа од Француске, још је насељена само староседеоцима. Но поднебље је у њој здравије него у Сенегалу и неколика насеља већ су тамо заснована: — једно је у изворном крају Огоује, а друго на десној обали Конга у Брацавиљу (наспрам Леополдвиља, главнога града слободне државе Конга, који је засновао Стенли на другој обали Конга за рачун белгијскога краља). На источној обали Африке Француска је покушавала у XVII и XVIII столећу да заузме велико острво Мадагаскар. Но она је од тога одустала и у том крају само је задржала ситна острва и Реинион, које је негда било врло богато острво услед садова каве и шећерне трске, а данас је готово пропало, због тога што се земља испостила. Она је покушала да утврди свој утицај над ховајским народом, који је на Мадагаскару засновао неку врсту војничке царевине. Склапано је више уговора о заштити, али су енглески мисионари, који су ховајске краљеве обратили у хришћанство, у почетку француски утицај држали у равнотежи. Француска је влада почела приморавати Ховајце да приме уговор од 1885. године, којим се Француској уступало пристаниште Диего-Суареу и допуштало јој се, да у мадагаскарској престоници има свога дипломатскога посланика (ресидента). А по том се она најзад реши да у унутрашњост острва пошље и једну војничку експедицију, што се заврши присвајањем Мадагаскара (1895.) На тај је начин Француска данас постала најпретежнија у сва та четири афричка краја. Напредовање и супарништво европских сила у Азији. — Азију су најпре почеле нагризати три велике европске силе, које у том готово стално напредују и већ су се нашле једне наспрам других. Русија је дошла са севера и запада, из Сибирије, коју заузима од краја XVI столећа, и од кавкаских области, које је освојила између 1799. и 1859. године. Енглеска долази с југа; она је почела с Бенгалском 1757. а завршила је освајањем Индије 1857. год. Француска је последња дошла и утврдила се на југоисточној страни, у Индо-Китају (1862.). Од сва та три притежања најнезнатније је француско, али се и оно нагло увећавало. Заузимање је, почело 1862. године. Анамски цар, који је допустио да се побију француски мисионари, приморан је, да уступи три области, од којих је створена француска Кочинчина. Године 1867. она је увећана с три нове области. Она данас има скоро 2 милиона становника и чини трговински обрт од 123 милиона годишње; њен се буџет од 8 милиона, колико је износио 1868., подигао у 1888. години на 30 милиона. Земља је истина нешто мало нездрава, изузимајући планинске крајеве, али је врло плодна, а нарочито пиринчем. Француска је утврдила своју заштиту над малом краљевином Камбоџом 1863. године, а по том, после Токинскога Рата и над самим Анамским Царством (1883.). Анамску област Тонкин, која је у ствари постала независна, два пута су Французи освајали, и од 1882. године њом управљају Французи. Тако је Француска заузела, више или мање отворено, сав источни део Индо-Китаја. На западној страни Енглеска ју је предухитрила још 1824. године. Краљевина Бирманија постала је енглеска својина. Француска и Енглеска још су раздвојене независном царевином Сијамом. На југу од Индо-Китаја, Енглеска је заузела две важне тачке, Малаку (1826.) и Сингапур (1836.). Енглеска се притежања састоје из Индије, од Хималаја па све до острва Цејлона. То је једна просторија на којој живи више од 250 милиона душа. Индијска Компанија, која је за једно столеће (1757.—1857.) освојила ту пространу област од малих, неограничених, војничких господара у Индији, наставила је и даље да управља самовољно, без споразумевања са староседеоцима. После велике сипајске побуне, енглеска влада место Компаније сама узе у своје руке (1860.) и управу и све остале индијске послове. Та владавина, ако ништа друго а она бар даде земљи мира, за који она никако није ни знала; он допушта становништву да ради, да се богати и да се умножава. Индијанци су по вери и обичајима својим сасвим различити од Енглеза који над њима владају. Али по целој северној половини Индије брамани, који сачињавају отменије редове, аријевске су породице; они су у физичком погледу и у душевним особинама сачували сличност са европљанима, те то подсећа на њихово заједничко порекло. Први енглески управници, поштујући стару индијску образованост, нису радили да у Индију унесу ни мисли ни језик европски. Али 1836. године, по предлогу Меколејеву, влада донесе једну одлуку, која је имала значајних последица: буде решено да се у индијским школама, упоредо с домаћим језиком, учи и енглески језик.[6] Телеграф и Суецки Канал учинили су, да саобраћај између Индије и Енглеске буде много бржи: трговина је постала огромна; те се две земље стадоше чврсто везивати једна за другу. Од пре некога времена Индијанци као да се приблужују европској образованости, они уче енглески језик и проучавају више науке; они издају књиге и новине на индијском језику. Енглеска са своје стране почиње им давати места у управи; у врховном суду у Калкути већ има више судија индијске народности. Руска је земља Сибирија, — област врло пространа, али готово пуста и великим је делом таква, да се у њој не може становати. Данас још у њој нема више од 5 милиона становника, ма да руска влада од пре сто година одашиље тамо сваке године хиљадама осуђеника. Још се врло слабо познају природна блага јужне Сибирије. До сад су се тамо само копале руде, но ту има и пространих шума, и изгледа, да ће и то земљиште моћи корисно послужити, кад се становништво довољно намножи. Напредовање Русије на сибирској страни заустављено је леденим пустињама у Монголској. Руска се област увећала само једним пределом, толико великим колико Француска, јужно од реке Амура (1858.). Од пре неколико година Русија је предузела кретање према Китају. Русија је своје напредовање у Азији наставила са западне стране. С те је стране она била прешла преко Кавказа и упала у Персију. Тако је исто радила да се пружи и преко Туркестана. Том су земљом владала номадска племена турске народности; то су били коњаници, који су живели од своје стоке и пљачкања; ишли су у гомилама, те нападали на мирне земљораднике у Персији, пљачкали села и одводили становнике, привезане коњима за репове, те их продавали на трговима, где се робље продавало. Русија је најпре покушала, да их покори крећући се са севера. Али пошто војска, која би послата против Киве, у путу пропаде (1841.), она на-пусти тај пут. Русија преплави Туркестап преко Каспијскога Језера. Каспијско Језеро најпре је везано с Русијом железничком пругом између Поти-а на Црном Мору и Баку-а на Каспијском Језеру. Од Бакуа бродови преносе војску и остале ратне потребе на источну обалу Каспијскога Језера, у Красноводски. Ту почиње нова железничка пруга; она је лако саграђена по земљишту скоро равном; радили су становници тих земаља, који су силом узимани за рад, а шине је железница доносила у колико се ишло у напредак. У исто је време руска влада по ново предузела кретање и са северне стране. Она је наређивала, да мало по мало наступају њене војске, састављене делимице из козачких коњаника, и да подижу утврђења, у колико буду земље заузели. Руси су, час преговарајући с племенским поглавицама, час опет нападајући на њихове утврђене градове, мало по мало најпре покорили Киргизе 1847. године, а потом освојили и цео Туркестан (1864.—84.). Ваљало је на јуриш заузимати главне градове. Против Киве (1873.) биле су упућене три војске, од којих је једна долазила с Каспијскога Језера, носећи своје потребе кроз пустињу. Последња је битка била јуриш на тврђаву племена Теке-а, које је од свих Туркмена било најстрашније због својих разбојништва (1881.). Ратовање је често бивало врло сурово; али једном покорени Туркмени нису више помишљали на буну. Руска им је влада оставила њихове обичаје и старешине; она им није наметала друге дужности, осем да за својега господара признају рускога цара, да се уздржавају од пљачкања и да се наоружани скупљају у војску, кад се позову. Она награђује њихове поглавице поклонима и официрским чиновима. У колико се више Русија кретала к југу, у толико се више приближавала енглеским притежањима у Индији. Од 1834. године Енглези су се почели узнемиравати и гледати Русе као такмаце. Да би им спречили долазак до њихове границе, они су покушали да се послуже ратоборним племенима у Авганистану, која станују на северној страни Хималаја и могу чувати улазе у Индију. Руска је пак влада била уговорила савез с персијским шахом, непријатељем авганистанским. Тада отпоче између Енглеске и Русије борба око утицаја. Руска је влада нагнала персијскога шаха да заузме Херат, а Херат су бранили енглески официри и примораше Персијанце, да се врате натраг. Енглеска се влада користила међусобном завадом између авганистанских кнежева због наследства, те посла војску која заузе Авганистан. Но ратоборни и муслимански Авганистанци нису хтели трпети хришћанске војнике у својој земљи, а енглеска војска буде сва исечена (1842.). Енглеска влада обнови савез са авганистанским емиром, који постаде господарем суседних земаља Кандахара и Балке,[7] и поможе му да освоји Херат (1863.). И поред још једнога рата, и поред још једне енглеске погибије (1878.—79.), Енглеска и даље сматра Авганистанце као своје савезнике. 1884. године туркменска племена у области Мерви[8] признадоше врховну власт рускога цара. Тако су Руси достигли до Авганистана, и номадски поданици цареви и емирови већ почеше да се свађају због граница. Руска и енглеска влада споразумеле су се да избегну рат; руско-енглеска комисија отишла је на лице места, те уредила границе. Да не би више зависила од добре воље својих авганистанских савезника, енглеска је влада нареднла да се поседну хималајски теснаци на северо-западној граници Индије, којима се долази у Индостанску земљу. Европска образованост на Истоку. — Тако су исто европљани покушали да продру и у земље на крајњем Истоку, у Китај и Јапан. Ту су се они сукобили са образованошћу која је била старија од њихове образованости. Китајци, сами за себе многобројнији од свих европљана укупно, од памтивека су уједињени у једну државу, Царство Средине. Они сачињавају једну масу од 350 до 400 милиона душа, с једним језиком, једнаким обичајима и под једном истом владом. То је једна трезвена и вредна народност, којој нема равна у вештини да створи погодне прилике, да на малом простору може живети много људи; око великих китајских река становништво је најгушће насељено на целом свету. Земљиште је обрађено најмарљивије што може бити, и то већином људском руком: Китај личи на какав пространи врт. — Китајци су вешти и стрпљиви радници; њихова је индустрија много надмашавала западњачку индустрију, све док машине нису европљанима дале превагу. Исто тако у Китају има и много великих градова; рачуна се да их има 42 који пребацују преко 100 000 становника, а неки их имају и по милион. — Китај има своју добро уређену управу; мандарини, који земљом управљају, учени су људи, који су прелазили из чина у чин и тако пролазили читав низ утакмица. Већ је било ушло у моду код философа XVIII столећа, да се диве тој мирној царевини, старој на 3000 година, где се земљорадња толико поштује, да и сам цар с великом свечаношћу својом руком изоре по једну бразду. Кад су се те две образованости сусреле, мислило се у почетку, да ће се оне измирити и утврдити пријатељске односе. Но изгледа, као да има између Китајаца и европљана нека несавладљива природна одвратност. Све оно што сачињава стварну величину европске образованости, науке, уметности, вера итд., све то остаје за Китајце неприступачно, затворено, или пак они све то друкчије разумеју него ми. Изгледа као да они презиру и само напредовање и да се пре свега труде да сачувају обичаје својих предака. Они су с неповерењем гледали долазак европљана, као опаких и лажљивих варвара. Европљани су им се представили као трговци и као војници; и у нашој образованости Китајци су видели као нешто најуочљивије, најразговетније —ватрено оружје као оруђе за убијање, и опијум, којим су енглески трговци тровали китајске пушаче. Китајска је влада с тугом морала пристати да допусти европским бродовима улазак у једно или два пристаништа; године 1839. она нареди, да се баци у море 20 000 сандука опијума, што су га енглески трговци били послали из Индије. Енглези се тим користише, да зарате с Китајем и да га приморају, да се отвори њиховој трговини. Остали европски народи добише таква иста права за трговину као и Енглези. Али је китајска влада чинила сметње европским трговцима. Кад протести француске и енглеске владе бише одбијени, онда се објави рат. Француска испрати своју војску, која се искрца и упути на Пекинг, разруши величанствени царев летњи дворац и примора Китајце, да по ново успоставе трговинске везе (1860.). После тога су готово све европске државе склопиле с китајском владом уговоре, којима им је дато право, да тргују са извесним пристаништима. Данас у Китају има 19 пристаништа, која су уговорима отворена. Али Китајци никако не примају европске навике; само су се решили да приме железницу и телеграф, али је још врло мучно саградити пруге због непријатељства самога становништва. Јапански народ, куд и камо мањи по броју (око 36 милиона становника) и с много млађом образованошћу од китајске, на један пут је примио западну образованост. Први пут су јапанска пристаништа отворила страним бродовима 1854. године (има их отворених 5), и већ је јапанска влада усвојила железницу, телеграф, новац, штампу, и календар европски. Она је узела у службу европске инжињере, и шаље стотинама јапанских младића на запад ради науке. Она се преуредила по угледу на европску управу, па чак покушала и да установи народну скупштину. Енглеске насеобине. — Енглеска је по ново обновила своје колонијално царство, које је било врло смањено одвајањем Северноамеричких Савезних Држава. Она данас има четири групе притежања: северни крај Америке, освојен од Француске, јужни крај Африке, одузет од Холандије за време ратова у доба Наполеонова царевања, велика аустралијска острва, која су мало по мало заузимана, и Индију освојену, као за рачун Индијске Компаније. Све то укупно сачињава једно царство од 21 милиона квадратних километара, насељено с 270 милиона душа. Индија, која сама има на 257 милиона душа, још је насељена староседеоцима. Остала су притежања насељена Енглезима или бар европљанима. Свака се група састоји из више засебних насеобина. На Капу их има 5, у Канади 8 (не рачунајући Нову Земљу). У Аустралији у XVIII столећу још није било ни једнога европљанина. Енглеска влада реши да ту заснује једну осуђеничку насеобину, да би се опростила оних који су осуђени на тешку робију (convicts). Године 1787. један брод истовари у Ботани-Беју 565 људи, 182 жене, 2 бика, 5 крава, 7 коња, 29 оваца, 19 коза, 74 свинчета, 5 питомих зечева, 18 ћурака, 35 патака, 29 гусака и 122 кокошке. — 1840. године енглески досељеници заузеше Нови Зеланд, који је све дотле био пуст, и он је данас подељен на 8 области. Досељеници који су се населили но тим земљама сачували су енглеске политичке навике, навикли су се на самоуправу (selfgovernment) и никако не воле мешање државе у њихове ствари. С тога енглеска влада на своје насеобине примењује начела слободоумних економиста, и пушта их да саме собом управљају.[9] Свака насеобина има своје засебно уређење, али сва та уређења наличе на уређење енглеско. Редовно се налази парламенат, састављен као и у Енглеској из Доњега Дома, који сачињавају посланици које насеобинци изберу, и Горњега Дома или Законодавнога Већа, чије чланове поставља краљ (као и енглеске лордове). Управник, којега из Енглеске шаље краљ, представља краљеву власт; он бира министре, који су пред скупштином одговорни. Енглеска влада има право забране (veto) над решењима, која донесе насеобинска скупштина, али она не воли да се тим правом служи. 1872. године Доњи Дом државе Викторије у Аустралији бејаше одобрио потребне суме за накнаду народним посланицима, но Горњи Дом одбаци кредит за то, и од туд се изроди борба између Горњега и Доњега Дома. Тада председник насеобинскога министарства оде нарочито у Лондон, да тражи од енглескога министарства, да измени уређење Викторије; министарство не пристаде на то, изјављујући да мешање у унутрашње ствари насеобина може бити оправдано само у случају велике опасности. — 1878. године у насеобини Доње Канаде управник бејаше отпустио министарство, које је имало већину у народној скупштини, и заменио га другим, које сам изабра; скупштина се гласањем изјасни против тога министарства; управник и даље остаде при том министарству; скупштина захтеваше да се поштује устав, и енглеско министарство задовољи њен захтев опозивањем управника. Влада допушта насеобинама да установљавају своју војску: у Аустралији има 10 000, у Канади 28 000 редовне војске. Влада им чак допушта и да заводе царину на робу, која долази из Енглеске. На тај је начин свака насеобина готово независна држава. Дошло се на мисао, да се те државе прикупе у савез као оно Савезне Државе. Године 1867. установљен је Канадски Савез (Dominion of Canada), у који је мало по мало ушло 8 насеобина Северне Америке (осем Нове Земље, која није хтела). Уређење тога савеза израђено је по угледу на уређење посебних држава. Савез има заједничкога управника, који се шаље из Енглеске, и парламенат, састављен из сената, чије чланове поставља краљ, и законодавне народне скупштине, која се бира; тај парламенат, који заседава у Отави, уређује царинске, војне и трговинске послове. — Ни насеобине капске ни аустралијске нису пристале да се тако прикупе у једну целину. У Енглеској има два супротна гледишта односно начина, како да се поступа према насеобинама. Једна школа, верна начелима економиста, гледа на насеобине као на какав терет, који кошта а ништа не приноси. Енглеска троши свој новац, те им гради путове, и железнице, издржава посадну војску и флоту; она навлачи на се неприлике и ратове против Маорија на Новом Зеланду, Кафра на Капу, Авганистанаца у Индији итд. а из свега тога не извлачи никакве користи, јер она чак нема права ни да наплаћује порез, нити да слободно шаље своју робу у насеобине. "Ми смо цареви без царевине", говорио је један приврженик те школе.[10] Требало би дакле да Енглеска прогласи своје насеобине за независне, па да их остави, да се саме брину о својој одбрани. Друга школа, која има много више присталица, сматра да Енглеској треба сачувати њена притежања, или, како се каже, оставити неокрњено Британско Царство. — Биконсфилдово конзервативно министарство (1874.—1880.) уплетало се више пута у рат са Зулусима, Бурима и Авганистанцима; оно је израдило да се Енглеској уступи острво Кипар и да се енглеска краљица прогласи за царицу Индије (1876.). — Слободоумно Гледстоново министарство напусти ратоборну политику, која врло скупо стаје, али задржа мирољубиву владавину. Шта више, створила се и једна странка, која би место напуштања насеобина хтела да их још чвршће привеже за метрополу. Говоре да постоји само једно Британско Царство, па би требало да има и само један парламенат, царско-британски, где би биле заступљене све насеобине. На место усамљених држава и малих савеза имао би се само један пространи савез, и то онда не би била више Велика Британија, него Већа Британија.[11] Испитивања. — Крајем XVIII столећа, после великих поморских експедиција капетана Кука (Cook), готово се сасвим тачно познавао облик свих делова света (континената) и свих острва на земљиној кугли, осим поларних предела. Још је остајало да се позна унутрашњост Африке, Аустралије, Азије и Јужне Америке, и оно што се налази око полова. У правцу тих предела управљана су испитивања у XIX столећу. То нису више походи с трговинским обележјем, као оно у XVI столећу, него су походи ради испитивања, који нису предузимани зарад користи, него зарад научнога напредовања. Испитивачи, ако нису научници, а оно су бар научни агенти, обично у служби какве владе, или каквога ученога друштва. Године 1788. у Енглеској је основано Афричко Друштво, које је послало Монго-Парка[12] да испита Нигар. У Француској је Географско Друштво давало помоћи и награде испитивачима. Неколике су експедиције опремљене с помоћу добровољних прилога, а једне новине из Њу-Јорка поднеле су трошкове око прве Стенлијеве[13] експедиције у Африку. Та испитивања по унутрашњости континената несравњено су опаснија од путовања дуж обала: она се врше и у пределима где је поднебље жарко, за европљане смртоносно, или по леденим пустињама на половима. Већина је испитивача изгубила живот у свом предузећу. Њих су побили староседеоци, као нпр. Монго-Парка и Фогела[14] у Судану, или су помрли од грознице као Клапертон и Левингстон, или од глади као испитивачи Аустралије. Франклин,[15] који је 1845. године отпловио с два брода у поларне пределе, није се више ни вратио. 185У. године пронађени су остатци од његова похода; Франклин и његови другови провели су две зиме у леду и помрли од немаштине. Грелијева експедиција на северни пол, за коју се мислило да је пропала, пронађена је после две године, бага онда, кад су и последњи, који су још били у животу, већ били на умору од глади, пошто су појели лешеве својих другова. Те жртве нису биле бескорисне. Оне су допринеле да се може направити готово тачна карта земљине кугле. ↑ За Француску не може више бити речи о стварању насеобина у Америци, од како су старе насеобине енглеске, шпанске и португалске постале независне државе и изјавиле, да Америка није област за насељавање европљана. ↑ Народ који говори тим језиком називамо Берберима. ↑ Покушало се после 1870. године да се у Алжиру заснују насеобине од Елзашана, али није било успеха. ↑ (Paul-François-Xavier) Flatters је био француски официр. Као потпуковник у Алжиру у два маха је предузимао да преко Сахаре трасира железничку пругу за Судан. Но оба пута су морали рад прекинути због урођеничких напада. 16. фебруара 1881. године урођеници Туареги нападну га у Вир-ел-Гарати, те убију и њега и готово сву пратњу његову. Прев. ↑ Француска су насеља на гвинејској обали само мале трговачке радње, које је влада чак била и сасвим напустила као нездраве и врло скупе. ↑ У Индији се говори више језика, који су произишли од санскритскога, као и бенгалски и индостански; они су заменили санскритски, који је сад постао језик мртав, као што је латински замењен француским и талијанским језиком. ↑ Балка је град и област старе Бактријане, на караванском путу од Кабула за Букару. — Прев. ↑ Мерв или Маур је оаза у руском Туркестану. Има око 200 хиљада становника, већином Туркмена. Главни град Мерв у време Сасанида и Мавара био је врло важан град на Истоку, и имао је око 1 000 000 становника у XIII столећу. — Жито, сорго, јечам, пиринач, памук, сезам, диње и лубенице расту по наводњеној земљи у изобиљу. — Прев. ↑ Осем Јамајке и острва Маврикија, који су под једним управником и једним законодавним већем, које поставља енглеска влада. ↑ То је мишљење износио Голдвин Смит у спису Empire (1863.). ↑ Ту је мисао најпре истакао сир Чарлс Дилке у једној књизи под насловом Plus grande Bretagne (Већа Британија, 1868.), а развио ју је Seeley у свом делу L'expansion de l' Angleterre (Ширење Енглеске). ↑ Mungo-Park (1771.—1806.) је родом из Скотске. По занимању је био лекар, но са одушевљењем је путовао. Бавио се на Суматри кад му је лондонско Афричко Друштво поверило експедицију у Африку. Године 1795. стиже у Гамбију, одатле до Нигра, па том реком чак до Сегуа и Силе. То је био први европљанин у тим крајевима. У другом походу разбио му се брод на Нигру и ту је пропао (1806.). Оставио је важне путописе. Прев. ↑ Џон Хенри-Мортон Стенли, амерички новинар и путник, рођен је у Denbigh-у, 1841. год.. Суделовао је у Сецеоионистичком Рату као присталица Савеза, а затим је пратио лорда Напира у Абисинију. После тога бавио се у Европи као дописник чувенога америчкога листа "New-York Herald". 1869. године добије наређење од директора тога листа, да иде у Африку, да нађе Левингстона, о ком се више није знало ништа поуздано. Стенли оде и нађе Левингстона на источној обали језера Тањгањике. После смрти Левингстонове он настави његов рад и постаде један од најзнатнијих испитивача средње Африке. Прев. ↑ Едуард Фогел (1829.—1856.) је немачки испитивач у служби лондонске опсерваторије. Послат ,је у средњу Африку, да настави рад Клапертонов. Пошто је испитао околину језера Чада, упути се к Нилу, но у путу га нестаде, тако да нико пије умео казати, шта је с њим било. Доцније је доказано да је погинуо (1856.). Прев. ↑ Сир Џон Франклин (1786.—1847.) је један од најсмелијих енглеских испитивача северних предела. Пропао је при истраживању пролаза поврх Северне Америке. Покушавали су и Америчани и Енглези да га пронађу и спасу, али су сви напори остали безуспешни, (Тражећи њега пронађен је тај пут). Тек доцније су Америчани Рај, Хал и Шватка од Ескима дознали по нешто о његовом жалосном свршетку. И он је оставио важних бележака о свом путовању (а то су извештаји од 1819.—1823. и 1825.—27. г. о путовању покрај обала Севернога Мора). Прев. Преузето из "https://sr.wikisource.org/w/index.php?title=Историја_савремене_цивилизације_15&oldid=48741"


Црна Гора после избора Нове снаге опозиције О будућности Српске листе у ЦГ много говори то што је најбоље прошла у великим урбаним срединама, и што су је уочљиво највише подржали млади Велики број наших медија имао је своје извештаче из Подгорице и посветио је доста простора недавним изборима у Црној Гори, али не може се рећи да је овај квантитет произвео одговарајући квалитет информација и анализа. Јер, као лајтмотив код свих се провлачила теза да је Ђукановић опет победио разједињену опозицију и да се заправо ништа није променило. И заиста, када се остане на старој матрици по којој постоје „Ђукановић” и „опозиција”, онда то тако и изгледа, пошто је коалиција ДПС-СДП освојила преко 48 одсто гласова и са 41 послаником има натполовичну већину. Међутим, ако се зађе у суштину политичког процеса, јасно се уочава огромна промена и чињеница да на црногорској политичкој сцени после ових избора ништа више неће бити исто. Суштина промене о којој говорим јесте управо разбијање досадашње матрице на основу које је ДПС могао да настави да влада још сто година. У двостраној подели у којој сте као опозицију имали једну неокомунистичку партију без јасног програма, кадрова и визије, која се невешто и не баш с пуним срцем залагала за очување заједнице са Србијом, иако јој је на челу био национални Црногорац, Ђукановићу је било изузетно лако да своју партију прикаже као носиоца реформских, европских и модернизацијских тенденција. Опстајање референдумске губитничке комбинације окупљене искључиво око негативног програма обарања режима била би највећа могућа грешка у овом тренутку, јер грађане ЦГ више не занимају негативни програми. Тектонски поремећај који се са овим изборима десио јесте потпуна револуција кој 4000 а се одиграла на опозиционом простору и чије ће се далекосежне последице врло брзо видети. Довољно је подсетити се искуства Србије. Милошевићев режим је опстајао све док је имао опозицију каква му одговара. Било је потребно да се СРС декларише као власт, а СПО компромитује влашћу у Београду уз помоћ СПС-а па да се тек онда ослободи опозициони простор за јасан и конструктиван програм који су изнеле странке ДОС-а. У овом случају, ради се о силаску СНП-а са позиције једине релевантне опозиције. Разлози њиховог пораза леже како у непостојању програма за ове изборе, тако и у реално непостојећој потреби за том странком у будућој прекомпозицији политичке сцене. С једне стране, њихов програм је био да су они „грађанска странка”, шта год то било и значило, и тиме су коначно показали да их не занима програм дефинисања интереса српске заједнице; с друге стране ЦЕДЕМ-ова истраживања су показала да је најпопуларнији политичар међу њиховим бирачима лидер Српске листе Андрија Мандић! То само говори да ће се процес одливања њихових бирача према Српској листи наставити. Други значајан фактор промене јесте чињеница да су ови избори први пут на чело опозиције довели два млада човека који никада нису били комунисти. Нигде као у Црној Гори се није на кључним позицијама у комплету очувала некадашња комунистичка структура, како на власти тако и у опозицији. Тек сада су појавом Мандића и Медојевића почеле да се уздижу личности које се, између осталог, боре за окончање комунизма и његовог катастрофалног наслеђа у свим сегментима политичког и друштвеног живота. За Србе у ЦГ ови избори представљају судбинску вододелницу и огроман успех. Срби су себе први пут препознали као јасан политички субјекат и током кампање стекли велико самопоуздање окупљајући се око јасног, конструктивног и препознатљивог политичког програма. Упркос опструкцијама са свих страна, не само да је Српска листа освојила бар 4-5 одсто гласова више од свих процена, већ је постала најјача опозициона групација. Симболичка снага ове чињенице је огромна. Не само што ће то дефинитивно ојачати даљи процес политичке хомогенизације српског народа у Црној Гори (на следећим изборима СНС ће већ моћи да рачуна на 20-30 одсто бирачког тела), већ ће Ђукановић морати да се носи са, по њега, поражавајућом чињеницом да му је лидер опозиције Србин (а не више Црногорац) и да сваки пут са Србином Андријом Мандићем мора да обави прве консултације око најважнијих државних питања ако буде хтео да макар симулира друштвени консензус. Овакав положај Српске листе даје јој стварни легитимитет да се залаже за конститутивност српског народа у Црној Гори. О њеној будућности много говори то што је Листа најбоље прошла у великим урбаним срединама, и што су је уочљиво највише подржали млади. Веома ј 4000 е значајна и појава Медојевића као представника оног дела црногорског бирачког тела који жели нормалну, уређену државу и који тражи сарадњу са Србима. Одлично познавање суштине црногорског система и добар тим омогућиће овој странци да полако преузима делове ДПС-овог бирачког тела. Трећа велика промена десила се у албанској популацији. На овим изборима је дебело потучен савезник режима Диношина ДУА, а власт у Улцињу и Тузима преузимају Бардијев ДСА, Албанска алтернатива и Форца. „Медени месец” је окончан, а ове нове снаге ће на далеко радикалнији начин покренути албанско питање у ЦГ. Све у свему, карте су измешане, опозиција постављена на реалне основе и игра тек почиње, што већ показује почетак уставне расправе. Научни сарадник у Институту за европске студије Миша Ђурковић