text: Ненад Пиваш Кад се каже конспирологија, већина обичних људи помисли на „теорије завере“. Ово није у потпуности тачна формулација и држим да је боље објашњење Мише Ђурковића, који конспирологију описује као дисциплину која покрива подручја тајновите и нетранспарентне политике и игре моћи. Поред често популистичке литературе о тајним друштвима она се бави деловањем обавештајних служби, паранормалним феноменима, сектама и криминалним организацијама. Српским националистима је од њихових противника често замерано да су склони теоријама завере. Те тврдње су донекле тачне, али је исто тако чињеница да су у своје властите „теорије завере“ имали и припадници Друге Србије. Шта је, ако не параноична теорија завере, њихова опседнутост Добрицом Ћосићем као Ђепетом који из позадине вуче конце, ствара Меморандум САНУ-а, што доводи до распада Југославије, ратова и наводно “системски“ почињених српских злочина? Или догма о удруженом злочиначком подухвату Коштунице, подземља, СПЦ и „нереформисаних“ делова ДБ-а што је за резултат имало убиство Зорана Ђинђића како би се спречио пут Србије у ЕУ? Међутим, као апсолутни шампион у изградњи властитих теорија завере показао се Вучићев режим. Већ преко две године напредњацима склони медији и аналитичари бомбардују нас разним причама о „пакленим плановима“ тајкуна, жутих, новинара и Запада (не знам јесам ли некога пропустио?) који за циљ имају рушење Вучића. О томе сам већ писао и и даље сматрам да они сами у то не верују већ да им је циљ стварање „перманентног вандредног стања“ (кованица Ђорђа Вукадиновића). Но у последње време они су своју конспирологију обогатили, део западних планова против Вучића је ни мање ни више него Војислав Шешељ! Како досадашње завере нису дале резултате, светски моћници су решили да „храброг премијера“ дестабилизују тако што ће Војиславу Шешељу, који је у Хагу провео преко 11 година без пресуде, дозволити да се лечи у Србији, уверавају нас присталице режима. У викенд издању Информера се чак првих пет страница и три текста бави овим „раскринкавањем“! На насловној страници пише „Паклени план западних моћника“ и „Пустили Шешеља да уруше Вучића и изазову хаос у Србији“. Онај део читалаца на које не делују само бомбастични наслови ће се можда запитати „Па зашто би рушили Вучића и како то баш путем Шешеља?“. Е зато је на другој и трећој страни повећи текст где нам екипа Информера објашњава у некаквом тајном анексу постоји захтев да српске власти морају на захтев Трибунала ухапсити Шешеља у року од 48 сати. То је, наравно, огроман проблем за Вучића јер ће он „мученик“ шта год да уради део друштва начинити незадовољним. На четвртој и петој страници стоји наслов „Амбасадорски удар“ где се тврди како су амбасадори Америке и Велике Британије, Кирби и Девенпорт, проценили како је Шешељ најбоља прилика за нову стратегију према Србији. Зарад непристрасности у самом тексту имамо објашњење Бранка Радуна и Милана Николића који нам потанко објашњавају како ствари стоји. Какав плурализам мишљења, какве медијске слободе, ето места и за једног „родољуба“ и за једног „грађанина“, заједничко им је само то што обојица воле Вучића. Радун нам тако објашњава како је Шешељ кец у рукаву САД и ЕУ јер „Запад увек прави овакве смицалице како би угрозио утицајне политичаре јер им се не допада наш добар однос са Путином“. Док нам Милан Николић говори о џумбусу који долазак Шешеља може изазвати. На основу свега што је написано могло би се стећи утисак да је Вучић некакав српски Лукашенко који смета Западу. И то је за екипу из Информера аксиом који се нити доводи у питање нити покушава доказати, иако је једина изјава Мајкла Кирбија то да је Србија ближа Западу него Истоку[1]. Уверење да Вучић смета страним моћницима им не може пољуљати ни мишљење Жана Клода-Тришеа, председника европског огранка Трилатерале, коју неки сматрају за светску владу у сенци, а који тврди да је „политика Владе Србије о прогресивном приступању Европској унији јасна, импресивна и убедљива.“, ни мишљење његовог заменика Михаела Фукса који је још јаснији и који тврди да је импресиониран Вучићем[2] није битно. Не, на петој страници истог броја Информера налази се и колумна највећег Вучићевог фана, познатијег као Драгана Ј. Вучићевића, под именом „Операција Шешељ“ у којој он објашњава да су интереси Вашингтона и Брисела очигледни јер им „никако није у интересу да Србија постане нормална земља у којој они више немају своје покорне марионете. Евроунијати, истовремено нипошто неће да дозволе да им се у задњем дворишту појави очигледан доказ да ЕУ ипак има алтернативу. А Американци, коначно и најважније, хоће Вучића да науче памети због Путина, ког му никада и ни за шта неће опростити.“ Ајде што противуречи Кирбију, Клод-Тришеу и Фуксу али Вучићевић противуречи и предмету свог обожавања који мало мало па помене како је ЕУ најважнији и стратешки циљ Србије. Послењни пут је то изјавио у Прагу 31. октобра[3]. Како онда Вучићева политика представља супротност политици да ЕУ нема алтернативу? Овим се кампања не зауставља, већ у следећем броју Информера 10. новембра на другој и трећој страни налази се текст у чијем наслову Бојан Пајтић тврди да је „Шешељ решење за ДС“. Интересантно, осим што у самом тексту нигде нема поменуте Пајтићеве изјаве, већ се барата са информацијама до којих се дошло преко „неименованог извора из врха ДС-а“. Ипак је идеалније рећи неименовани извор из врха ДС-а него непостојећи извор из врха ДС-а. Но чему све ово? Због чега сви ови напади на Војислава Шешеља? Због чега онога који је због тог истог Запада изгубио преко 11 година живота и који је најдоследнији у ставу да се њиховим притисцима мора пружити отпор нападају да је играчка којом ће се рушити Вучић? Па због страха наравно! Али чега се плаше? Да ли мисле да Шешељев повратак заиста може довести до неке апсолутне промене односа снага на политичкој сцени у којој би актуелни режим био смењен? Нажалост, мислим да Шешељев повратак неби могао изазвати промене тих размера, а верујем да су тога свесни и они који располажу са пуно више информација од мене. Па чега се онда плаше? Њихов највећи страх је од критике Вучића „са десна“, односно са српског становишта. Притисцима и тоталном контролом медија Вучић се побринуо да једина критика која евентуално сме бити упућена њему буде од људи из евро-реформског табора, који су му у суштини истомишљеници. Циљ овога је да се омогући да Вучићева тотална власт што дуже потраје. Јер тиме се са једне стране омогућава стварање лажног утиска како у Србији има медијских слобода а са друге стране онемогућује стварање било какве политичке алтернативе. Јер заиста, зар се може очекивати да режим буде урушен тако што га критикују они који по ниједном суштинском питању немају другачије ставове од њег? Напредњаци ће ослабити тако што ће њихово бирачко тело, незадовољно брзином евроинтеграција, прећи у табор других странака? Па наравно да неће! Е, али Шешељев повратак квари ту рачуницу, то је превише велики догађај да би га медији игнорисали. Тиме се по самој логици ствари добија критика Вучића од стране човека који у широј јавности има статус националисте и ореол мученика. А међу људима који подржавају СНС је незанемарљив број њих који су патриотски настројени и који су се у расцепу радикала 2008. за напредњаке определили само зато што су им Вучић и Николић као личности били симпатичнији и убедљивији од осталих људи који су у Шешељевом одсуству водили радикале. Ти људи премијера и председника Србије и даље виде кроз њихову политику пре раскола за коју верују да се није променила. Томе доприносе и напади оног, додуше све малобројнијег дела евро-реформских медија и аналитичара који им и даље нису наклоњени. Тада ови бивши радикалски бирачи помисле „Па да, и даље их исти ови нападају, зато што су то они исти наши Тома и Аца као и раније.“. Зато толики страх од Шешеља јер он прети да наруши матрикс који је тренутно успостављен. Вучић више неће бити нападан само као популиста и човек који држи тоталну контролу у медијима већ и као човек који доследније него сви пре њега спроводи политику послушности Западу. А то комбиновано за најављеним смањењем плата и пензија и продајом Телекома (која је напредњацима сметала док су били опозиција) чини актуелни режим рањивијим него икад пре. Зато толика нервоза, и зато у надолазећем периоду политика никако неће бити досадна. (НСПМ) Председник Српске радикалне странке и четнички војвода проф. др Војислав Шешељ честитао је српским четницима дан ослобођења српског Вуковара. На данашњи дан пре 23 године српски четници су, након тромесечних јуначких борби, ослободили Вуковар од усташких паравојних јединица. Српски Вуковар био је први ослобођени српски град, који је, без борбе, уз помоћ режима у Београду, предат усташкој хрватској држави. Др Војислав Шешељ и његова Српска радикална странка никада се неће одрећи ни једног педља српске државе и учиниће све да Република Српска Крајина и српски Вуковар поново буду у саставу Велике Србије. Чланови и симпатизери Српске радикалне странке (СРС) протестовали су данас испред Канцеларије Хашког трибунала у Београду тражећи безусловно и моментално пуштање на слободу њиховог лидера Војислава Шешеља из притовора трибунала у Хагу у коме се налази 12 година. Заменик председника СРС Немања Шаровић истакао је, пред окупљеним демонстрантима, да су они ту данас да упозоре да неће седети скрштених руку док Хашки трибунал убија Војислава Шешеља. Шаровић је истакао да се Шесељ 12 година налази у Хашком трибуналу, да је пет година чекао на почетак суђења, а да је пре три година окончан поступак против њега. „Нема назнаке да ли ће и када бити донета пресуда. Да је Хашки трибунал имао доказа он би до сада већ био осуђен“, истакао је Шаровић. Према његовим речима, Шешељ је испунио обећање које је дао уочи одласка, а то је да ће да уништи Хашки трибунал. „Позивамо Хашки трибунал да без одлагања и у најкраћем могућем року дозволи да српски тим леката посети Шешеља у Хагу“, рекао је Шаровић подсећајући да је Шешељево здравствено стање јако озбиљно. Испред канцеларије Хашког трибунала налазио се велики број полицајаца и барикада којом су они обезбеђивали ту зграду. „Ако не испуните наш захтев ми ћемо онда рушити блокаду, па ако хоћете хапсите нас“, казао је Шаровић. Фунционерка СРС Наташа Јовановић истакла је да је Шесељ испунио свој задатак и „разбио Хашки трибунал у парампарчад“ и затражила безусловно и моментално пуштање на слободу Војислава Шешеља. На челу колоне на данашњем протесту радикали су носили транспарент на коме је писало „Зауставимо убијање Војислава Шешеља“. Од функционера СРС-а на протесту су били Божидар Делић, Зоран Красић, Вјерица Радета. Са разгласа су пуштане песме међу којима „Спрем’те се спрем’те четници“, а окупљени су узвикивали „Живео Шешељ“, али и увреде на рацун премијера Србије Александра Вучића. Скуп, који је обезбеђивало доста полицајаца, прошао је без инцидента. Поводом погоршања здравственог стања др Војислава Шешеља, Градски одбор СРС Нови Сад, организовао је данас протестну вожњу централним новосадским улицама у којој је учествовало више од стотину аутомобила. На крају протестне вожње, која је названа „Ослободите Шешеља“, српски радикали су својим аутомобилима блокирали варадинску Дугу и мост Слободе у Новом Саду. „Блокадом два новосадска моста Српска радикална странка изражава револт и бунт због страдања и убијања др Војислава Шешеља у Хашком трибуналу. Ово је почетак масовних протеста које ће Српска радикална странка организовати широм Србије са једним циљем -ослобађање Војислава Шешеља. Ова блокада је упозорење, данас су блокирана два моста, сутра ће бити блокирана цела Србија. Српска радикална странка се неће умирити до испуњења наших захтева, а то је укидање притвора, моментално и безусловно пуштање Војислава Шешеља на слободу, чиме би се створила могућност за адекватну здравствену негу и заштиту и оздрављење председника Српске радиклане странке. Позивамо све слободољубиве грађане Србије да се придруже борби коју Српска радикална странка води за ослобађање др Војислава Шешеља.“- изјавио је на ванредној конференцији за медије испред блокираног моста „варадинска Дуга“, председник Градског одбора Српске радикалне странке Ђурађ Јакшић. Блокада два новосадска моста којој је присуствовало неколико стотина симпатизера и присталица Српске радикалне странке трајала је 45 минута. На конференцији за медије Јакшић је најавио организовање протестних вечери под називом „Ослободите Шешеља“ које ће се почев од понедељка 27. октобра 2014. године, одржавати у просторијама Српске радикалне странке у Новом Саду. Тим за одбрану Војислава Шешеља захтева да га прегледају српски лекари. Заменик председника Српске радикалне странке Немања Шаровић одржао је данас ванредну конференцију за новинаре и рекао: „Комитет за одбрану инсистира да тим српских лекара прегледа др Војислава Шешеља, утврди какво је здравствено стање и предложи мере за његово лечење. Шешеља могу прегледати и објективан извештај сачинити само лекари по његовом избору и од његовог личног поверења. Тим лекара је скоро у потпуности формиран а предводиће га професор Милован Бојић“. „Јуче је Војислав Шешељ одведен у цивилну болницу у Хагу где је извршен преглед ПЕТ скенером али резултати прегледа нити било какав медицински извештај му нису достављени. Српски лекари неће путовати у Хаг док год Шешељу не буде достављен извештај са ПЕТ скенера због чега ми инсистирамо на његовом хитном достављању. Очекујемо да тим лекара одржи конференцију за новинаре како пре одласка, тако и по повратку из Хага а њихов писани стручни извештај учинићемо доступним јавности истог тренутка када буде сачињен“, рекао је заменик председника СРС. „Иначе, Војислав Шешељ нам се и јуче жалио на повишену температуру коју константно има већ месецима и која га, како каже, исцрпљује. Лоше здравствено стање нашег председника искључива је последица дванаестогодишњег притвора и ускраћивања адекватне и благовремене медицинске неге у хашком казамату. Свесни смо да више не смемо дозволити да се и један дан за лечење изгуби и зато ћемо у наредном периоду, у земљи и иностранству, одржати низ протеста и скупова подршке др Војиславу Шешељу. Први ће бити одржан у суботу, 25. октобра у 12 сати испред Канцеларије Хашког трибунала у Београду, у Улици Јеврема Гријића бр. 11. Уколико, не буде адекватне реакције Хашког трибунала и уколико наш захтев да га прегледају српски лекари не буде прихваћен, блокираћемо канцеларију Хашког трибунала у Београду“. Како је рекао Шаровић „Српска радикална странка ће 8. новембра 2014. године, са почетком у 12 сати, први пут, организовати протест и у Хагу испред седишта Међународног кривичног суда за бившу Југославију“. Новинарима је саопштено и то да се Немања Шаровић у својству заменика председника Српске радикалне странке данас писмом обратио његовој Светости Патријарху српском г.г. Иринеју с молбом за његов благослов како би у свим епархијама Српске православне цркве били одржани молебани за здравље и слободу др Војислава Шешеља. У препуној сали страначких просторија у Новом Саду, Градски одбор Српске радикалне странке Нови Сад организовао је промоцију две нове књиге др Војислава Шешеља под насловом „Српски народ мора да ослободи Републику Српску Крајину“ и „Хашко инаугурисање говора мржње“. Обе књиге које су српски радикали промовисали део су великог научноистраживачког пројекта, на коме Војислав Шешељ ради сво време свог хашког тамновања, који је назван „Српски народ и нови светски поредак“. „Војислав Шешељ је до ногу потукао Хашки трибунал, растурио лажну оптужницу, раскринкао лажне сведоке и одбранио част и достојанство добровољаца Српске радикалне странке, који су бранили српски народ широм Републике Српске Крајне и Републике Српске. Са друге стране, књиге др Војислава Шешеља представљају фундаменталан, непроценљив допрнос правној, политиколошкој, социолошкој и историјској науци, јер у потпуности демаскирају и огољују намере западних сила и новог светског поретка да комплетну кривицу за грађански рат на простору бивше СФРЈ ставе на плећа српскога народа. Својим књигама др Војислав Шешељ оставља писани траг генерацијама које долазе о бешчашћу и зликовачким намерама новог светског поретка да сатанизују српски народ и од жртве рата на простору бивше Југославије направе џелата.“ – рекао је на промоцији председник Градског одбора Српске радикалне странке Ђурађ Јакшић. Рецензент књиге „Српски народ мора да ослободи Републику Српску Крајину“, професор Уставног права на Правном факултету у Новом Саду, Слободан Орловић истакао је: „Хашки суд не можемо назвати судом, јер суд примењује право, правду и правичнност, а у Хагу има свега сем тога. Тај трибунал није суд јер није основан законом него одлуком Савета безбедности. Ове две књиге су трајни научни и емотивни доказ света у коме живимо. Већег отпора према Хашком трибуналу није било од овог који пружа Војислав Шешељ и убеђен сам да ће победити и ускоро бити слободан“. На промоцији је говорио и син др Војислава Шешеља, студент треће године Правног факултета и председник српских радикала у Земуну, нагласио је „да је српски народ у Републици Српској Крајини, поред тешке и крваве историје успео да сачува своје име, обичаје и идентитет, који се морају неговати у свести српског народа“. „Слобода говора не сме зависити од садржаја говора. Шешељ је Прометеј слободе говора, уздизања народа, Прометеј борбе против глобализма“ – рекао је мр Павел Домоњи, истакути интелектуалац, непомирљиви антиглобалиста и велики поштовалац херојске борбе коју Војислав Шешељ води у Хашком трибуналу. Потпреседник Српске радикалне странке, Милорад Мирчић закључио је: „Овим двема књигама се даје огроман допринос антиглобалистичкој борби против тоталитаристичких режима и Новог светског поретка. Република српска Крајина представља обавезу, али и опомену јер процес дезинтеграције Србије није завршен. Српски народ не сме заборавити Републику Српску Крајину, српску Црну Гору, Републику Српску и све српске земље и једног дана вишевековни сан српског народа о животу у једној држави биће остварен. Живела Велика Србија!“. СРС: Србији требају озбиљни антиекстремистички закони, а овим се у исту групу стављају терористи и медицинске сестре које на ратиштима спашавају животе! Нови Предлог закона о допунама Кривичног законика који је у скупштинској процедури представља опасно играње са правним нормама Србије и оставља огроман простор за слободна тумачења ко је прекршио закон. Увођењем новокомпонованог појма „учесник у оружаном сукобу стране земље“, у исту групу се стављају терористи и особе које као медицински радници желе да спасавају животе војника и цивила на ратишту. Сви се они могу наћи у склопу снага неке од страна у сукобу и тако аутоматски постају учесници, јер је оружани сукоб широк појам и обухвата целокупну логистику сукоба са свим његовим елементима и учесницима. Србија је имала проблема са екстремизмом од периода терористичких напада УЧК, па до џихадиста у Либији и Сирији. Саме измене закона неће третирати узроке екстремизма, а то су фундаменталистичке групе које у Србији врбују људе како би се прикључили групама као што су Ал-каида или фронт Ал-нусра. Неодговорно је стављати у исти кош групе које врше терористичке нападе и третирати их пред законом исто као, примера ради, добровољце који у склопу регуларне народне војске помажу одбрани становништва у Новорусији, а за које се не везује ниједан ратни злочин. Земље попут Француске, које су уводиле овакво законодавство, кажњавале су плаћенике, а то није исти појам као добровољац. Женевска конвенција о плаћеницима донета од стране Уједињених нација је у члану 1 дефинисала плаћеника као особу која одлази у рат искључиво ради стицања материјалне користи, док они који са другачијим мотивима одлазе као добровољци не подлежу санкционисању. Разлику између добровољца и плаћеника представља и висина примања – добровољац који је регуларно у некој армији прима идентичну суму као и сви остали војници његовог ранга, док плаћеник прима више новца од осталих. Међутим, овај предлог закона не користи термин плаћеник, већ кажњава новоизмишљену категорију учесника у оружаном сукобу, а под тај појам се могу сврстати и медицинске сестре које искључиво спашавају животе рањених у склопу акција војних трупа, а такође и волонтери који помажу у евакуацији деце и старих, и којима командује војска. Сви наведене категорије се без сумње у једном тренутку могу наћи у улози актера, то јест учесника рата. Уколико је Србија озбиљна земља, она мора своје законе да формулише прецизно, а не да оставља огроман простор за тумачење, и да ставља знак једнакости између терориста, плаћеника, добровољаца, медицинских сестара и волонтера. У нормалним друштвима требало би да постоји јасно дефинисана разлика између оних који одлазе у сукобе ради тероризма, као плаћеници, као добровољци ради заштите угрожених цивила, или као медицинска помоћ у циљу спашавања живота повређених војника и цивила. Српска радикална странка, такође, поставља питање властима који је званичан став Србије према државама које су отворено и организовано слале плаћенике да ратују заједно са украјинском војском, с обзиром да је званичник за односе са медијима Беле куће, Џим Карни, јавно потврдио да америчка плаћеничка група Блеквотер учествује у сукобима у Украјини. Централна промоција најновије књиге др Војислава Шешеља, Српски народ мора да ослободи Републику српску крајину, одржаће се у среду, 8. октобра, у свечаној сали општине Стари град (ул. Македонска 42) с` почетком у 18 часова. Као и претходна књига, Хашко инаугурисање говора мржње, и ово дело др Шешеља је већ сврстано у ЗАБРАЊЕНО а да није доживело још ни централну промоцију. Медији су се у летњем периоду интензивно бавили насловима Шешељевих књига, посветама... Када је садржина ових дела у питању новинари се нису бавили тј. када су кренуле промоције и када су, коначно, имали прилику да се упознају са садржином књига – нису се појавили. Књиге др Војислава Шешеља сврстане су у забрањене! Када је у питању организација самих промоција, наш извор из СРС истиче да врло тешко иде јер већину општина у Београду и Србији држе Вучићеви напредњаци а они имају директну забрану из централе странке да нам уступе сале за одржавање промоција Шешељевих књига. Неки локални функционери СНС су истицали да се боје за своје радно место уколико би нам изашли у сусрет. Како кажу, једноставно, наређење је наређење. Књига је просто ЗАБРАЊЕНА, истиче извор из СРС. Промоција почиње у 18 часова а филм о др Војиславу Шешељу (у трајању од 45 минута) биће пуштен у 17.15 минута. Звонко Михајловић: Потписивањем Бриселског споразума угашена свака нада за повратком Срба на Косово и Метохију Српски народ на Косову све је ближе томе да постане „тиква без корена“ – тако је у интервјуу за Глас Русије ситуацију окарактерисао политичар из Штрпца, председник окружног одбора Косовског округа СРС, Звонко Михајловић, који је ових дана посетио Москву. Господине Михајловићу, конкретни кораци, који би ојачали положај српског становништва на Косову, у датом тренутку се практично – не чине. T о наводи београдске аналитичаре да говоре да се Бриселски споразум своди на дијалог премијера Србије и Косова, а не на конкретну нормализацију услова живота грађана... Потписивањем Бриселског споразума је готово угашена свака нада за повратком Срба на Косово и Метохију, свака нада да ће се Косово и Метохија вратити под уставно-правни поредак Србији кроз систем јачања српских институција. Он, у ствари, и није споразум, јер њему нису претходили разговори и договори двеју страна, већ ултиматуми коју су долазили из Брисела. После овог споразума следи неколико негативних процеса: гашење српских институција, које су присутн е у малом, али веома значајном броју . Срби свој опстанак на Косову и Метохији везају за те институције и зато с ве то удаљава Србе од своје матице и чини их буквално, како наш народ каже, тиквом без корена. Највероватније надаље ће Приштину на преговорима о нормализацији представљати припадници странке Самоопредељење. Шта може да се очекује од сличног дијалога, ако је ова партија увек иступала у суштини за прекид истог и критиковала акту е лне косовске власти за „побеограђивање“? То је екстремно десничарска странка, за њих је једностраним проглашењем независности завршена прича око било каквог присутства Републике Србије на Косову и Метохији. И то што се сада њима даје могућност да чине главнину косовског преговарачког тима, а зна се да они не же л е да преговарају, у ствари је још један шамар Србији и још један показатељ како Брисел види Косово и Метохију. Са друге стране, то се мора признати, Самоопредељење чине људи који немају неку посебну криминалну прошлост и које Запад не може уцењивати, какав је случај са Харадинајем и Тачијем. То значи да ће ова странка чврсто стојати на позицији да се преговори прекину и тражити од Београда да он призна независност Косова и Метохије. А имамо једну веома парадоксалну ситуацију да се Београду жури више да Косово постане независно како бисмо наводно приближили ЕУ. Пре три месеца на Косову су били одржани парламентарни избори, а у Приштини због постизборн е комбинаторике још чак није ни започело формирање институција власти. Шта мислите, да ли то значи да ће се становници Косова ускоро поново упутити на биралишта? Широј јавности је познато да су Американци рекли свој став по питању понављања косовских избора и да је А лбанцима дат налог да нађу заједнички језик у оквиру постојећих мандата и да формирају владу. Са друге стране, зна се да су ставови ПДК као најаче странке и ААК на чијем је челу Харадинај ди ј аметрално супротни и да ту има мало места за договор. Вероватно ће се ићи на неко средње решење. По мени то може бити влада која ће наводно бити експертска, која ће донети неке непопуларне законе за А лбанце, где се неће експонирати политички прваци попут Тачија и Харадинаја. Мислим пре свега на З акон о међународном суду за ратне злочине и З акон о Заједници српских општина, која ће бити нешто налик на НВО, али А лбанци и тако нешто не желе да прихвате. А онда, за пар месеци ће бити расписани нови парламентарни избори, неки анонимуси ће одрадити свој посао, а политички прваци ће остати по страни и њихов рејтинг неће бити на тај начин окрењен. Верујете ли у то да ће суд за ратне злочине у Приштини радити ефикасно? Наравно да не. Имајући у виду на чију иницијативу тај суд формиран. Нас, Србе, забрињава и то да ће А лбанци обавезно применити принцип реципроцитета и да ће се на оптуж е ничким клупама наћи велики број Срба за нека измишљена кривична дела, само да би постојао паритет. Да ли се слажете да САД, очигледно јер им тренутно није потребан, пуштаји низ воду бившег премијера Хашима Тачија? Апсолутно. Америчка политика је свуда у свету иста. Хашим Тачи је човек са криминалном прошлошћу, он је деведесетих година починио многе ратне злочине против цивилног српског становништва, али и против свог народа. Американци су све то документовали, то се у некој архиви чува и увек постоји могућност да се Тачи позове пред судом и да се њему суди за та дела. Он то одлично зна и он мора да ради оно што му А мериканци наређују. Исти случај и са Харадинајом. Тимур Блохин


source: fineweb

text: Дан планете Земље – 22. април Овај датум у Еколошком календару постоји да нас подсети на одговорност за планету на којој живимо. Празник посвећен планети Земљи у свету се обележава од 1992. године, када је на конференције УН о животној средини у Рио де Жанеиру усклађен дугорочни програм за промоцију одрживог развоја. Сврха обележавања 22. априла је да се упозори на опасност која прети животу на Земљи услед наглог развоја индустрије и пораста потребе за енергијом, што је довело до испуштања великих количина отровних супстанци у атмосферу и повећаног искоришћавања фосилног горива, а посредно утицало и на глобално загревање и климатске промене. Поводом овог датума, широм света одржавају се манифестације које имају за циљ да подсете људе на то у каквом се стању налази природа планете на којој живимо и низом акција које су усмерене на упознавање грађана с проблемима с којима се суочавају екосистеми, али и загађене урбане зоне и начин на који се може побољшати стање животне средине. Сачувајмо нашу планету – другу немамо! Светлана Плавшић


Заблуда: У Боровом селу се догодио покољ хрватских редарственика. Истина: Борово село било jе чисто српско село. Срби су чинили више од 98 посто становништва. На изборима из 1990. у Боровом селу jе, као и у другим опћинама са српском већином, побjедио СДП што показуjе да су Срби из Боровог села били за суживот са Хрватима. Неколико мjесеци људи су живjели мирно, а онда су хрватске паравоjне jединице под водством Томислава Мерчепа почеле дизати тензиjе. ХДЗ jе своjим члановима у Вуковару већ почетком 1991. пођелио оружиjе. Убрзо су хрватске паравоjне jединице дигле у зрак прве српске обjекте, а онда и ликвидирали прве српске цивиле. 15.4. минирана jе српска кавана Kраjишник на Саjмишту. 1.5. догодило се и свирепо убоjство српског старца Стевана Инића у Бршадину, селу близу Борова. У Боровом селу за празник рада мjештани су као и сваке године до 3ffa тада извjесили jугославенску заставу на мjесну заjедницу, заставу државе коjа jе тада jош увиjек била заjедничка држава и Хрвата и Срба, а предсjедник и премиjер Југославиjе били су Хрвати. Та застава сметала jе патроли тзв. хрватских полицаjаца из Осиjека, а у ствари се ниjе радило о полицаjцима, него о припадницама хрватских паравоjних jединица коjима се пођељење полициjске значке неколико мjесеци раниjе. Kада jе краjем 1990. године тадашњи хрватски министар обране Шпегељ снимљен како говори да ће убиjати обитељи официра ЈНА на кућном прагу и када jе откривено да се хрватске паравоjне jединице већ увелико наоружаваjу, хрватске власти су свим припадницима паравоjних jединица, међу коjима jе било пуно криминалаца и бивших усташких терориста из диjаспоре, пођелиле исказнице МУП-а. Мjештани су тим тзв. полицаjцима пружили отпор; ови су се дали у биjег, а двоjицу су мjештани заробили. Туђману и власти у Загребу jе то била иделана прилика за изазивање инцидента већих размjера коjи им jе био приjеко потребан референдум о самосталности Хрватске се ближио и требало jе сензибилизирати jавно мjење у Хрватскоj. Одмах идући дан, Туђманов режим шаље у Борово село до зуба наоружане припаднике паравоjних jединица са значкама МУП-а, аутобус и мноштво особних возила. Чим су ушли у центар Боровог села и изашли из аутобуса отворили су ватру по цивилима, иако jе у непосредноj близини била школа пуна ђеце. На лицу мjеста jе убиjен старац Воjислав Илић, неколико цивила су ранили, а међу њима и jедог Хрвата коjи jе куповао пелене за ђете коjе само чудом ниjе погођено. Тзв. хрватски редарственици покушали су заузети наjважниjе точке у селу, али им jе из двиjе наjпосjећениjе каване у центру узвраћена ватра, а затим су се укључили и други мjештани Борова села коjи су у том тренутку били усред пољопривредних радова. Редарственици нису очекивали такав отпор, па су се у кукавичком биjегу одлучили за гнусан чин. Упали су у амбуланту гђе су вадили бомбе пред маjкама и ђецом и ђецу узели као таоце, чак су на прозор док jе траjала пуцњава ставили десетогодишњу кћер локалног власника дискотеке Младена Грбића, као и кћер заповjедника обране Борова села Вукашина Шошкочанина коjи ће се наводно утопити нешто касниjе, мада остаjе сумња да су га убили хрватски паравоjници jер jе био склон преговорима. Туђману у Вуковару ниjе требао мир него рат. Kад се виђели да ће мjештани обранити село и да им нема спаса, jер им jе поjачање заустављено и одбиjено на улазу у село, редарственици су у помоћ позвали ЈНА коjа jе око 15 сати ушла у село, прво заштитила, а онда и евакуирала хрватске редарственике. Исти ти редарственици и хрватске паравоjне jединице само мjесец дана касниjе, блокират ће касарну у Вуковару, те исте ЈНА коjа их jе спасила, затворит ће им воду, струjу и убиjати рочнике из снаjпера. 19.5. одржан jе референдум о Хрватскоj самосталности у недемократским & 4000 #1091;виjетима, а напад хрватских редарственика била jе фалсе флаг операциjа коjа jе требала неодлучне увjерити да са Србима ниjе могућ миран суживот. 18 година након тог догађаjа, Јосип Бољковац, први хрватски министар унутрашњих послова, коjи jе у вриjеме напада на Борово село обнашао ту функциjу и био Туђманова десна рука, признат ће у своjоj књизи Истина мора изаћи ван коjу jе обjавио пред смрт, да jе рат у Хрватскоj почео нападима хрватске полициjе на Србе и да jе напад на Борово село био хрватска провокациjа. Само jе бесрамна хрватска пропаганда могла такав гнусан чин приказати као некакву жртву и покољ хрватских редарственика. Заблуда: Срби су у Београду бацали цвиjеће на тенкове коjи су ишли на Вуковар. Истина: Београд jе тада имао више од 1.5 милиjуна становника, а тенкове jе испратило неколико стотина људи што jе видљиво и на снимкама. У Београду су се одржавали анти-ратни просвjеди, за разлику од Загреба и циjеле Хрватске гђе ниjе било нити jедног jединог анти-ратног просвjеда. У Загребу jе у то вриjеме Туђман приjетио да ће Србе свести на 3.5 посто, хвалио се да jе сретан што му жена ниjе ни Српкиња ни Жидовка, а хрватско лудило jе ишло до те мjере да jе коментатор ХРТ-а његов долазак на трг Бана Јелачића пред опиjено мноштво успоредио са уласком Исуса у Јерузалем. За разлику од Хрватске, гђе jе одазив на мобилизациjу био од 30 до 60 посто, у Београду jе одазив био 2 до 10 посто, а и они коjи су били мобилизирани су често дезертирали и одбиjали суђеловати у рату. Један воjник jе чак довео оклопни транспортер са ратишта пред скупштину у Београду. Заблуда: ЈНА jе напала Вуковар. Истина: ЈНА jе 14.9.1991. кренула у легитимну и легалну деблокаду своjе касарне у Вуковару. Хрватске паравоjне jединице 20 дана држале су касарну ЈНА у блокади без икаквог разлога. Према признању Томислава Мерчепа, ЈНА jе била врло коректна у Вуковару, а не треба заборавити да jе баш ЈНА 3 мjесеца приjе него што ће jоj хрватске паравоjне jединице блокирати касарну у Вуковару спасила хрватске редарственике у Боровом селу. Данима приjе почетка деблокаде, Туђман jе одбиjао свог негдашњег приjатеља Kадиjевића коjи га jе молио да деблокирала касарну, укључи воду и струjу или да бар дозволи покапање лешева младих рочника ЈНА коjи су били убиjени од хрватских снаjпера и коjе се ради тих снаjпера ниjе могло покопати. Туђман, како jе већ раниjе одлучио у Вуковару направити покољ, остао jе глух на све Kадиjевићеве молбе, наговарања и приjетње. Не треба заборавити да jе велики дио становника Вуковара ЈНА доживљавао као своjу воjску коjа их jе ослободила. ЈНА jе 14.9.1991., када jе кренула у деблокирање касарне, и даље била jедина легитимна и легална воjска у циjелоj Југославиjи, па тако и у Вуковару. Према томе, ЈНА ниjе могла напасти град у држави гђе jе она jедина службена воjска, гђе се налази њезина касарна под блокадом и паљбом и гђе jе велики дио ст 4000 72;новника града сматра своjом воjском. Заблуда: ЈНА jе била српска воjска. Истина: На челу ЈНА био jе Вељко Kадиjевић, Хрват по маjци, рођен у Хрватскоj, ожењен Хрватицом. Његови замjеници били су Хрват Јосип Грегорић и Словенац Стане Бровет. Од свих хрватских генерала у ЈНА, тада jе на хрватску страну прешло мање од 25 посто, док jе преко 75 посто хрватских генерала остало у ЈНА до краjа рата у Вуковару. У вриjеме битке за Вуковар Главни командант штаба Централне команде у Београду био jе Хрват Андриjа Силић, главни командант Ратног ваздухопловства био jе Хрват Звонко Јурjевић (коjи jе баш тада замjенио Хрвата Антона Туса), главни командант Југославенске ратне морнарице Хрват Божидар Грубишић, главни командант Центра високих воjних школа у Београду био jе Хрват Иван Радановић, главни командант Kомандно штабне академиjе Хрват Томислав Бjондић, главни командант Воjне академиjе у Београду Хрват Мате Пехар, док jе нешто приjе рата у Вуковару Александар Васиљевић (пориjеклом Бугарин) преузео KОС од Хрвата Миливоjа Павичевића, коjи jе и даље остао у ЈНА. Kомандант Прве Армиjе коjа jе кренула у деблокаду своjе касарне у Вуковару био jе Александар Спировски, Македонац. Током циjеле 1991., дакле у вриjеме борби за Вуковар, у саставу ЈНА био jе велики броj Хрвата, Муслимана, Македонаца, Црногораца и нешто мање Словенаца. Муслиманских официра тада jе у ЈНА било око 500, а наjпознатиjи су Атиф Дудаковић, Сефер Халиловић и Изет Нанић коjег ће 1995. са леђа убити муслимани у Хрватскоj, док jе са своjим воjницима чинио злочине над српским цивилима у Kраjини коjи су бjежали од хрватске восjке. И на свим осталим функциjама били су Хрвати. Од Титове смрти реално наjутjецаjниjа особа у Југославиjи био jе премиjер. Сво троjе премиjера након Титове смрти су били Хрвати. 1991. предсjедник предсjедништва СФР Југославиjе био jе Хрват Стипе Месић, премиjер Хрват Анте Марковић, министар вањских послова Хрват Будимир Лончар, начелник Службе безбjедности Хрват Здравко Мустач Заблуда: ЈНА jе била страна, агресорска воjска. Истина: Осим што jе у њоj jош увиjек био велик броj Хрвата, ЈНА jе била регуларна воjска тада међународно признате државе, Југославиjе. Kада jе 14.9.1991. ЈНА у Вуковару покушала деблокирати своjу касарну, Хрватска jе тада jош увиjек била у саставу Југославиjе, jош ниjе била дониjела никакав правни акт о изласку из Југославиjе, а и кад га jе касниjе дониjела, он jе постао важећи тек међународним признањем Хрватске 1992., када су борбе у Вуковару већ мjесецима биле окончане. Зато Хааг ниjе судио ЈНА за агресиjу jер она у Вуковару ниjе била агресорска воjска, већ jе била нападнута од стране хрватских паравоjних jединица, а добар дио тих хрватских паравоjника ниjе уопће ни био из Вуковара. Заблуда: Вуковар jе био важна стратешка точка. Истина: Стратешки гледано Вуковар jе био потпуно небитан. Био jе удаљен више од 50 километара 2962 086;д ауто-пута, а чак 250 километара од Загреба. Након њега били су добро утврђени Винковци, Осиjек, Пожега, Нова Градишка, Kутина, Иванић Град . да jе ЈНА хтjела напасти Загреб кренула би преко Kарловца (48 километара, ни jедно веће насеље до Загреба), Сиска (47 километара, ни jедно веће насеље до Загреба), или Новске (94 километра, од већих насеља Kутина и Иванић град), jер jе тамо имала своjе положаjе, односно то су била подручjа са српском већином коjа су контролирали хрватски Срби. Да jе ЈНА кренула у напад на Загреб преко Вуковара, имала би на путу Винковце, па Осиjек, град од 100 000 становника, па Пожегу, па Нову Градишку, а онда би дошла у Окучане, подручjе коjе су контролирали Срби и од куда jе могла одмах кренути на Загреб.


text: Хоплитска фаланга |Овај чланак или његов део не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| Хоплитска фаланга је војна формација која је коришћена у древној Грчкој. Сачињавали су је густо поређани хоплити у правим редовима који чине квадрат. Хоплити су били наоружани копљем дугим 3 метра тако да су и хоплити из четвртог реда могли учествовати у борби заједно са првим. Заштићени округлим штитом од око 1 метар у пречнику и бронзаном кацигом, све то у савршено увежбаној формацији, фаланге су биле непробојни живи зид и непремостива препрека коњицама са истока. Касније тај вид борбе преузимају и Македонци који користе дужа копља. Недостатак овог вида ратовања је његова релативо слаба покретљивост, па су Грци у сукобима са римским легијама редовно губили иницијативу на бојном пољу. Фаланга нестаје као застарели начин да би се у другом облику поново појавила крајем 15. и почетком 16. века, кад се показала потреба тако густих редова пешака против коњице оног доба, и траје око сто година, да би напокон почетком 18. века заувек отишла у историју. Спољашње везе[уреди] |Хоплитска фаланга на Викимедијиној остави.|


source: CulturaX

text: Држава ускоро забрањује штрајк Почетак Вести Србија Држава ускоро забрањује штрајк 18. јула 2013. 21:45Србија 1 – Просто је невероватно да су овакав закон, који најблаже речено има за циљ да спречи штрајк, осмислили и промовишу наше колеге синдикалци – каже Небојша Рајковић, генерални секретар Асоцијација слободних и независних синдиката и примећује да се трећина одредби бави рецептом како ограничити право на штрајк. Он тврди да је Нацрт неусаглашен са другим законима и да обесмишљава штрајк бројним препрекама, процедурама и бесмисленим временским роковима: – Из нејасних разлога, прописује се да штрајк може да почне тек по истеку 12 дана од дана пријављивања. Ограничава се и право да место штрајка буде изван просторија јер већ постоје закони који уређују јавна окупљања и нема потребе да се забрањује да комуналци штрајкују испред општине, а медицинари испред Фонда или Министарства. Предвиђено да у време штрајка у свим "делатностима од јавног интереса" мора да постоји минимални процес рада, али се нигде ниједним прописом не дефиниште шта све спада у те делатности. Даје се правни основ за увођење минимума процеса рада у практично све делатности. Послодавци, међутим, сматрају да је важећи закон о штрајку, који је на снази од 1996, превише толерантан и да на њега имају приговоре и страни инвеститори. Ипак, Негослав Јовановић, председник Индустријског синдиката Србије, подсећа да је први Предлог закона о штрајку, који је имао сличне одредбе, написан још 2006, али да ни тада није прошао. Потом се о њему говорило опет 2011. – У међувремену су направљене неке измене, али недовољне. Суштинске замерке и даље остају – каже он и негодује и на предлог да миритељи постану обавезни у свим преговорима. Указује и проблем који ће створити прописана сарадња Инспектората рада и судова у вези са оценом законитости: – Послодавац може да има свој синдикат и да у договору са њим организује штрајк и да се намерно огреши о неке одредбе. Након што га суд оцени као незаконит, сви радници могу да добију отказ. Тако се оваквом одредбом послодавци могу олако решавати оних који им нису потребни и то не може да се спречи. БОРБА ПРОТИВ НЕВИДЉИВОСТИ Синдикалци подсећају да пољопривреднике нико не би чуо да су остали на њиви, просветаре да нису изашли на улице, али и да радници који су лежали по пругама, секли прсте и блокирали саобраћајнице не би никада оставарили права да се о њима није писало и причало. А овим законом штрајк ће бити неприметан.


source: wikipedia

text: Грузија (, заст. срп. Ђурђија), држава је у кавкаском региону Евроазије. Граничи се са Русијом на северу и североистоку, Турском и Јерменијом на југу, и Азербејџаном на југоистоку, док на западу излази на обале Црног мора у дужини од око 310 km. Грузија је чланица међународних организација попут Савета Европе, Организације за европску безбедност и сарадњу, ЕВРОКОНТРОЛ, Светске трговинске организације и ГУАМ-а, а такође је потписница НАТО програма Партнерство за мир. Грузија заузима површину од 69.700 km2 од чега је 57.200 km2 под директном грузијском контролом, док 12.500 km2 контролишу власти Абхазије (8.600 km2) и Јужне Осетије (3.900 km2). Према проценама за 2012. у Грузији је живело нешто мање од 4,5 милиона становника. Главни и највећи град у земљи је Тбилиси који је седиште председника, националне владе и парламента, док је од маја 2012. град Кутаиси центар законодавне власти (парламента) до 1. јануара 2019. године. Већи градови су још и Батуми који има функцију административног центра аутономне републике Аџарије и Рустави (оба преко 100 хиљада становника). Град Поти који лежи у централном делу црноморске обале је најважнија грузијска лука. Већину популације (преко 80%) чине етнички Грузини, службени језик је грузински (изузев на територији отцепљених република где се говоре абхаски и осетски језик), а око 80% популације су припадници Грузинске православне цркве. По државном уређењу Грузија је унитарна полупарламентарна држава у којој извршну власт деле председник и влада. Рељефом Грузије доминирају високи планински ланци Великог Кавказа на северу са бројним врховима који прелазе 4.000 м надморске висине, укључујући и највиши врх у земљи Шхару (на надморској висини од 5.200 м) и Малог Кавказа на југу. Црноморско приморје је доста ниско и замочварено и од обале ка унутрашњости се у виду левка шири пространа Колхидска низија. Низијска подручја се налазе и у источним и централним деловима земље и прате токове највећих грузијских река Куре (или Мткварија) и њених притока. Западни део земље припада сливу Црног мора, док источни део отиче ка Каспијском језеру управо преко реке Куре. На подручју данашње Грузије постојала су још током античких времена моћна и независна краљевства. Краљевине Колхида и Иберија су још у 4. веку примиле хришћанство, па се Грузија може убрајати међу најстарије хришћанске земље на свету. Свој највећи успон грузијска држава доживела је током -{XI}- и -{12. века}- за време владавине краља Давида IV и краљице Тамар. Почетком 19. века грузијске државе долазе под власт Русије, а 1921. Грузија постаје део СССР и постаје Грузијска ССР. Распадом Совјетског Савеза 1991. Грузија постаје самостална држава, а период транзиције ка капиталистичком и демократском друштву током 90-их година био је праћен великим економским проблемима и оружаним сукобима у Јужној Осетији и Абхазији. Период криза и сукоба привремено је окончан Револуцијом ружа у новембру 2003. у којој је смењен тадашњи председник Едуард Шеварнадзе. Након оружаног сукоба у Јужној Осетији почетком августа 2008. у који се умешала и Русија, Грузија је изгубила суверенитет над провинцијама Јужна Осетија и Абхазија које су прогласиле независност. Република Грузија ове области са делимичним међународним признањем сматра саставним делом властите територије који су под привременом окупацијом. Етимологија Изворно име за Грузију је Сакартвело () и у приближном преводу означава картвелску земљу. Термин је кованица две речи картвел-и () која представља етноним и односи се на становнике централног грузијског региона Картли који се може сматрати језгром древне грузинске државе, и циркумфикса „са + народ + о“ који представља класичну конструкцију у грузинском језику за етнониме (у буквалном преводу „територија где живе ...“). Од почетка 9. века термин Сакартвело је захваљујући ширењу јединствене вере, језика и културе постепено почео да се односи на подручје свих грузијских држава изван самог региона Картли. Грузини себе називају Картвелеби (), а свој језик – картули (ქართული). Према древним грузијским рукописима (картлис цховреба, ) предак древних Картвела је био Картлос који је по предању био праунук најстаријег сина библијског пророка Ноје, Јафета од којег су после великог потопа настали сви европски народи (јафетити). Антички грчки и римски аутори су становнике данашње западне Грузије називали Колхиђанима, а њихову земљу Колхидом, док су они на истоку били Иберијанци или Ивери, Иверани, а њихова земља Иверија. Постоје различита објашњења термина Грузија, односно Георгија. Према неким теоријама творци термина Јоргија су били римски географи Помпоније Мела и Плиније Млађи који су у својим путописима описивали георгијанска племена и Георгијанце (у преводу „земљорадници“). Наиме древни Грузини су се бавили ратарством, док су околни народи били сточари па вероватно отуда и сам назив георгос () да би се уочила разлика између њих. Термини Георгија, односно Георгијанци у западноевропским средњовекивним црквеним списима су у директној вези са ранохришћанским светитељем Светим Георгијем (тј. Св. Ђорђем или Св. Ђурђом, па отуд и назив Ђурђија) који је у то време међу хришћанским становницима Кавказа био веома поштован (и који се и данас поштује и слави као заштитних грузијске државе и народа). Према неким ауторима термин Грузија је настао у 11. или 12. веку и изведен је од арамејских речи гурз-ан (-{gurz-ān}-) или гурз-ијан (-{gurz-iyān}-), односно од арапског ђурђан (-{ĵurĵan}-) или ђурзан (-{ĵurzan}-). Оба термина су настала од новоперсијских речи -{gurğ}- и -{gurğān}- и могу се превести као „земља вукова“, што се поклапа са савременим јерменским називом Вирк () односно Врастан () који има идентично значење. Егзоним Грузија је такође персијско-арапског порекла, и раширио се преко средњовековних руских путописаца углавном по источноевропским језицима (између осталих и српском). Тако је путописац Игњатије Смолњанин 1389. писао о Гурзии и Гурзима, док је Атанасије Никитин средином 15. века писао о Гурзинској земљи (). Географија Положај Република Грузија лежи на подручју геополитичке регије Закавказје, на самој граници између источне Европе и југозападне Азије, те се стога може сматрати подједнако и европском и евроазијском државом. Сами Грузини своју земљу називају балконом Европе. У геополитичком и културолошком погледу Грузија се сматра искључиво делом европског континента. Државна територија се простире између 41° и 44° северне географске ширине и 40° и 47° источне географске дужине. Обухвата укупну површину од 69.700 km2, а по величини територије налази се на 121. месту међу светским државама. На северу и североистоку Грузија граничи са Руском Федерацијом у дужини од 723 km, југоисточно је граница са Азербејџаном (322 km), на југу са Јерменијом (164 km) и Турском (252 km). Укупна дужина копнених граница износи 1.461 km. На западу Грузија излази на обалу Црног мора у дужини од око 315 km. Од тога око 200 km обале се налази на територији Абхазије, а 54 km на територији Аџарије. Геологија и рељеф Брда и планине покривају 87% површина. На северу се налази ланац планина Велики Кавказ. На југу су западне падине Малог Кавказа и вулканска област која је део Јерменске висоравни. Измећу њих се налази Колхидска низија. Највиши врх је Шхара на Великом Кавказу са 5.068,9 m. Најдужа река Грузије је 1.364 km дуга река Кура (грузијски: Мтквари), која кроз Грузију тече 351 km, од југа ка истоку земље. Друге веће реке су: Аласани (351 -{km}-), Риони (333 -{km}-) и Енгури (213 -{km}-). Највеће језеро је Паравани (37,5 km2) на 2.073 m надморске висине. Пећина Вороња је са 2.190 m дубине најдубља пећина на свету. Воде Према Црном мору теку многобројне реке; највећа је Риони (314 km). Источни део је сушан, из њега реке отичу у реку Куру (Мтквари, 1346 km) и затим у Каспијско језеро. На Јерменском узвишењу постоје и многа слана језера. Клима Клима Грузије је изузетно разнолика, узевши у обзиром малу величину државе. Постоје две главне климатске зоне, које отприлике одговарају источним и западним деловима земље. Велики кавкаски планински ланац игра важну улогу у ублажавању климе Грузије и штити нацију од продора хладнијих ваздушних маса са севера. Планине Малог Кавказа делимично штите регион од утицаја сувих и врућих ваздушних маса са југа. Клима Грузије је влажно-суптропска на западу до сушне и умерене климе на истоку. Просечна годишња температура ваздуха је 15 °C на западу, а 11 до 13 °C на истоку. На западу годишње падне 3.000 милиметара падавина, а на истоку само 400. Флора и фауна Под шумом је 44% површина, од чега је 5% прашума. На високим надморским висинама биљни покривач је алпски. У подножју планина су области степа које се користе за пољопривреду. Због своје велике пејзажне разноликости и ниске географске ширине, у Грузији живи око 5.601 врста животиња, укључујући 648 врста кичмењака (више од 1% врста које се налазе широм света) од чега су многе врсте ендемске. У шумама живи велики број великих месождера, као што су мрки медвед, вук, рис и кавкаски леопард. Обични фазан је ендемска птица Грузије која је широко уведена у остатак света као важна птица дивљачи. Сматра се да је број врста бескичмењака веома висок, али подаци се дистрибуирају у великом броју публикација. Контролна листа паука у Грузији, на пример, укључује 501 врсту. Река Риони може да садржи гнездећу популацију критично угрожене јесетре. У Грузији је забележено нешто више од 6.500 врста гљива, укључујући врсте које стварају лишајеве, али овај број је далеко од потпуне. Прави укупан број гљивичних врста које се јављају у Грузији, укључујући врсте које још нису забележене, вероватно ће бити далеко већи, с обзиром на опште прихваћену процену да је до сада откривено само око седам одсто свих гљива широм света. Иако је количина доступних информација још увек веома мала, учињен је први напор да се процени број врста гљива ендемских за Грузију, а 2.595 врста је условно идентификовано као могући ендемске врсте. Према Међународној унији за очување природе, у Грузији постоји 4.300 врста васкуларних биљака. Грузија је дом за четири екорегије: Кавкаске мешовите шуме, eуксинско-колхијске широколисне шумее, источноанадолске планинске степе и aзербејџанске пустиње и степе. Грузија је имала средњу оцену индекса интегритета шумског пејзажа из 2018. од 7,79/10, што га је рангирало на 31. место у свету од 172 земље. Историја Праисторија Територију данашње Грузије су насељавали Homo erectus још од палеолита. Протогрузијска племена се први пут појављују у писаној историји у 12. веку пре нове ере. Најранији доказ о вину до данас пронађен је у Грузији, где су откривене винске посуде старе 8.000 година. Археолошки налази и референце у древним изворима такође откривају елементе раних политичких и државних формација које карактерише напредна металургија и златарске технике које датирају из 7. века пре нове ере и даље. У ствари, рана металургија је почела у Грузији током 6. миленијума пре нове ере, повезана са културом Шулавери-Шому. Антика Археолошки докази указују на то да је Грузија била место производње вина од најмање 6.000 година пре нове ере, што је током времена играло улогу у формирању грузијске културе и националног идентитета. У класичном периоду дошло је до успона бројних раних грузијских држава, од којих су главне биле Колхида на западу и Иберија на истоку. У грчкој митологији, Колхида је била локација Златног руна које су тражили Јасон и Аргонаути у епској причи Аргонаутика Аполонија Родија. Укључивање златног руна у мит можда је произашло из локалне праксе коришћења руна за просијавање златне прашине из река. У 4. веку пре нове ере, успостављено је краљевство Иберија – рани пример напредне државне организације под једним краљем и аристократском хијерархијом. Након што је Римска република завршила своје кратко освајање данашње Грузије 66. ПХ, ово подручје је постало примарни циљ онога што ће се на крају испоставити као преко 700 година дуготрајног иранско-римског геополитичког ривалства и ратовања. Од првих векова нове ере, култ Митре, паганска веровања и зороастризам су били уобичајено практиковани у Грузији. Године 337. нове ере краљ Миријан III прогласио је хришћанство државном религијом, дајући велики подстицај развоју књижевности, уметности и на крају одигравши кључну улогу у формирању уједињене грузијске нације, Прихватање је довело до споро, али сигурно опадање зороастризма, који је до 5. века нове ере изгледао као да је постао нешто попут друге успостављене религије у Иберији (источна Грузија), и тамо се широко практиковао. Средњи век Смештена на раскрсници дуготрајних римско-персијских ратова, 54. п. н. е. – 628. године нове ере (681 година), рана грузијска краљевства распала су се у различите феудалне регионе до раног средњег века. Ово је омогућило да преостала грузијска царства постану жртве раних муслиманских освајања у 7. столећу. До 12. века пре нове ере у североисточној Анадолији је постојала држава Диаоха. У 6. веку пре нове ере на територији данашње Грузије су постојале две државе: Колхида (западна Грузија) и Иверија (источна Грузија). Ове земље су освојили Римљани. Грузија је 327. усвојила хришћанство као званичну државну религију и тако постала друга земља на свету која је овој религији дала државни статус, после Јерменије. Касније су Грузијом владали Византинци, Арапи и Персијанци. Крајем 10. века наступило је златно доба Грузије. Стечена је независност од Византије. Под влашћу краља Давида Градитеља (1089—1125) и краљице Тамаре (1184—1213), Грузија је између 11. и 13. века била највећа сила на Кавказу. Тај период је прекинула инвазија Монгола под Тимуром Ленком. У 16. веку Грузија је била издељена на државице које су биле под турским и персијским утицајем. Источна Грузија је 1783. закључила одбрамбени уговор са Русијом. Руски цареви су присвојили ову краљевину 1801. Западна Грузија је остала независна још један век, до 1810. Русији је требало још 54 године да успостави пуну контролу над овим областима. Последња је пала кнежевина Абхазија 1864. Руска владавина нудила је Грузијцима сигурност од спољниһ претњи, али је такође често била груба и неосетљива. До краја 19. века, незадовољство руским властима прерасло је у покрет националног препорода који је предводио Илија Чавчавадзе. Овај период је такође донео друштвене и економске промене у Грузији, са појавом нових друштвених класа: еманципација кметова ослободила је многе сељаке, али је мало допринела ублажавању њиховог сиромаштва; раст капитализма створио је урбану радничку класу у Грузији. И сељаци и радници нашли су израз свог незадовољства кроз побуне и штрајкове, који су кулминирали Револуцијом 1905. године. Њихов циљ су заступали социјалистички мењшевици, који су постали доминантна политичка снага у Грузији у последњим годинама руске владавине. Демократска Република Грузија и Закавкаска СФСР После Октобарске револуције, Грузија је прогласила независност 26. маја 1918. (Демократска Република Грузија). Грузијско-јерменски рат 1918. године, који је избио у деловима спорних провинција између Јерменије и Грузије насељених углавном Јерменима, завршио се услед британске интервенције. У периоду 1918–1919, грузијски генерал Гиорги Мазниасхвили је предводио напад на Белу армију коју су предводили Мојсејев и Дењикин како би заузели обалу Црног мора од Туапсеа до Сочија и Адлера за независну Грузију. Совјетска Русија је 1920. године признала независност Грузије Московским уговором. Међутим, показало се да је признање било од мале вредности, пошто је Црвена армија предвођена Јосифом Стаљином извршила инвазију на Грузију 1921. и званично је припојила Совјетском Савезу 1922. Грузијска Совјетска Социјалистичка Република У фебруару 1921, током Руског грађанског рата, Црвена армија је напредовала у Грузију и довела локалне бољшевике на власт. Грузијска војска је поражена, а социјалдемократска влада је побегла из земље. Дана 25. фебруара 1921. године, Црвена армија је ушла у Тбилиси и успоставила владу радничких и сељачких совјета са Филипом Махарадзеом као вршиоцем дужности шефа државе. Грузија је 1921. године укључена у Закавкаску Социјалистичку Федеративну Совјетску Републику, заједно са Јерменијом и Азербејџаном, која ће 1922. постати чланица-оснивач Совјетског Савеза. Совјетска власт је чврсто успостављена тек након што је устанак брзо поражен. Грузија би остала неиндустријализована периферија СССР-а све до првог петогодишњег плана када је постала главни центар текстилне робе. Касније, 1936. године, ТСФСР је распуштен и Грузија се појавила као синдикална република: Грузијска Совјетска Социјалистичка Република. Јосиф Стаљин, етнички Грузијац, рођен као Јосиф Висарионович Југашвили (იოსებ ბესარიონის ძე ჯუღასძეს ძე ჯუღაიოსებ ბესარიონის ძე ჯუღაიძე ჯუღააიესარიონის ძე ჯუღალ) рођен у Горију, био је један од челних људи међу бољшевицима. Стаљин је требало да се попне на највиши положај, предводећи Совјетски Савез од 1924. до своје смрти 5. марта 1953. године. У јуну 1941. Немачка је извршила инвазију на Совјетски Савез на непосредан курс ка кавкаским нафтним пољима и фабрикама муниције. Међутим, никада нису стигли до Грузије, а скоро 700.000 Грузијаца борило се у Црвеној армији да одбије освајаче и напредује према Берлину. Од тога је око 350.000 убијено. Након Стаљинове смрти, Никита Хрушчов је постао вођа Совјетског Савеза и спровео политику дестаљинизације. Томе се нигде више није јавно и насилно супротставило него у Грузији, где су 1956. избили немири након објављивања Хрушчовљеве јавне осуде Стаљина, која је морала бити умирена војном силом. Током остатка совјетског периода, грузијска економија је наставила да расте и доживљава значајан напредак, иако је све више показивала очигледну корупцију и отуђење владе од народа. Са почетком перестројке 1986. године, грузијско совјетско руководство се показало толико неспособним да се носи са променама да је већина Грузијаца, укључујући обичне комунисте, закључила да је једини пут напред раскид са постојећим совјетским системом Независност Дана 9. априла 1991. Грузија је поново прогласила независност. Убрзо после тога дошло је до сецесије Абхазије и Јужне Осетије, праћене оружаним сукобима. Упркос томе што нема контролу над њима, Грузија сматра ове две територије својим аутономним покрајинама. Током рата у Абхазији (1992–1993), отприлике 230.000 до 250.000 Грузијаца је протерано из Абхазије од стране абхаскиһ сепаратиста и севернокавкаских добровољаца (укључујући Чечене). Око 23.000 Грузијаца побегло је и из Јужне Осетије. Након периода релативног мира од средине 90-их година, који су гарантовале и руске мировне снаге, једнострано проглашена независност Косова допринела је да се интензивирају напори Абхазије и Јужне Осетије спрам потпуне независности. У вези са тим, Грузија је против њих у августу 2008. године повела рат, међутим уплитање руске војске довело је до пораза и признања ових -{de facto}- држава од стране Русије, Никарагве и Венецуеле. Револуција ружа је 2003. године збацила Шеварнадзеа (који је поново изабран 2000.), након што су грузијска опозиција и међународни посматрачи тврдили да су парламентарни избори 2. новембра били поремећени преваром. Револуцију су предводили Михаил Сакашвили, Зураб Жванија и Нино Бурџанадзе, бивши чланови и лидери Шеварнадзеове владајуће партије. Михаил Сакашвили је изабран за председника Грузије 2004. године. Након Револуције ружа, покренут је низ реформи за јачање војних и економских способности земље, као и за преоријентацију њене спољне политике на запад. Напори нове владе да поново потврди грузијски ауторитет у југозападној аутономној републици Аџара довели су до велике кризе 2004. Нови прозападни став земље, заједно са оптужбама за умешаност Грузије у Други чеченски рат, је довео до озбиљног погоршања односа са Русијом, подстакнутог и отвореном помоћи и подршком Русије двема сецесионистичким областима. Упркос овим све тежим односима, у мају 2005. Грузија и Русија су постигле билатерални споразум којим су повучене руске војне базе (које још из совјетске ере) у Батумију и Ахалкалакију . Русија је повукла сво особље и опрему са ових локација до децембра 2007. док није успела да се повуче из базе Гудаута у Абхазији, коју је морала да напусти након усвајања Уговора о прилагођеним конвенционалним оружаним снагама у Европи током самита у Истанбулу 1999. године. Руско-грузијски рат Дошло је до руско-грузијске дипломатске кризе у априлу 2008. Експлозија бомбе 1. августа 2008. разнела је аутомобил који је превозио грузијске мировњаке. Снаге Јужне Осетије су одговорне за подстицање овог инцидента, који је означио почетак непријатељстава и повредио пет грузијских војника, а затим је неколико јужноосетијских милиција убијено од снајпериста. Јужноосетијски сепаратисти почели су да гранатирају грузијска села 1. августа. Због ових артиљеријских бомбардовања грузијски војници су периодично узвраћали ватру. Грузијски председник Михаил Сакашвили је 7. августа 2008. објавио једнострани прекид ватре и позвао на мировне преговоре. Још више напада на грузијска села (која се налазе у зони сукоба у Јужној Осетији) убрзо су праћени пуцњавом грузијских трупа, које су затим наставиле да се крећу у правцу главног града самопроглашене Републике Јужне Осетије (Цхинвали) у ноћи 8. августа, стигавши у центар ујутру 8. августа. Према руском војном експерту Павелу Фелгенхауеру, осетинска провокација је имала за циљ изазивање грузијске одмазде, која је била потребна као изговор за руску војну инвазију. Према грузијским обавештајним службама и извештајима неколико руских медија, делови редовне (немировне) руске армије већ су се преселили на територију Јужне Осетије кроз тунел Роки пре грузијске војне акције. Русија је оптужила Грузију за „агресију на Јужну Осетију“ и започела велику копнену, ваздушну и поморску инвазију на Грузију под изговором операције „наметања мира“ Осмог августа 2008. Абхаске снаге отвориле су други фронт 9. августа битком у Кодорској долини, нападом на Кодорску клисуру, коју је држала Грузија. Цхинвали је заузела руска војска до 10. августа. Руске снаге су заузеле грузијске градове изван спорниһ територија. Током сукоба, постојала је кампања етничког чишћења против Грузијаца у Јужној Осетији, укључујући уништавање грузијских насеља након завршетка рата. Рат је раселио 192.000 људи и док су многи могли да се врате својим домовима након рата, годину дана касније око 30.000 етничких Грузијаца остало је расељено. У интервјуу објављеном у Комерсанту, лидер Јужне Осетије Едуард Кокојти рекао је да неће дозволити Грузијцима да се врате. Председник Француске Никола Саркози преговарао је о споразуму о прекиду ватре 12. августа 2008. Русија је признала Абхазију и Јужну Осетију као засебне републике 26. августа. Грузијска влада прекинула је дипломатске односе са Русијом. Руске снаге напустиле су тампон области које се граниче са Абһазијом и Јужном Осетијом 8. октобра, а посматрачка мисија Европске уније у Грузији је послата у тампон зоне. Од рата, Грузија је тврдила да су Абхазија и Јужна Осетија окупиране грузијске територије. Од руске инвазије на Украјину 2022. године, Грузија је на врху листе земаља у које су руски изгнаници отишли након што је почео рат; Русима је дозвољено да остану у Грузији најмање годину дана без визе, иако многи Грузијци гледају на присуство већег броја руских држављана у Грузији као безбедносни ризик. Хронологија 35 војска грузијског племена Картљица упада у Јерменију, те на јерменском престолу сацарује Грузијац Митринад (брат цара Картљица) 63 Колхида улази у састав Римског царства 326 Света Нина прогласи хришћанство као државну религију Кавкаске Иберије IV—VI век на територији данашње западне Грузије је основано царство Лаза 482—484. цар Вахтанг I Горгасал води устанак против Сасанида 542. почетак великог рата измећу Византије и Персијанаца 562. завршетак великог рата измећу Византије и Персијанаца 608. црквени раскол између Јерменске и Грузинске цркве 627. византијски цар Ираклије опсада Тбилиси 628. Тбилиси заузму Хазари 654. потписан договор са Арапским калифатом 735. арапски војсковођа Мерван II (Мурван глуви) напада Грузију 853. Тбилиси заузимају Арапи по командом Буга-Турка 914. емир Абул-Касим упада на простор данашње јужне и источне Грузије 979. Давид Курапалат помаже сузбити устанак Вардје Склира против византијског цара Василија II 1010. Баграт III припојио градове Кахети и Ерети 1021. бој Ђурђа II са византијским императором Василијем II код Ширимна 1023. мировни договор измећу Византије и Грузије 1028. напад Византије на Грузију 1032. ухваћен тбилисијски емир Џафар 1064. први поход Турака на Грузију 1068. други поход Турака 1073. устанак властеле против грузијског цара Ђурђа II 1083. Грузија почиње плаћати харач Турцима 1099. Давид IV престаје плаћати харач Турцима 1104. Давид IV Грузијски сазвао Руис-Урбнискиј сабор, почетак времена великог културног препорода и изградња манастира 1106. изградња Гелатског манастира 1110. Самшвилде ослобођен од Турака 1115. Рустави ослобођен од Турака 1117. Гиши ослобођен од Турака 1118. Лоре ослобођен од Турака 12. августа 1121. Турци поражени у бици код Дидрога 1122. Тбилиси ослобођен од Турака 1123. Дманиси ослобођен од Турака 1185. Царица Тамара се удаје за Ђурђа Богољупског, који је касније протеран из Грузије 1188. Царица Тамара се удаје за Давида Сослана 1210. Грузија предузима војни поход на северни део Персијског царства 1220. први упад Монгола у Грузију 1226. Тбилиси заузима Џалал ед Дин Мангуберди 1266 кнежевина Самцхе отцепила се од Грузије 1386—1403. Тамерлан изводи осам војних похода на Грузију 1403. Тамерлан и Ђурађ VII потписују примирје 1416. напад Кара-Јусуфа на Самцхе 1462. устанак Баграта против Ћурћа VIII 1520. инвазија шаха Исмаила у Картлију 1535. победа над Турцима у бици код Мурџахета 1578. подела Кавказа између Османлија и Персијанаца 1597. персијски Шах-Абас протерао Турке из Грузије и Кавказа 1599. ослобођење тврђаве Гори 1625. Персијска војска разбија грузијску 1629. прва грузијска књига издана у Европи 1639. Кахетински цар Тејмураз I потчинио се руском цару 1660. устанак у Кахетију 1709. прва типографија у Грузији 1752. Персијанци поражени од стране Ираклија код Јеревана 1757. у Хресиљинској бици Соломон I победио Османлије 1758. Тењмурау II, Ираклиј II и Соломон I потписали договор 1770. Ираклиј II победио Турке код Аспиндзе 1774. мировни дговор у Кјучук-Кајнарджијском између Руске империје и Турске, Имерети и Гурија ослобођена од Турака 1774. прва регуларна војска под Ираклијем II 1783. Ираклиј II потписао Грузијски теракт 1795. битка са Персијанцима под командом хана Ага-Мухамеда Грузија је 7. августа 2008. године покушала војном инвазијом да заузме Јужну Осетију. Ово је довело до интервенције руских трупа и ратног ваздухопловства који су ушли у рат са Грузијом. Једна од последица овог рата је било руско међународно признање независности Абхазије и Јужне Осетије. Ову независност је признала Никарагва и Венецуела. Становништво Највећи градови Грузије су: Тбилиси (1.108.717 становника), Кутаиси (147.635), Батуми (152.839), Рустави (125.103), Сухуми (39.100), Зугдиди (42.998), Гори (48.143) и Поти (41.465) (стање:2014). Језик Службени језик: грузински. У Абхазији је службени абхаски језик. 87,7% популације Грузије прича грузинским, 6,2% азерским, 3,9% јерменским, 1,2% руским и 1% осталим језицима по попису из 2014. Етничке групе Грузини 83,8% Азери 6,5% Јермени 5,7% Руси 1,5% Осети 0,8% Грци 0,3% други 1,4% Религија Данас се 83,4 одсто становништва идентификује као православни хришћани а већина њих се придржава националне Грузинске православне цркве. Грузијска православна црква је једна од најстаријих хришћанских цркава на свету, и тврди да је њене апостолске основе успоставио Свети Андреј. У првој половини 4. века хришћанство је усвојено као државна религија Иберије (данашњи Картли, или источна Грузија), након мисионарског рада Свете Нине из Кападокије. Црква је добила аутокефалност током раног средњег века; укинута је током периода руске доминације над земљом, обновљен 1917. и потпуно признат од Цариградске васељенске патријаршије 1989. Верске мањине у Грузији укључују муслимане (10,7 одсто), јерменске хришћане (2,9 одсто) и римокатолике (0,5 одсто). 0,7 одсто људи се на попису из 2014. изјаснило да припадају другим вероисповестима, 1,2 одсто је одбило или није навело своју веру, а 0,5 одсто се изјаснило да уопште није вероисповест. Ислам представљају и азербејџански шитски муслимани (на југоистоку), етнички грузијски сунитски муслимани, и сунитски муслимани који говоре лаз, као и сунитски мешкетински Турци дуж границе са Турском. У Абхазији, мањина становништва Абхазије су такође сунитски муслимани, поред верника оживљене абхаске паганске вере . Постоје и мање заједнице грчких муслимана (понтско грчког порекла) и јерменских муслимана, од којих оба потичу од преобраћеника из отоманског доба у турски ислам из источне Анадолије који су се населили у Грузији након кавкаског похода Лала Мустафа-паше који је довео до османлијског освајање земље 1578. Грузијски Јевреји историју своје заједнице у Грузији датирају до 6. века пре нове ере; њихов број се смањио последњих деценија због високог нивоа миграције у Израел. Упркос дугој историји верске хармоније у Грузији, било је случајева верске дискриминације и насиља против „нетрадиционалних вера“, као што су Јеховини сведоци, од стране следбеника православног свештеника Василија Мкалавишвилија који је рашчињен. Поред традиционалних верских организација, Грузија задржава секуларне и нерелигиозне сегменте друштва (0,5 одсто), као и значајан проценат религиозних појединаца који не практикују активно своју веру. Административна подела Грузија је административно подељена на 9 региона, 1 главни регион и 2 аутономне републике. Они су заузврат подељени на 67 округа и 5 самоуправних градова. Грузија има две званичне аутономне области, од којих је једна прогласила независност. Званично аутономна унутар Грузије, де факто независни регион Абхазија прогласио је независност 1999. Поред тога, још једна територија која није званично аутономна такође је прогласила независност. Јужна Осетија је у Грузији званично позната као регион Тскинвали, јер сматра да „Јужна Осетија“ имплицира политичке везе са руском Северном Осетијом. Звала се Јужна Осетијска аутономна област када је Грузија била део Совјетског Савеза. Њен аутономни статус је укинут 1990. године. Де факто је одвојена од независности Грузије. Постојале су понуде да се Јужној Осетији поново да аутономија, али је 2006. непризнати референдум у тој области резултирао гласањем у корист независности. И у Абхазији и у Јужној Осетији велики број људи је добио руске пасоше, неки кроз процес присилне пасошизације од стране руских власти. Ово је коришћено као оправдање за руску инвазију на Грузију током рата у Јужној Осетији 2008. године након којег је Русија признала независност региона. Грузија сматра регионе окупираним од стране Русије. Две самопроглашене републике стекле су ограничено међународно признање након руско-грузијског рата 2008. Већина земаља сматра те регионе грузијском територијом под руском окупацијом. Привреда Археолошка истраживања показују да је Грузија била укључена у трговину са многим земљама и царствима од античког периода, углавном због свог положаја на Црном мору и касније на историјском Путу свиле. Злато, сребро, бакар и гвожђе скопани су на Кавкаским планинама. Производња грузијског вина је веома стара традиција и кључна грана привреде земље. Земља има значајне хидроенергетске ресурсе. Током модерне историје Грузије, пољопривреда и туризам су били главни економски сектори, због климе и топографије земље. Већи део 20. века, привреда Грузије је била унутар совјетског модела планске економије. Од пада СССР-а 1991. године, Грузија је започела велику структурну реформу осмишљену да пређе на слободну тржишну економију. Као и све друге постсовјетске државе, Грузија се суочила са тешким економским колапсом. Грађански рат и војни сукоби у Јужној Осетији и Абхазији су погоршали економску кризу. Производња пољопривреде и индустрије је смањена. До 1994. бруто домаћи производ се смањио на четвртину оног из 1989. Од почетка 21. века примећени су видљиви позитивни помаци у привреди Грузије. У 2007. години реална стопа раста БДП-а Грузије достигла је 12 процената, чинећи Грузију једном од најбрже растућих економија у источној Европи. Грузија је постала више интегрисана у глобалну трговинску мрежу: њен увоз и извоз у 2015. чине 50% односно 21% БДП-а. Главни увоз у Грузију су возила, руде, фосилна горива и фармацеутика. Главни извозни производи су руде, феролегуре, возила, вина, минералне воде и ђубрива. Светска банка је Грузију назвала „економским реформатором број један у свету“ јер је за годину дана напредовала са 112. на 18. место у погледу лакоће пословања, а до 2020. године додатно је побољшала своју позицију на 6. место у свету. Од 2021. године заузима 12. место у свету по економској слободи . Грузија је 2019. године заузела 61. место по Индексу људског развоја (ХДИ). Између 2000. и 2019. године ХДИ у Грузији је побољшан за 17,7%. Од фактора који су допринели ХДИ, образовање је имало најпозитивнији утицај пошто се Грузија сврстава у прву квинтилу приликом мерења Индекса образовања. Грузија се развија у међународни транспортни коридор кроз луке Батуми и Поти, железничку линију Баку–Тбилиси–Карс, нафтовод од Бакуа преко Тбилисија до Џејхана, нафтовод Баку–Тбилиси–Џејхан (БТЦ) и паралелни јужнокавкаски гасовод. Од доласка на власт Сакашвилијева администрација је извршила низ реформи у циљу побољшања наплате пореза. Између осталог, 2004. године уведен је паушални порез на доходак. Као резултат тога, буџетски приходи су се увећали четири пута, а некада велики буџетски дефицит се претворио у суфицит. Од 2001. године, 54 процента становништва је живело испод националне границе сиромаштва, али је до 2006. године сиромаштво смањено на 34 процента, а до 2015. на 10,1 проценат. Током 2015. просечан месечни приход домаћинства износио је 1.022,3 ₾ (око 426 долара). Државни буџет за 2015. наводи номинални БДП Грузије на 13,98 долара милијарде. Економија Грузије постаје све више посвећена услугама (, што представља 59,4 одсто БДП-а), удаљавајући се од пољопривредног сектора (6,1 одсто). Од 2014. године, незапосленост се постепено смањивала сваке године, али је остала двоцифрена и погоршала се током пандемије ковида 19. Перцепција економске стагнације довела је до тога да је истраживање спроведено 2019. на 1.500 становника показало да је незапосленост виђена као значајан проблем од стране 73% испитаника, а 49% је изјавило да им се приход смањио у односу на претходну годину. Телекомуникациона инфраструктура Грузије је на последњем месту међу суседима на граници у Индексу спремности мреже (НРИ) Светског економског форума – индикатору за одређивање нивоа развоја информационих и комуникационих технологија у земљи. Грузија је заузела укупно 58. место на ранг-листи НРИ за 2016. у односу на 60. у 2015. Грузија је 2021. године била рангирана на 63. месту у Глобалном индексу иновација, у односу на 48. у 2019. Политика У саставу Грузије налазе се аутономне републике Абхазија и Аџарија, као и аутономна област Јужна Осетија. Абхазија и Јужна Осетија су се 1992. отцепиле од Грузије и данас постоје као фактички независне државе. Грузија је председничка демократска парламентарна република, са председником као церемонијалним шефом државе и премијером као шефом владе. Извршну власт чини Кабинет Грузије. Кабинет се састоји од министара, на челу са премијером, а именује их Скупштина. Саломе Зурабишвили је актуелна председница Грузије након што је освојила 59,52% гласова на грузијским председничким изборима 2018. Од фебруара 2021. Иракли Гарибашвили је премијер Грузије. Законодавна власт припада парламенту Грузије. Парламент је једнодоман и има 150 чланова, познатих као посланици, од којих се 30 бира плуралношћу да представљају једночлане округе, а 120 бира да представљају странке пропорционалном заступљеношћу. Посланици се бирају на четири године. Сакашвили је 26. маја 2012. године отворио нову зграду парламента у западном граду Кутаисију, у настојању да децентрализује власт и пребаци одређену политичку контролу ближе Абхазији. Сакашвилијеви ривали, који су дошли на власт касније 2012. године, никада нису истински прихватили пресељење у Кутаиси и шест година касније Парламент се вратио на своју стару локацију у Тбилисију након прилагођавања уставне клаузуле. Грузија одржава добре односе са својим директним суседима Јерменијом, Азербејџаном и Турском и чланица је Уједињених нација, Савета Европе, Светске трговинске организације, Организације за црноморску економску сарадњу, Организације за безбедност и сарадњу у Европа, Заједница демократског избора, Организација ГУАМ за демократију и економски развој, Европска банка за обнову и развој и Азијска развојна банка. Грузија такође одржава политичке, економске и војне односе са Француском, Немачком, Израелом, Јапаном, Јужном Корејом, Шри Ланком, Турском, Украјином, Сједињене Америчке Државе и многе друге земље. Грузија је поднела захтев за чланство у ЕУ 3. марта 2022, убрзо након почетка руске инвазије на Украјину 2022. Грузија тренутно ради на томе да постане пуноправна чланица НАТО-а. У августу 2004. године, Индивидуални партнерски акциони план Грузије је званично достављен НАТО-у. Северноатлантски савет НАТО-а је 29. октобра 2004. одобрио Индивидуални акциони план за партнерство (ИПАП) Грузије и Грузија је прешла на другу фазу евроатлантских интеграција. Године 2005. ступио је на снагу споразум о именовању официра за везу у Партнерству за мир (ПзМ) између Грузије и НАТО-а, којим је у Грузију распоређен официр за везу за Јужни Кавказ. 2. марта 2005. потписан је споразум о пружању подршке и транзиту НАТО снага и особља НАТО-а од земље домаћина. Тим за привремену процену имплементације ИПАП-а је 6-9. марта 2006. стигао у Тбилиси. Дана 13. априла 2006. године у седишту НАТО-а одржана је расправа о извештају о процени спровођења Индивидуалног акционог плана партнерства, у формату 26+1. Већина Грузијаца и политичара у Грузији подржава настојање за чланство у НАТО-у. У припремама за парламентарне изборе 2012. Грузија је спровела уставне реформе како би прешла на парламентарну демократију, преносећи извршна овлашћења са председника на премијера. Транзиција је требало да почне парламентарним изборима у октобру 2012, а да буде завршена председничким изборима 2013. Противно очекивањима тада владајућег Уједињеног националног покрета (УНМ) председника Михаила Сакашвилија, шестостраначка опозициона коалиција око новооснованог Грузијског сна победила је на парламентарним изборима у октобру 2012. године, чиме је окончана деветогодишња владавина УНМ-а и означила прву миран, изборни, пренос власти у Грузији. Председник Сакашвили је сутрадан признао пораз своје странке. Грузијски сан је основао, водио и финансирао тајкун Бидзина Иванишвилии, најбогатији човек у земљи кога је парламент касније изабрао за новог премијера. Због непотпуног преласка на парламентарну демократију, уследила је година нелагодне кохабитације ривала Иванишвилија и Сакашвилија до председничких избора у октобру 2013. године. У октобру 2016. године, владајућа партија Грузијски сан победила је на парламентарним изборима са 48,61 одсто гласова док је опозициони Уједињени национални покрет (УНМ) добио 27,04 одсто гласова. Већина коалиционих партија Грузијског сна напустила је коалицију и изашла ван парламента. Као резултат мешовитог пропорционално-већинског система, са цензусом од 5% за пропорционалне гласове и редефинисаним већинским дистриктима, само четири странке су ушле у парламент, при чему је партија Грузијски сан добила уставну већину од 77% (+36 места). Ова изборна неравнотежа постала је кључно питање политичких и грађанских сукоба у наредним годинама. Након међународног посредовања за превазилажење дубоке политичке кризе уочи парламентарних избора 2020. усвојен је измењен изборни систем, посебно за изборе 2020. године. У међувремену, Саломе Зурабишвили је победила на председничким изборима 2018. у два круга, поставши прва жена у Грузији која је обављала ту функцију у пуном капацитету након што је председница парламента Нино Бурџанадзе два пута обављала функцију привремене председнице, 2003. и 2007. године. Зурабишвилијеву је подржала владајућа партија Грузијски сан. То су били последњи директан избори грузијског председника, пошто су додатне уставне реформе уклониле гласање народа. Првог октобра 2021. бивши председник Михаил Сакашвили је ухапшен по повратку из егзила. Сакашвили је водио земљу од 2004. до 2013. године, али је касније осуђен у одсуству због оптужби за корупцију и злоупотребу положаја, што је негирао. Култура На територији Грузије налази се велики број камених кула које су имале улогу у одбрани од освајача али и борбама између грузијских кланова.<ref name="pz" Грузијска култура је еволуирала хиљадама година од свог оснивања у иберијској и колхијској цивилизацији. Грузијска култура је у 11. веку доживела ренесансу и златно доба класичне књижевности, уметности, филозофије, архитектуре и науке. Грузијска култура је била под утицајем класичне Грчке, Римског царства, Византијског царства, разних иранских империја (посебно Ахеменидског, Партског, Сасанидског, Сафавидског и Каџарског царства), и касније, из 19. века, од стране Руске империје. Грузијска историја је обликовала њену културну, верску и политичку еволуцију преведена је на Грузијце који себе сматрају европском нацијом. Грузијски језик и класична грузијска књижевност песника Шоте Руставели ревитализовани су у 19. веку након дугог периода превирања, постављајући темеље романтичарима и романописцима модерне ере као што су Григол Орбелијани, Николоз Бараташвили, Илија Чавчавадзе., Акаки Тсеретели, и Важа-Пшавела. Грузијски језик је написан у три јединствена писма која је, према традиционалним извештајима, измислио иберијски краљ Фарнаваз I у 3. веку пре нове ере. Грузија је позната по свом фолклору, традиционалној музици, плесовима, позоришту, биоскопу и уметности. Спорт у Грузији Најпопуларнији спортови у Грузији су фудбал, кошарка, рагби јунион, рвање, џудо и дизање тегова. Рагби се сматра националним спортом Грузије. Рагби репрезентација Грузије редовно учествује на светском првенству. Историјски гледано, Грузија је била позната по свом физичком васпитању; Римљани су били фасцинирани физичким квалитетима Грузијаца након што су видели технике тренинга у древној Иберији. Рвање остаје историјски важан спорт у Грузији, а неки историчари сматрају да грчко-римски стил рвања укључује многе грузијске елементе. У Грузији, један од најпопуларнијих стилова рвања је кахетски стил. У прошлости је постојао низ других стилова који се данас не користе тако широко. Други популарни спортови у Грузији из 19. века били су поло и лело, традиционална грузијска игра веома слична рагбију. Прва и једина тркачка стаза у кавкаском региону налази се у Грузији. Међународни мотопарк Рустави првобитно изграђен 1978. поново је отворен 2012. након потпуне реконструкције која је коштала 20 долара милиона. Стаза задовољава захтеве ФИА оцене 2 и тренутно је домаћин Legends car racing и Формула Алфа такмичења. Кошарка је увек била један од запажених спортова у Грузији, а Грузија је имала неколико веома познатих репрезентативаца Совјетског Савеза, као што су Отар Коркија, Михаил Коркија, Зураб Саканделидзе и Леван Мошешвили. Динамо Тбилиси је освојио престижно такмичење Евролиге 1962. Грузија је у НБА лиги имала пет играча. Референце Литература Спољашње везе О Грузији — званична лична карта Министарство спољних послова Туристичка презентација Државе у Европи Кавказ


"Село са приближно 40 хришћанских кућа. Пут води преко мочварног јарка, широког преко 30 корака. У отвореном пољу са мјестимично високим дрвећем и ниским грмљем, лежи село Матијевци са 10 – 12 расутих хришћанских кућа лијево и десно од пута. Одавдје води пут преко мочварне Бријежнице, преко које је постављен дрвени мост – 50 корака дуг, на бунар у жабарском пољу, по којем се распрострло село десно и лијево од пута са нешто шипражја."


text: Фагот, скраћено -{Fg.}-, јесте дрвени дувачки инструмент, са двоструким језичком од трске. Доста дугачка цев (око 2,5 метара) има два упоредна дела, који су савијени у тзв. чизми – доњем, двоструко избушеном делу, у облику латиничног слова -{U}-. У краћи део ставља се метална цевчица, извијена као латинично слово -{S}-, такозвана -{esso}--цев, а у њу језичак. Други, дужи део је завршни део цеви и окренут је увис. Као и други дрвени дувачки инструменти, фагот има низ рупица на свим деловима цеви и сложен механизам поклопаца и полуга које их покрећу. Захвата велики тонски распон дубоког и средњег регистра (1B (додавањем делова то може бити и 1А ) до f 2 ). Тон му је у дубини масиван, иако не продоран, а у вишем регистру мек и распеван (тзв. саксофонски регистар). У техничком погледу је доста покретљив, па се користи и за живахне теме, често шаљивог карактера, али и за изражајне, мирне мелодије. Чини добар бас y групи дрвених дувача, а осим у оркестру, неретко налази места и у камерним ансамблима, пре свега у дувачком квинтету, као најнижи глас. Фагот се развио већ почетком 16. века из велике басовске бомбарде, али је постепено усавршавање, отежано великим димензијама, довршено тек у 19. веку. Међутим, већ од барокног доба, фагот повременом налази и солистичку, концертантну примену. Фагот се записује и у бас- (-{F}-) кључу, као и у тенорском -{C}--кључу. Некада се користила регистарска варијанта фагота, тзв. бас-фагот (звучи квинту ниже), али данас се више не користе друге регистарске варијанте, осим контрафагота који звучи октаву ниже. Фагот је подељен на шест главних делова, укључујући и писак. Звоно, које је највише; теноров зглоб, који повезује звоно и наставак; наставак, на дну и прелази сам преко себе; крилни зглоб који се протеже од наставка до куке; кука; и писак. Историја Историчари музике генерално сматрају да је дулцијан претеча модерног фагота, јер два инструмента деле многе карактеристике: двоструки језичак причвршћен за метални прегиб, косо избушене тонске рупе и стожаста бушотина која се удвостручује. Порекло дулкијана је нејасно, али до средине 16. века био је доступан у чак осам различитих величина, од сопрана до сјајних басова. Пуна дружина дулцијана била је реткост; сматра се да му је примарна функција била да обезбеди бас у типичном оркестру тог доба, било гласно (шалмај) или тихо (кљунасте флауте), што указује на изузетну способност промене динамике према потребама. Иначе, дулцијанска техника била је прилично примитивна, с осам рупа за прсте и два кључа, што указује на то да се могао свирати само у ограниченом броју кључних потписа. Непосредни докази указују на то да је барокни фагот био новооткривени инструмент, а не једноставна модификација старог дулкијана. Дулкијан није одмах замењен, већ се наставило са његовом употребом и до 18. века заслугом Баха и других; и, вероватно из разлога заменљивости, врло је мало вероватно да ће репертоар из овог доба надићи мањи компас дулцијана. Човек који је највероватније одговоран за развој правог фагота био је Мартин Хотетер (умро 1712), који је такође вероватно изумео троделну -{flûte traversière}- (попречну флауту) и -{hautbois}- (барокну обоу). Неки историчари верују да је негде током 1650-их Хотетер осмислио фагот из четири дела (звоно, бас спојница, чизма и крилни спој), аранжман који је омогућио већу прецизност у обради проврта у поређењу са једноделним дулцијаном. Такође је проширио компас до B додавањем два кључа. Алтернативно гледиште тврди да је Хотетер био један од неколико мајстора одговорних за развој раног фагота. Овим су вероватно обухваћени додатни чланови породице Хотетер, као и други француски произвођачи који су били активни отприлике у исто време. Ниједан оригинални француски фагот из овог периода није преживео, али да јесте, највероватније би личио на најраније постојеће фаготе Јохана Кристофа Денера и Ричарда Хака из 1680-их. Негде око 1700. године, додат је четврти кључ (G♯), а управо су за ову врсту инструмента композитори попут Антонија Вивалдија, Баха и Георга Филипа Телемана написали своју захтевну музику. Пети кључ, за ниско E, додат је током прве половине 18. века. Познати произвођачи барокног фагота са 4 и 5 кључева укључују Ј.Х. Ајчентопфа (око 1678–1769), Ј. Поршмана (1680–1757), Томаса Станесбија, млађег. (1668–1734), Г.Х. Ширера (1703–1778) и Прудента Тиера (1732–1786). Употреба у ансамблима Ансамбли пре 20. века Пре-1760 Пре 1760, рани предак фагота био је дулкијан. Коришћен је за појачавање бас линије у дувачким ансамблима који се називају консорти. Међутим, његова употреба у концертним оркестрима била је спорадична све до касног 17. века, када су дупле цеви почеле да улазе у стандардне инструменте. Све већа употреба дулкијана као -{basso continuo}- инструмента значила је да се почео укључивати у оперске оркестре, у дела попут оних Рајнхарта Кејзера и Жан-Батисте Лилија. У међувремену, како је дулсијан технолошки напредовао и успео да постигне више виртуозности, композитори као што су Жозеф Боден де Буамортје, Јохан Ернст Галијард, Јохан Фридрих Фаш и Георг Филип Телеман написали су захтевну соло и ансамбл музику за овај инструмент. Антонио Вивалди је учинио дулкијан проминентним представивши га у тридесет девет концерата. Око 1760-1830 Иако се фагот још увек често користио за давање јасноће басу због звучног ниског регистра, способности дувачких инструмената су расле како је технологија напредовала у класичној ери. Ово је омогућило да се на инструменту свира више тонова него на дулкијану. Јозеф Хајдн је то искористио у својој Симфонији бр. 45 („Опроштајна симфонија”), у којој фагот свира у -{F}--оштром молу. Следећи овај напредак, композитори су такође почели да експлоатишу фагот због његове јединствене боје, флексибилности и виртуозних способности, уместо због његове површне способности да дуплира бас линију. Они који су то учинили укључују Лудвига ван Беетховена у његова три дуа за кларинет и фагот (ВоО 27) за кларинет и фагот и Николa Паганиниja у његовим дуетима за виолину и фагот. У свом Фаготском концерту у Б-дуру, К. 191, В. А. Моцарт је искористио све аспекте фаготске изражајности са својим контрастима у регистру, свирању стаката и изражајном звуку, а посебно је запажен по свом певајућем квалитету у другом ставу. Овај концерт се често сматра једним од најважнијих дела у целом репертоару фагота, чак и данас. Сличност фагота са људским гласом, поред новооткривене виртуозне способности, био је још један квалитет који су многи композитори искористили током класичне ере. Након 1730, домет немачког фагота је порастао до B♭4, а са француским инструментом је био и много већи. Технолошки напредак такође је довео до тога да звук басовског тенорског регистра постане све резонантнији, а свирање у овом регистру је постало све популарније, посебно у аустро-германском музичком свету. Педагози попут Јосефа Фрохлича поучавали су студенте да вежбају лествице, трећине и четвртине као што би то радили ученици вокала. Године 1829, он је написао да је фагот способан да изрази „достојност, мушост, свечаност, величину, узвишеност, сталоженост, благост, интимност, емоције, чежњу, срдачност, поштовање и душевни жар.“ У Џ. Ф. Брандтовој изведби Карл Марија фон Веберовог Концерта за фагот у -{F}--дуру, оп. 75 (Ј. 127) такође је упоређен са људским гласом. У Француској је Пјер Кагниер описао улогу фагота која обухвата не само бас, већ и да прати глас и харфу, да се свира у пару са кларинетима и роговима у хармонији, и да се свира у „скоро свим врстама музике”, укључујући концерте, који су били много чешће од соната из претходне ере. Кугниер и Етјен Ози нагласили су важност сличности фагота са певачким гласом. Референце Литература Waterhouse, William. "Bassoon." Grove Music Online. 2001. Oxford University Press. Vonk, Maarten. A Bundle of Joy: A Practical Handbook for Bassoon. FagotAielier Maarten Vonk, 2007. Hall, Ronn K. (2017). An Exploration into the Validity and Treatment of the Bassoon in Duet Repertoire from 1960 - 2016 (DMA). University of Maryland. Mettler, Larry Charles. (1960). An Analysis of the Bassoon and Its Literature (MS). Eastern Illinois University. The Double Reed (published quarterly), I.D.R.S. Publications Journal of the International Double Reed Society (1972–1999, in 2000 merged with The Double Reed), I.D.R.S. Publications Baines, Anthony (ed.), Musical Instruments Through the Ages, Penguin Books, 1961 Jansen, Will, The Bassoon: Its History, Construction, Makers, Players, and Music, Uitgeverij F. Knuf, 1978. 5 volumes Domínguez Moreno, Áurea: Bassoon Playing in Perspective: Character and Performance Practice from 1800 to 1850. (Dissertation.) Studia musicologica Universitatis Helsingiensis, 26. University of Helsinki, 2013. . . Kopp, James B., The Bassoon (Yale University Press; 2012) 297 pages; a scholarly history Sadie, Stanley (ed.), The New Grove Dictionary of Musical Instruments, s.v. "Bassoon", 2001 Spencer, William (rev. Mueller, Frederick), The Art of Bassoon Playing, Summy-Birchard, 1958 Stauffer, George B. (1986). "The Modern Orchestra: A Creation of the Late Eighteenth Century." In Joan Peyser (ed.) The Orchestra: Origins and Transformations pp. 41–72. Charles Scribner's Sons. Weaver, Robert L. (1986). "The Consolidation of the Main Elements of the Orchestra: 1470–1768." In Joan Peyser (ed.) The Orchestra: Origins and Transformations pp. 7–40. Charles Scribner's Sons. Спољашње везе Resources and Information for Bassoonists Documentary: The Production of a Bassoon by Francois de Rudder Internet Contrabassoon Resource International Double Reed Society British Double Reed Society Bassoon Fingering Charts A guide to bassoon keywork The Art of the Bassoon Wisconsin Public Radio's "University of the Air" hosts an hour-long program on the bassoon (RealAudio format). Curtal, Dulcian, Bajón – A History of the Precursor to the Bassoon, Maggie Kilbey's comprehensive book Marvin Feinsmith's Hands on Bassoon The Glickman-Popkin Bassoon Camp Дувачки инструменти


text: Тахити Острво се састоји из 2 кружна дела која су спојена превлаком. Оба дела су вулканског порекла, а зову се „Тахити нуи“ (Велики Тахити) и „Тахити ити“ (Мали Тахити). Већина становништва живи на Великом Тахитију. Вегетација на острву је густа тропска. Острво је погодно за пољопривреду, а околни океан је богат рибом. Историја[уреди] Првобитно становништво острва су Полинежани. Најзначајнији европски истраживач који је писао о Тахитију био је Луј−Антоан де Бугенвил. Његови списи су у Европи створили слику о Тахитију као рајском острву на коме људи живе срећно и једноставно, неискварени цивилизацијом. Такве представе инспирисале су утопијски концепт о „племенитом дивљаку“ у европској филозофији, рецимо у делима Жан-Жака Русоа. Острво је посетио и описао Џејмс Кук 1774. Године 1880, Французи су преузели суверенитет над Тахитијем, који је до тада био под њиховим протекторатом (од 1840−их). Култура[уреди] Значајна је локална музика, уз коришћење оригиналних инструмената, и различите врсте плеса. На Тахитију је 1890−их живео и сликао Пол Гоген.