text: Иран (), званично Исламска Република Иран (), држава је у југозападној Азији. На западу се граничи са Ираком и Турском, на северу са Јерменијом, Азербејџаном и Туркменистаном и на истоку с Авганистаном и Пакистаном. Осим тога, на северу излази на Каспијско море, а на југу на Персијски залив и Омански залив, део Индијског океана. Иран је мултикултурална земља која се састоји од многих етничких и језичких група, од којих су најбројнији Персијанци (61%), Азери (16%), Курди (10%) и Лури (6%). У Ирану превладава планински рељеф, посебно у западном делу у којем живи већина становништва (планински ланци Загрос и Алборз са највишом тачком Ирана, 5671 -{m}- високим Дамавандом). Уз Персијски залив рељеф је низијски, а на истоку преовладавају слабо насељене равне пустиње са повременим сланим језерима. Ислам је државна и најзаступљенија религија. Велика већина муслимана су шиити. Становништво углавном говори иранским језицима, међу којима се истиче персијски којим говори нешто више од половине становништва. На северозападу земље живи велика азербејџанска заједница (око 17 милиона становника, више него у суседном Азербејџану). Након исламске револуције 1979. Иран је постао република, али уз изабрани парламент и председника одлучујућу реч у многим питањима и право вета на већину одлука имају верске вође на челу са врховним вођом (ову функцију је до своје смрти 1989. обављао Ајатолах Хомеини). Иранска привреда се заснива на производњи нафте и пољопривреди. Иран је четврти извозник нафте у свету и има 10% светских резерви. Индустријска производња заостаје по продуктивности за земљама сличног БДП-а. Име државе Иранци своју државу зову Иран још од давнина. Староирански облик тог имена је Арјанам са значењем земља аријеваца. До 20. века уобичајени назив Персија потиче од ахеменида, који су у 6. веку п. н. е. основали прво персијско царство. Оно се састојало из простора око садашње провинције Фарс око града Шираз, од које се изводи Фарси, назив персијског језика. Стари грци су ту провинцију звали Персис. Географски појам Иран, обухвата целокупну иранску висораван. То јест, државу Иран као и поједине области суседних држава. Географија Положај Иран је, већином, планинска земља и делимично пустињска висораван с површином од 1.648.000 km2. На северу се граничи са Јерменијом (35 -{km}-), Азербејџаном (611 -{km}-), Туркменистаном (992 -{km}-) и има 740 -{km}- обале на Каспијском језеру. На западу се граничи са Турском на северу и Ираком на југу, где је гранична река Шат ел Араб. На југу има излаз на Персијски и Омански залив у дужини од 1770 -{km}-. Иран од 1970-их има гранични спор с Уједињеним Арапским Емиратима због острва Тунб и Абу Муса које је окупирао Иран. На истоку се граничи са Авганистаном, на северу и Пакистаном на југу. Удаљеност између Азербејџана на северозападу и Систана и Белуџистана на југоистоку је око 2330 -{km}-. Геологија и рељеф Иранским пејзажом преовладавају планински ланци између којих се налазе многе долине и према истоку и југоистоку пустињске висоравни. У источном делу земље превладавају слабо насељене равне пустиње Дешт-и-Лут и Дешт-и-Кевир (Велика слана пустиња) с повременим сланим језерима, које се настављају источније у западном Пакистану и јужном Авганистану. Северозападни део земље који је плоднији и најнасељенији је уједно и најбрдовитији. На северу се налази високи планински ланац Алборз са највишим врхом Ирана, 5.607 -{m}- високим Дамавандом. На југозападу од Оманског залива све до сланог језера Урмије, протеже се други велики кречњачки ланац Загрос са највишим крашким врховима Динар-Кух (4.976 -{m}-), Оштран-Кух (4.328 -{m}-) и Кукалар-Кух („Кукасти врх“, 4.298 -{m}-). Ирански плато је висораван која се пружа између поменутих планинских ланаца у средишту и на истоку земље. У широком подручју између планина налазе се велика пољопривредна и урбана средишта као Исфахан или Шираз. Све до 20. века, када су изграђени главни путеви и железничке пруге кроз планинске ланце, ова подручја су била релативно изолована једна од других. Обично је један велики град доминирао једним оваквим подручјем, па су постојали сложени односи између града и села на периферији. У вишим подручјима планинских ланаца живели су номади које су се селиле заједно са стадима оваца и коза између традиционалних летњих и зимских пашњака. Воде У земљи не постоје већи речни системи, а саобраћај се током историје одвијао караванима које су пролазиле кроз кланце и превоје у планинама. Високе планине су такође представљале проблем у приступу према Персијском заливу и Каспијском језеру. Већих слатководних језера нема, а на северозападу је плитко полуслано језеро Урмија. Клима У Ирану влада углавном сушна и полусушна клима. Изузетак је равница уз Каспијско језеро где влада блага суптропска клима океанског типа; овде температуре зими ретко падају испод 0°C, а клима је влажна током целе године. Температуре лети се ретко пењу изнад 29°C, а просечне годишње падавине су од 680 -{mm}- на истоку до 1700 -{mm}- на западу земље. На западу у насељима у долинама планине Загрос јављају се изузетно ниске температуре, јаке зиме са просечним температурама испод 0°C и великим количинама снега. У источним и централним басенима влада изузетно сува пустињска клима с мање од 200 -{mm}- падавина годишње и просечним летњим температурама до 38°C. Уз обале Персијског залива је сушна полупустињска клима где владају умерене зиме и врло сува и врућа лета. Количина падавина овде варира између оскудних 135 и 355 -{mm}-. Иран се налази у сеизмички врло активном делу света који често погађају земљотреси. Флора и фауна Биљни и животињски свет у Ирану је због великог броја биома и станишта врло разнолик, па овде живи велики број животиња и биљака. У биљном покривачу постоји изразити климатски градијент, од полупустињских летопадних грмљака уз јужне обале, до бујних влажних шума океанског типа на северу уз Каспијско море. На истоку су голе пустиње са ретким травнатим оазама, а у средишту земље на пространој унутрашњој висоравни превладавају за Иран посебни лоптасто-јежасти трњаци (трагантиди) отпорни на овдашњу сушно-хладну климу (мразовите зиме и жарка лета). У полупустињским подручјима живи велики број великих мачака као евроазијски рис, манул и преживари индијска газела или персијска газела. Неке од њих налазе се пред истребљењем као ирански гепард (-{Acinonux jubatus venaticus}-) којих је још остало од 50 до 60, а на североистоку живе и малобројни лавови. У Ирану постоји много ендемских врста као персијски јелен којег данас има још врло мало. На подручју државе живи и велики број птичјих врста као: риђи мишар, обична ветрушка, орао брадаш и др. У шумама на северним планинама могу се наћи дивље свиње, медведи, јелени и козорози. О очувању животне средине држава је почела водити бригу од 1950-их, након деградације околине и превеликог искоришћавања природних ресурса. Иран је основао 1956. друштво за заштиту дивљих животиња, па 1967. организацију за лов и риболов и на крају 1971. министарство за заштиту животне средине. Циљ свих ових организација била је заштита околине. Од почетка 21. века, главни еколошки проблеми у држави су: загађење ваздуха, посебно у урбаним срединама. Ово загађивање догађа се због људског деловања, посебно због емисија штетних гасова из возила, рафинерија и индустрије. крчење шума дезертификација тј. претварање травњака и грмља у пустиње и полупустиње смањивање мочварних подручја због суше загађење нафтом у Персијском заливу (због вађења нафте) загађивање воде због индустријског отпада и неконтролисане употребе. Вероватно највећи еколошки проблем је онај квалитет ваздуха, највише у главном граду Техерану. Угљен-моноксид има врло велики удео у 1,5 милиона тона штетних гасова који су забележени у Техерану 2002. године. Историја Иранска историја протеже се на више хиљада година и једна је од најстаријих на свету. Покрива велики број цивилизација које су живеле на иранском платоу, од Шахр-и Сохтеа (Спаљеног града) у Систану из бронзаног доба, те Јирофтске цивилизације и Еламитског краљевства, преко Ахеменидског, Партијског и Сасанидског краљевства, све до данашње Исламске Републике Иран. Праисторија и античко доба На подручју Ирана, тачније у Белуџистану, нађени су остаци људског деловања још из раздобља доњег палеолита, од којих најстарији датирају и до 800.000 година. На северозападу земље, у подручју Каспијског језера, нађени су остаци активности из раздобља мезолита. Неолитиска налазишта сведоче о пољопривредном деловању пре око 6.000 до 7.000 година у долини Горгана, у Туренг Тепеу, Јарим Тепеу и у средишту земље, у Сиалку II (близу Кашана). Предмети од бакра и осликане керамике из бронзаног доба (прије 4.000 година) пронађени су у Сузи (покрајина Хузестан) и Сиалку. Археолошким истраживањима тек се сад почињу упознавати врло старе цивилизације које су овдје градиле градове прије 5.000 година. Почетком 3. миленијума п. н. е., у Сузи се јавља облик писма који је вероватно настао из старог сумерског писма. Еламско царство (пре којег је постојала протоеламитска цивилизација) постало је нова регионална снага у југозападном Ирану те својеврсна конкуренција суседним царствима Вавилоније и Асирије. Тек у другом миленијуму п. н. е. на ирански плато долазе ирански народи из средишње Азије. Средином 7. века п. н. е. Медијци окупљени у племенима на северу и северозападу земље постају самостална регионална сила. Крајем истог века Медијци и Вавилонци ослобађају се Асираца заузимањем Ниниве 612. п. н. е. У овом раздобљу извори помињу Кира I, краља Аншана и унука Ахемена, оснивача првог персијског царства. Ахемениди Ахемениди су створили велико царство које се протезало од Индије до Египта, а које је било организовано у сатрапије повезане великом мрежом цеста. Киров цилиндар први је писани траг неке декларације о људским правима из времена Кира II. Ахеменидска династија изградила је важне градове као што су Пасаргад, Персепољ, Суза и Екбатана. Њихова владавину у западном свету најпознатија је по ратовима против Грка. Ахеменидско краљевство је доживело пад након владавине Ксеркса I, па га 330. п. н. е. освојио Александар Велики. Селеукиди Генерали Александра Великог основали су династију Селеукида који су практично остали на власти до 64. п. н. е. када је Сирију, задњи остатак њихова царства, Гнеј Помпеј Велики претворио у римску провинцију. Партијско царство које је основано 250. п. н. е. влада земљом до 224. када је краља Артабана IV победио један од персијских вазала. У ово вријеме рађа се нова, сасанидска династија, којом је почело Друго Персијско царство (226—651). Сасаниди Сасаниди су били први који су називали њихово царство Ирансхахр или Ерāнсхахр (персијски: ايرانشهر, Земља Аријаца). Они су владали једним од најважнијих раздобља иранске историје те су остварили бројна достигнућа на свим подручјима. Посебно су утицали на римски свет, будући да су два царства била непрестано у рату. Њихов културни утицај досегнуо је и западну Европу, Африку, Кину и Индију те се наставио и у исламском раздобљу., Исламско раздобље Освајање Ирана почиње 637, с Ебу Бекром. Након освајања Ктесифона, главног града царства, муслимани су победили сасанидску војску код Нихаванда 642. године. Након тога Иран је брзо освојен, а преобраћивање на ислам врло је убрзано трајало до 9. века. Иран је исламизован, али никад није арабизован, за разлику од других крајева које је освојио калифат. У 8. веку, у Хорасану је прихваћена дисидентска шиитска доктрина, што је довело до одвајања од арапске доминације. Побуном је свргнута династија Омејада, па ју је у Багдаду замијенила Абасидска династија, 748. године. Моћ калифâ убрзано се смањује па у Ирану настају многе јаке регионалне династије између 820. и 1005, од којих највише Саманиди. Они су се сукобљавали с Багдадом те у много чему обогатили интелектуални живот. Осим класичне арапске културе, подупирали су персијску књижевност и гарантовали заштиту мислиоцима. Од 962. династија Газнавида из Газнија влада Хорасаном и Панџабом. У ово време, под заштитом Махмуда Газнија, Фердуси је написао „Шах намех” (Књига краљева), епску песму с причама из персијске митологије. Селџуци су дошли у ову регију у 11. веку и савладали Газнавиде, па Саманиде, а у Ирану се догодила културна и научна ренесанса. Направљена је опсерваторија у Исфахану, где је Омар Хајам створио нови, персијски календар с преступним годинама који је и данас у употреби. Ово је раздобље такође било врло плодно за многа уметничка достигнућа. Након владавине Селџука, Ираном управљају мање локалне династије пре доласка Монгола под водством Џингис-кана, 1219. године. Инвазија је поприлично оштетила земљу и становништво. Уништењем бројних система за наводњавање уништена је и мрежа насеља. Уништене градове замењују изоловане оазе, а број становника пада па се становништво организује у племена. Мање локалне династије владају подручјем након краја првог монголског периода 1335. године. Врло брзо догодила се нова инвазија, у којој Тамерлан потпуно освојио Иран и постао цар 1381. године. Царство Тимурида трајало је до 1507. године, када су Шајбаниди заузели Самарканд, а Сафавиди освојили велики део иранске територије, почевши од иранског Азербејџана. Настанак модерне иранске државе Иранско становништво се преобратило на имамитски шиитизам у 16. веку, за време шаха Исмаила I, првог сафавидског владара. Ово преобраћење извршено је ради супростављања доминацији сунитских османских Турака и како би се створио јединствен ирански идентитет. Преобраћење је било обавезно, под претњом смрћу. Врхунац сафавидске владавине био је за вријеме шаха Абаса I Великог, за чијег се времена догодила централизација и општи напредак земље. Ово је било златно доба и за умјетност и трговину. Инвазијом афганских племена у Иран 1722. године започела је силазна путања сафавидског раздобља. Након пада задњег сафавидског владара 1735, годину послије Тахмасп Коли из племена Афшар истјерује Авганистанце и преузима власт под именом Надир Шах. За време његове владавине враћена је цела територија Ирана те су кренули војни походи у Индију. Његова владавина није дуго трајала и 1747. године је убијен. За власт у земљи отада се почињу борити разне племенске групе: Афшари, Хотаки, Каџари и Занди. Карим-кан Занд успео је 1750. године ујединити скоро целу земљу. За време његове владавине главни је град из Машада премештен у Шираз, па је започело кратко време мира и напретка. Након његове смрти 1779. године почињу нове борбе за власт. На крају је победио Ага Мухамед-шах Каџар који преузима власт 1794. године и тиме оснива династију која је трајала све до 1925. године. Тада је главни град постао Техеран. За време владања његових наследника Фатх Али-шаха, Мухамед-шаха и Насередин-шаха, у земљи је обновљен ред, стабилност и јединство. Трговци и верске вође постају важни чланови друштва у ово време. Због слабости централне власти, велике колонијалне силе, Руска и Британска империја, захваљујући војној и технолошкој моћи, почињу доминирати иранском привредом и мешати се у унутрашње послове државе. Ипак, упркос Великој игри, Иран је сачувао независност и никад није колонизован. Уставна револуција и модернизација Ирана Први покушаји модернизације земље догодили су се за време Насередин-шаха. Реформисан је порески систем, појачана контрола над администрацијом те развијена индустрија и трговина. Смањио се страни утицај, као и утицај шиитског свештенства. Народна жеља за променама довела је до уставне револуције 1906. године. Иран је постао прва блискоисточна земља која је револуцијом добила устав. Првим свјетским ратом повећан је утицај Британаца, који су већ дотад били заинтересовани за нафту пронађену 1908. године у Хузестану. Покушали су наметнути англо-персијски договор 1919, који је парламент одбио. Нешто после државног удара је смењена власт у корист официра Реза-кана, који четири године послије постаје Реза-шах Пахлави. Уз помоћ снажне и централизоване владе почиње модернизација Ирана: развијање тешке индустрије, велики инфраструктурни пројекти, градња националне железнице, стварање јавног националног образовног система, реформа правосуђа (дотад под контролом свештенства), стварање иранског грађанског законика, побољшање здравственог система, итд. Посебна права која су додељена странцима за време Каџара укинута су како би се смањила зависност и њима, што се посебно односило на Велику Британију и Русију. Дана 21. марта 1935, међународна заједница службено је одлучила престати користити назив Персија и почети користити назив Иран (локално име од сасанидске ере). Забрана ношења вела за жене, као и обавеза облачења на „западњачки” начин за мушкарце, уведена је исте године. Због зближавања с Немачком, Британци и Совјети су извршили инвазију на Иран и присилили Реза-шаха на абдикацију у корист свога сина Мохамеда Резе Пахлавија 1941. године. Реза-шах је послат у егзил где је и умро 1944. године. Окупација земље била је врло важна Савезницима. Након проглашења рата Немачкој 1943. године, Иран се приближио западним снагама. Исте године у Техерану састали су се Винстон Черчил, Френклин Рузвелт и Јосиф Стаљин чиме су ојачали своју улогу у Ирану, који је убрзо постао члан Уједињених нација. У децембру 1945. године, уз подршку Совјетског Савеза, Народна Република Азербејџан и Курдска Народна Република прогласиле су своју независност у подручјима иранског Азербејџана и иранског Курдистана. Делове Хорасана, Горгана, Мазандарана и Гилана окупирале су совјетске трупе; Иранско-совјетска криза, прва у Хладном рату, завршила се у децембру 1946, након што су владе републичких покрета изгубиле подршку Совјетског Савеза. Године 1953. премијер Мохамед Мосадик национализује нафту. Ради заштите западњачких интереса у иранској нафтној индустрији, британске и америчке тајне службе проводе операцију Ајакс чији је циљ постављање владе која би штитила западњачке интересе. Након Мосадикова пада, Мохамед Реза-шах Пахлави успоставља аутократски диктаторски режим уз помоћ САД. Године 1955, Иран улази у Багдадски пакт, те тиме прелази на америчку страну у Хладном рату. Мухамед Реза-шах модернизовао је индустрију и друштво захваљујући приходима од нафте и програму званом Бијела револуција. За време његовог режима макнути су сви облици политичке опозиције, а његова владавина уопштено није била добро прихваћена у иранском друштву. Исламска револуција и исламска република Након вишемесечних демонстрација и протеста против његовог режима, Мухамед Реза Пахлави напустио је Иран 16. јануара 1979. године. Рухолах Хомеини се вратио у земљу 1. фебруара 1979, након 15 година у егзилу. Након проглашења неутралности оружаних снага у револуцији, Хомеини је прогласио крај монархије 11. фебруара и успоставио прелазну владу. Иако је међу становништвом већином владало позитивно расположење због одласка шаха, постојало је много несугласица око будућности Ирана. Иако је Хомеини био најпопуларнија политичка фигура, постојало је више револуционарних група, од којих је свака имала другачији поглед на будућност земље. Групе су укључивале либерале, марксисте, анархисте и лаике, уз велики број верских група које су тражиле да обликују иранску будућност. Теолози су били први који су успоставили ред у земљи уз помоћ локалних одбора. Познати под именом Бранитељи револуције од маја 1979, ове скупине су брзо добиле моћ на локалном нивоу по целом Ирану, те тиме и највећи дио моћи на свеукупном нивоу. Уз помоћ револуционарних судова који су успостављени, елиминисане су кључне личности из старог режима, као и противници из других скупина. Крајем 1979. организован је референдум, на којем је успостављена исламска република по Хомеинијевом нацрту, с врховним вођом на челу. Због иранске талачке кризе (окупације амбасаде Сједињених Америчких Држава у Техерану између 4. новембра 1979. и 20. јануара 1981. и узимање особља за таоце) Картерова администрација је прекинула дипломатске везе с Ираном и 7. априла 1980. наметнула економске санкције. Дана 22. септембра 1980, користећи слабост иранских оружаних снага под новим исламским режимом, Ирак је напао Иран. Службена политика САД тражила је изолацију Ирана. САД и њени савезници пружили су оружје и технологију режиму Садама Хусеина који је хтео да освоји нафтна поља у Хузестану. Чланови Реганове администрације у тајности су продавали оружје и делове Ирану, што је познато под називом афера Иран-Контра. Иран је пристао на поштовање прекида ватре на основу резолуције 598 Савета безбедности ОУН 20. јула 1987. године. Дана 15. августа 1990. Садам Хусеин је пристао да се врати на договоре из Алжира из 1975, тј. status quo ante bellum. Након Хомеинијеве смрти 3. јуна 1989, Савет стручњака прихватило је Алија Хаменејија као врховног вођу. Његовим доласком на власт устав је промењен. Током Заливског рата 1991. године, Иран је остао неутралан (допустио је једино присутност ирачког ваздухопловства и улазак ирачких избеглица на своју територију). Револуција, након које је следио рат с Ираком оставили су велике последице на привреду земље које су водили прагматичари као Хашеми Рафсанџани, који је изабран за председника 1987. и 1991. године. Крах економске политике и модернизације иранске државе довео је до избора умереног Мохамеда Хатамија на место председника 1997. године. Његову владавину обиљежиле су несугласице између друштва које је захтевало промене и свештенства које је желело задржати своју моћ. Ова ситуација је достигла свој врхунац у јулу 1999, када су на улицама Техерана и других већих градова избили масовни протести против власти. Хатами је поновно изабран 2001. године, али конзервативне струје у иранском парламенту дестабилизовале су његов реформаторски покрет. Године 2005, на место председника државе изабран је конзервативни градоначелник Техерана, Махмуд Ахмадинежад, док је више од 1.000 других кандидатура Савет чувара прогласило неважећим. Његов мандат обележио је контроверзни нуклеарни програм и тврда спољна политика. На изборима 2013. председник Ирана постао је Хасан Рухани. На изборима 2021. На месту председника Ирана заменио га је Ебрахим Раиси. Развој ИР Иран четрдесет година након револуције Једанаестог фебруара 2019. године навршило се четрдесет година од победе исламске револуције у Ирану. Развој у различитим областима добијен је рангирањем релевантних међународних агенција, тела и организација. У обзир су узете области у којима је ИР Иран рангиран међу првих десет земаља у свету. Енергетика Резерве природног гаса процењују се на 33.72 трилиона m3 (податак из 1. јануара 2018.) чиме Иран заузима 2. место на свету. У 2017. години био је рангиран на 3. месту у производњи природног гаса са 214,5 билиона m3. Резерве нафте процењују се на 157,2 билиона bbl (1. јануар 2018) чиме Иран заузима 4. место на свету и 4. месту у производњи нафте са 4,469 милиона bbl дневно. Иран је са 116,600 km2 6. земља света у погледу водених површина, a захваљујући Каспијском мору, чак 7,07% површине Ирана је вода. Индустрија и рударство Иран је трећерангирани глобални произвођач гипса са 15.000 милиона t. Десети је произвођач руде гвожђа у свету (37.000 милиона t). У 2017. години Иран је у производњи цемента био глобално седми са производњом од 56 милиона t. Пољопривреда Иран се са 95,530 km2 2012. године налазио на 5. месту у свету у погледу укупне површине наводњаваног земљишта. Иран је највећи светски произвођач шафрана који се сматра стратешким производом у земљи јер производи око 95% светског шафрана. У периоду од 2017-2018. производња шафрана порасла је за 55% и Иран је извезао 236 t шафрана у вредности од 325 милиона USD. Иран је у 2017. години био 1. у производњи пистаћа са 574987 t; 2. произвођач урми у свету са 1185165 t, лубеница (4059786 t) и краставца (1981130 t); 3. у производњи ораха у љусци (349192 t) и коштуњавог воћа (135329 t); 4. у производњи кивија (311307 t), дуња (78777 t), цитруса (615281 t), бадема (111845 t) и лука (2379096 t); 5. у производњи кајсија (239712 t), смокви (70730 t) и плавог патлиџана (654149 t) и 6. у производњи парадајза (6177290 t). Иран је седми произвођач вуне на свету са 2 % светске производње. Из Ирана је у 2017. години извезено близу 1.500 t ручно тканих тепиха вредних више од 119 милиона USD, чиме је Иран заузео прво место у свету у производњи ручно рађених тепиха. 10 највећих извозних група производа Ирана Наведене групе производа имале се највећу вредност у USD у иранском глобалном извозу током 2017. године. Минерална горива укључујући и нафту: 48,7 милијарди USD (77,9% од укупног извоза) Пластика, пластични производи: 3,3 милијарде USD (5,3%) Руде, шљака, пепео: 2,2 милијарде USD (3,5%) Органске хемикалије: 1,8 милијарди USD (2,9%) Гвожђе, челик: 1,4 милијарде USD (2,2%) Воће и орашасти плодови: 934,8 милиона USD (1.5%) Ђубрива: 681,8 милиона USD (1,1%) Со, сумпор, камен, цемент: 561,3 милиона USD (0,9%) Бакар: 386,2 милиона USD (0,6%) Алуминијум: 305,4 милиона USD (0.5%) Ових 10 група чини 96,4% укупне вредности извоза. Руде, шљака и пепео из Ирана биле су најбрже растуће међу првих 10 извозних категорија, удвостручујући вредност од 2016. до 2017. године. Свемирска и нуклеарна технологија Иран је девети у свету у развоју свемирске технологије, пројектовању и лансирању сателита. У ове сврхе је основан Ирански свемирски институт. Иран је девета земља у свету која је завршила комплетан циклус обогаћивања нуклеарног горива укључујући истраживање уранијума, производњу жутог колача и промену у гас УФ6 за производњу горива и комплекса горива. Образовање Иран је 2010. године са 65.000 новообјављених наслова заузео 9. девето место у свету по броју објављених књига годишње. Десета је земља у свету у погледу издвајања средстава за образовање у односу на укупан буџет. Иран се налази на петом месту у свету у погледу броја дипломираних студената у четири области - наука, технологија, инжењерство и математика. Прворангирана је земља у свету у развоју писмености. Према подацима Светске банке за 2014. годину, Иран је од 1976. до 2014. године држао прво место у свету у развоју писмености међу особама старијим од 15 година. Године 1979. проценат иранске писмене популације старије од 15 година био је 37%, а 2014. године је достигао 85%. Наука Иран је 2017. године био рангиран на 1. месту у региону по укупном броју објављених радова (54388). Иран је 2017. године био 1. у региону у области биотехнологије са 905 објављених, 876 цитираних радова и 610 цитата. Иран је 6. на листи земаља по броју објављених чланака из области нанотехнологије у 2016. години. Научна продуктивност у Ирану порасла је 11 пута брже од светског просека, брже него било која друга земља. Број научних публикација показује да је раст на Блиском истоку - углавном у Турској и Ирану – био скоро четири пута бржи од светског просека. Здравство Очекивано трајање живота по рођењу у Ирану је 1979. године било 55 година, док је 2016. било 76. година, чиме се Иран налази на десетом месту у свету по расту очекиваног трајања живота. По коришћењу алкохола Иран је на последњем, 183 месту у свету. Такође, у погледу морталитета услед коришћења алкохола Иран је на последњем месту са најнижом стопом смртности услед алкохола. Иран је 2017. године био рангиран на 2. месту на листи земаља у којима се врши истраживање матичних ћелија. Водећи центар који се бави истраживањем матичних ћелија је Институт Ројан који је до сада у оквиру својих истраживања обавио више од 60 клиничких тестова. Туристичке атракције Иран се између 1990. и 2018. године нашао на 7. месту у свету међу земљама са тенденцијом пораста туристичких атракција. Године 2018. забележен је пораст од 32,9 пута у броју туриста који су у односу на 1990. годину посетили Иран. Становништво Становништво чини широка лепеза етничких група и већина припада медитеранској, кавкаској или алпској грани индоевропске породице народа, потомцима првих аријевских досељеника на иранску висораван, али су честе миграције и освајања учинили да иранско становништво, осим Персијанаца, чине и бројне друге етничке групе: Азери, Курди, Белуџи, Лури, Туркмени, Арапи, Јермени и Асирци. Такође, у Ирану тренутно живи и око милион и по припадника номадских народа Кучан, Кашкајци, Шахшеван, Афшар, Бахтијари, Гилак и других. Велике политичке и економске промене у ширем и ближем окружењу земље утицале су на састав становништва. Иран је последњих деценија привукао многобројне избеглице из иностранства као и радну снагу, првенствено с индијског потконтинента и из југоисточне Азије, што је још више допринело разноликости његовог становништва. Највећи градови Политика Расподела власти Стварањем исламске републике у Ирану, створен је и јединствен систем власти у свету. Иран је једина службено шиитска држава у муслиманском свету. Исламска Република Иран је практично и једина теократија у свету, тј. сматрајући да власт долази од Бога, моћ лежи у рукама свештенства. Овај облик теократије почива на начелу велауат-е faqih (ولایت فقیه) којег је у 1960-има описао ајатолах Рухолах Хомеини, први вођа Револуције. Такође у овом систему постоји и представничка димензија, будући да је призната и владавина народа, те се непосредно бира председник Исламске Републике Иран, народни посланици и чланови Скупштине стручњака. Иако постоји демократски систем не постоји и политички плурализам, посланици већином припадају разним исламистичким фракцијама. Политички систем исламске републике базиран је на основу устава из 1979. који се назива Qānun-е Асаси („Основни закон”). У систему се налази више државних тела која су уско повезана, а већину чланова изабире вођа, док се председник републике, посланици у парламенту и чланови Скупштине стручњака бирају на свеопштим изборима. Минимални узраст за гласање одређен је на 15 година. Извршна власт Врховни вођа (зван и „вођа револуције”) одговоран је за надгледање опште политике Исламске Републике Ирана. Вођу Револуције бира Скупштина стручњака на неодређено трајање мандата. Вођа је врховни заповедник оружаних снага и контролише војне операције и задатке везане за безбедност, и само он има могућност прогласити рат. Ову државну функцију може вршити само верска особа. Има могућност сменити председника републике од своје функције, након што га врховни суд прогласи кривим за кршење устава или након што му парламент прогласи неспособност по члану 89 устава. Скупштина стручњака одговорна је за надгледање врховног вође у извршавању својих дужности. Тренутни врховни вођа Ирана је ајатолах Али Хамнеј, који врши ту дужност од 1989. године. Устав дефинише председника као највећи државни ауторитет након вође револуције. Председник се бира на свеопштим изборима на мандат од четири године, који је могуће још једном обновити. Председничке кандидате мора одобрити Савет чувара. Председник је одговоран за извршавање извршне власти, осим оних које су везане уз врховног вођу. Председник бира и надгледа Савет министара, координира одлукама владе и бира владину политику коју представља парламенту. Десет потпредседника помаже председнику, као и кабинет од 22 министра чије именовање мора одобрити парламент. Тренутни председник републике је Хасан Рохани који је на то место изабран 2013. године. Законодавна власт Меџлис, службеног назива Исламска саветодавна скупштина (персијски : مجلس شورای اسلامى, Маџлес-е Шора-је Еслами), једнодомски је ирански парламент. Броји 290 посланика који су изабрани на мандат од четири године. Меџлис изгласава законе, ратификује међународне споразуме и одобрава државни буџет. Сви законодавни посланици морају бити представљени Савету чувара. Од 2006. године, шест посланичких места у меџлису резервисана су за посланике верских мањина. Скупштина стручњака која заседа једну седмицу годишње, броји 86 чланова пробраног свештенства који се бирају свеопштим гласањем на мандат од осам година. Као и за председничке и парламентарне изборе, Савет чувара одређује подобност кандидата за чланство у Скупштини стручњака. Она бира врховног вођу и има уставно право повући га с дужности у било ком тренутку. Ипак, досад није забележен случај у којима би се Скупштина стручњака успротивила одлукама врховног вође. Савет чувара броји 12 правника од којих шест именује врховни вођа. Другу половину препоручује шеф судске власти (ког бира врховни вођа), а именује их ирански парламент. Савет тумачи устав и може искористити право вета на одлуке меџлиса, ако сматра да је донети закон неусклађен с уставом или с исламским обичајима, па враћа закон парламенту на дораду. Судска власт Вођа револуције именује шефа судске власти који именује чланове врховног суда и главног тужиоца. Постоји више врста судова, од јавних судова који се баве грађанским и кривичним случајевима до револуционарних судова који се баве злочинима против државне безбедности. Одлуке револуционарних судова су закључне, па је на њих немогућа жалба. Посебан свештенички суд одговоран је за суђење злочина које су починили припадници свештенства, а такође може бити примењен и у случајевима кад су оптужени лаици. Посебни свештенички суд не налази се у редовном правосудном систему, па ти судови одговарају само вођи револуције. Локална власт Чланови локалних већа изабиру се локалним изборима на мандат од четири године у свим селима и градовима у Ирану. По члану 7 иранског устава, локална већа заједно с парламентом чине управне и одлучне органе државе. Овај део устава није примењиван до 1999. кад су одржани први локални избори за локална већа у држави. Ова већа имају многе одговорности, као што су: избор градоначелника или начелника, надзор локалних активности и брига за друштвене, здравствене, привредне, културне и образовне потребе својих грађана. Унутрашња политика Иранска држава, осим институционалне структуре, има и многе друге посебности у погледу политике. Многе структуре државног апарата су удвостручене. Те структуре које се називају револуционарне структуре одговорне су директно вођи револуције. Иранска војска у овом погледу удвостручена је Бранитељима исламске револуције, а судови с револуционарним судовима. У сваком министарству и свакој покрајини именован је представник вође. Политиком управљају исламистичке фракције, док су остале традиционалне странке забрањене. Код исламиста постоје двије струје: конзервативна и реформистичка. Обе струје желе очувати постојећи политички систем, али се разликују начини на које то желе остварити. Конзервативци се супротстављају било каквим промјенама система, те заступају строго спровођење револуционарних циљева, док се реформисти залажу за нешто либералнију политику. Избор реформиста Мохамеда Хатамија на мјесто председника 1997. покренуо је одређене промјене у земљи, ипак након одређеног времена на власт су поновно дошли конзервативци. Медији Медији у земљи постоје још од појаве првих новина 1835. Медије чине бројне службене новинске агенције, велики број дневних новина и часописа, службени телевизијски канали и приватни (који емитују из иностранства), те радијске станице. Забележен је и снажан тренд блогова, због могућности слободног и анонимног изражавања. Ирански устав дозвољава слободу медија све док се поштују исламска начела. Сваки издавач новина или часописа мора имати одговарајући дозволу за рад. Сва издања која су оцијењена као противисламска не могу добити ову дозволу. У пракси ову дозволу не добивају ни медији за које се сматра да шире расположење против владе. Године 1987, све новине и часописи подржавали су институције исламске републике. Након Хатамијевог избора 1997. и релативне либерализације медија, нека папирната издања постала су критичнија према власти. Све радијске и телевизијске станице у Ирану под контролом су власти. Вођа револуције именује директоре телевизијских и националних радијских станица постоје у Техерану и свим већим покрајинским градовима. Станице у иранском Азербејџану и иранском Курдистану могу емитовати програме на азербејџанском и курдском. Многе опозиционе групе емитују програме из Ирака или из кавкаских земаља. Спољна политика Револуционарни режим у Ирану којег је започео ајатолах Хомеини радикално је промијенио спољну политику те земље у односу на ону коју је проводио шах, то се посебно односи на дотадашњу прозападњачку политику. Након тешке постреволуционарне спољне политике и Ирачко-иранског рата, Иран је рационализовао своју спољну политику и сконцентрисао се на њене привредне циљеве. Ипак, ова политика је далеко од нормализације. У новије доба, Иран се труди побољшати своје односе са суседним државама, поготово с Саудијском Арабијом. Циљеви спољне политике укључују ненаметљиво преузимање водеће улоге у регији, смањити и прекинути амерички утицај и утицај других сила у регији, те заснивање квалитетних трговачких односа. Уопштено се може рећи да су основна начела иранске спољашње политике: дјеловање против САД и Израела у смислу укидања њихове војне доминације у Персијском заливу и подршка стварању палестинске државе, смањење утицаја спољних сила (као САД и УК) у заливу и повећање своје регионалне улоге, те развој дипломатских односа с другим земљама у развоју. Извоз револуције Термин „извоза исламске револуције” произлази из посебног погледа на свет, који гледа на исламску револуцију као на начин којим се муслимани и немуслимани могу ослободити од угњетавања тирана који служе интересима међународног империјализма. Постоји пуно струја мисли о спровођењу извоза исламске револуције, од оних који се залажу само за дјеловање путем образовања, па до оних који желе активно помоћи револуционарним скупинама у спровођењу револуције. Иако се иранско Министарство спољних послова залаже само за образовно дјеловање, многи заговорници активистичког приступа налазе се на високим политичким положајима, те могу битно утицати на иранску спољну политику. Ово се посебно може видјети у политици према Либану. Године 1982, Иран је послао 1.500 бранитеља револуције у Баалбек у Либану како би организовали, опремили и обучили Хезболах. Иако је Иран смањио своју подршку либанском покрету, и даље наставља помагати и подржавати Хезболах. Техеран такође подупире и шиитске покрете у Ираку, Бахреину, Саудијској Арабији и Авганистану. Ипак, неки аутори мисле да се извоз револуције не слаже с жељама за отварањем Ирана према свету, те сматрају да је концепт извоза револуције нестао у првим годинама владајућег режима. Ирански нуклеарни програм Ирански нуклеарни програм постао је предмет велике расправе између Ирана и западних земаља. Узрок је био велики јаз у политичким погледима на програм између Ирана и западних земаља. Иранска јавност гледа на нуклеарни програм као на начин којим би се увела разноликост у иранске изворе енергије, те као начин којим би се појачала иранска међународна улога. Иранска јавност, практично сви политичари и влада уједињени су у томе да Иран мора развити своју нуклеарну индустрију, јер не може прихватити чињеницу да друге земље, као Израел, Индија или Пакистан имају атомску енергију, а Иран је не може имати. Владе западних земаља имају мишљење да овај нуклеарни програм у цивилне сврхе има скривене намере, те да ће можда бити искоришћен за производњу нуклеарног оружја., Иран је ратификовао споразум о неширењу нуклеарног оружја 1970. године, према којем је обвезан да не производи и не покушава набавити нуклеарно оружје. Ипак, Међународна агенција за нуклеарну енергију верује да је због иранске несарадње немогуће спровести инспекције технологије и утврдити користи ли се технологија у војне сврхе, што стоји у извештају директора агенције од 31. августа 2006. Чланство у Шангајској организацији за сарадњу На самиту Шангајске организације за сарадњу у Таџикистану, 17. септембра 2021. године, потврђено је чланство Ирана, што је уједно и прва инострана посета новог иранског председника Ебрахима Раисија од ступања на дужност у августу исте године. Административна подела Покрајинама се управља из локалног центра, обично највећег града. Покрајином управља управник, којег поставља Министарство унутрашњих послова, а одобрава влада. До 2004. Иран је имао 28 покрајина. Након донесеног закона, покрајина Хорасан је подељена је на три дела, па се тако Иран састоји од 30 покрајина: {| border="0" cellpadding="5" cellspacing="0" style="margin:auto;" | Техеран Ком Маркази Газвин Гилан Ардабил Занџан Источни Азербејџан Западни Азербејџан Курдистан Хамадан Керманшах Илам Лорестан Хузестан || <ol start=16> Чахар Махал и Бактијари Кохкилујех и Бујер Ахмад Бушер Фарс Хормозган Систан и Балуџистан Керман Јазд Исфахан Семнан Мазандаран Голестан Северни Корасан Разави Корасан Јужни Корасан || |} Иранска острва нису приказана на мапи. Она припадају покрајини Хормозган (број 20 на мапи). Свака покрајина подељена је у подпокрајине зване шахрестан, а сваки шахрестан је подељен у округе зване бахш. Административна структура у Ирану врло често се мијења. 2005. године, у Ирану је постојало 324 шахрестана, 865 бахша, 982 града и 2378 села. Привреда Иранска привреда је мешавина централно-планираног државног власништва над нафтним и другим великим компанијама, сеоске пољопривреде и приватног предузетништва. Привредна инфраструктура је знатно унапређена у последње два деценије, али главни проблеми су и даље висока инфлација и незапосленост. Почетком 21. века сектор услуга чинио је највећи постотак БДП-а, затим следе индустријски (рударство и производња) и пољопривредни. Године 2006. удро пољопривреде је био око 10% и континуирано се смањује, 45% прихода државног буџета чине приходи од нафте и гаса, а порези око 31%. Државно издвајање новца допринело је просечној годишњој инфлацији од 14% у раздобљу 2000—2004. Иранске државне резерве се процењују на око 120 милијарди долара, а познато је да око 80% иранског спољног прихода стиже од извоза енергената. За 2008. годину ирански БДП је процењен на 382,3 милијарде долара (859,7 милијарди према куповној моћи), односно 5,826 долара по глави становника (13,100 долара према куповној моћи), што је дванаестероструки пораст у односу на доба пре револуције 1979. Привредни раст износи око 6,4% годишње. Незапосленост је 12,5%, инфлација према владиним изворима износи 17%, а проценат жена у радној снази је 33% Због ових података и разноврсне али мање индустријске базе, УН сврстава иранску привреду као полуразвијену Култура Култура Ирана је мешавина преисламске и исламске културе. Иранска култура је дуго времена била доминантна култура на простору Блиског истока и средње Азије, а персијски је сматран језиком интелектуалаца. Готово сви филозофски, научни и књижевни радови у исламским царствима писани су пахлавијем, па преведена на арапски језик. Сасанидска ера је била посебно значајан период у коме је иранска култура утицала на Кину, Индију и римску цивилизацију. Много тога што се сматра исламским наслеђем у књижевности, праву, филозофији, медицини и природним наукама се базира на наслеђу од Сасанидских Персијанаца. Две религије су се зачеле на подручју Ирана: зороастризам (између 1800. и 600. п. н. е.) и бахаизам (у 19. веку). Зороастријанаца данас има свега око 20.000 у Ирану. Бахајска религија није званично дозвољена у Ирану, њени припадници су дискриминисани, а претпоставља се да их има 350.000. После исламизације, исламски ритуали су продрли у иранску културу. Најзначајнији од њих је поштовање имама Хусеина ибн Алија. За празник ашура већина Иранаца, чак и зороастријанаца и Јермена, учествује у церемонији туговања за мученицима битке код Карбале. Шиитски ислам је тесно испреплетен са иранском културом, уметношћу и свакодневним животом. Иранска нова година (норуз) је древна традиција која се обележава 21. марта и означава почетак пролећа. Слави се још у Азербејџану, Авганистану, Узбекистану, Туркменистану, Таџикистану, Казахстану, а некад се обележавала у Јерменији и Грузији. Овај празник славе и Курди. Интернет је изузетно популаран међу младима у Ирану. Јавни медији (часописи, књиге, филмови) су под надзором Министарства културе и исламског реда, које их понекад цензурише. Врло важна карактеристика културе је и персијска уљудност тароф (تعارف) која налаже поштовање према старијима и према женама, употребу пристојног језика и широку гостољубивост према странцима. Књижевност Поред персијског језика, у Ирану се књижевност ствара и на језицима мањина, азерском и курдском. Персијски језик је индоевропски језик индоиранске гране. У 8. веку персијски језик је претрпео јак утицај арапског и преузео арапско писмо у модификованом облику. Доминантан утицај у стандардизовању и очувању персијског језика кроз векове одиграо је национални еп Шахнаме песника Фердосија. Најстарија дела на персијским језицима (староперсијски или средњоперсијски) су из раздобља Ахеменидске династије, а сежу и до 650. п. н. е. Најбитнија дела персијске књижевности настала су у раздобљу исламског освајања Персије, око 650. године. Након доласка Абасида на власт (750), многи Персијанци су постали писари и службеници у исламском царству, те све више и више писци и песници. Персијанци су у исто време писали и на арапском и на персијском, а касније је персијски постао доминантнији у књижевним круговима. Персијски песници као Сади, Хафез и Руми читани су у целом свету, а имали су велики утицај на књижевност у многим земљама. Модерна иранска књижевност је вероватно мање позната. Персијска књижевност је посебно препознатљива по епској, историјској, филозофској и љубавној поезији. Поезија је био доминантан вид књижевног стваралаштва у Ирану, тако да су и филозофски и научни радови стварани у стиху. Око половине дела древног лекара Авицене је записано у стиховима. У плејаду персијских средњовековних песника спадају Руми, Омар Хајам, Хафез и Саади. Од модерних писаца, вероватно су најпознатији: Садегх Хедајат, Али Шариати, Ферејдун Мошири, Форуг Фарохзад. Уметност Шире подручје Ирана је колевка неких од најзначајнијих уметничких традиција у историји човечанства. Ту се развила карактеристична архитектура, сликарство, ткање (посебно ћилима), калиграфија, обрада метала и камена. Персијанци су први користили математичка и астрономска знања у архитектури. Посебно су били вешти у изради масивних купола. Чак се и архитектура Маузолеја у Халикарнасу, једног од Седам светских чуда древне архитектуре, базира на персијским узорима. Касније су ове технике коришћене за изградњу џамија и палата. Вероватно у свету најпознатије подручје иранске уметности је израда тепиха (фарш فرش). Сви сагови израђују се ручно и од природних материјала, а за израду је обично потребно неколико месеци. Постоји више врста персијских сагова, а у балканском подручју најпознатији је номадски тепих зван ћилим (персијски: гелим (گلیم), турски: килим). Још једно познато подручје персијске уметности су минијатуре. Ове минијатуре обично украшавају књиге или су рађене посебно за албум минијатура. Персијске минијатуре карактерише изузетна сложеност, а обично приказују теме из персијске митологије и песништва. Персијска калиграфија тј. калиграфија писана персијским језиком датира из предисламског времена, а с временом развијено је више стилова. Данас постоји покрет ревитализовања ове уметности спајањем с осталим облицима уметности. Архитектура Главни типови грађевина класичне иранске архитектуре су џамије и палате. Персијску архитектуру карактеришу велике куполе које се често могу видети на пијацама и џамијама. Ове куполе су обично уређене мозаицима. Персијанци су познати по употреби математике, геометрије и астрономије у архитектури. Персијска архитектура из разних раздобља може се наћи у подручјима од Сирије до северне Индије и кинеске границе и од Кавказа до Занзибара. Иран се налази на 7. месту Унесковог пописа земаља по броју археолошких рушевина. Петнаест Унескових споменика светске баштине дела су иранске архитектуре, а Маузолеј у Халикарнасу означен је као једно од седам светских чуда старог света. Филм Кинематографија је била стара само неколико година кад се појавила у Персији почетком 20. века. Први ирански режисер засигурно је био Мирза Ибрахим Акас Баши, службени фотограф тадашњег иранског шаха Мозафер-ел Дин Шаха. Након посете Паризу 1900. године, Баши је набавио камеру и снимио посету шаха Белгији. Иранска кинематографија након револуције је досегла значајан успјех на међународном нивоу због истакнутог стила и посебности теми и аутора. Из иранске кинематографије појавили су се бројни режисери светске класе, као Абас Киаростами и Јафар Панахи. Стална присутност иранских филмова на бројним престижним међународним фестивалима као што су Кански, Венецијански или Берлински фестивал привукли су пажњу публике на ова дела. Музика Музика на подручју данашњег Ирана има историју стару неколико хиљада година, још из доба неолита. Ово потврђују археолошка истраживања еламитске културе на југозападу Ирана. Потребно је разликовати музикологију (Елм-е Musiqi) тј. науку о музици, од музичког извођења (Тараб, Навакхтех, Таснееф, Таранех или у новије вријеме Музик) које је често у сукобу с вјерским властима. Иранска класична музика (Musiqi Асил) је снажно утемељена на теоријама естетике. Овај музички жанр сачувао је елементе још из сасанидиског раздобља. Популарна и фолклорна музика игра важну улогу у свакодневном животу Иранаца, поготово у руралним подручјима, као нпр. фолклорне пјесме у Курдистану и Хорасану. Иранска поп музика је развијена 1970-их, а користила је аутохтоне облике и инструменте уз додатак електричне гитаре и неки других карактеристика. Вероватно најпознатија музичарка тог раздобља је пјевачица Гугуш. Поп музика није се дуго одржала у Ирану, јер је забрањена након исламске револуције 1979. Након револуције следила је ренесанса у класичној персијског музици, из које су се истакнули многи познати национални и међународни извођачи као Мохамад Реза Лотфи, Хосеин Ализадех, Шахрам Назери и Мохамад-Реза Шајаријан. Иако је након револуције нагло нарасла популарност класичне музике, религија и музика су често биле у сукобу у овом раздобљу. Такође је након револуције смањена и присутност жена у музици; забрањено им је певање у јавности, али не и свирање инструмената. Кухиња Кулинарство је врло разнолико у Ирану, свака покрајина има своја властита јела, као и начин приправе и гастрономску традицију. Храна није љута, а припрема се обично уз пуно биља и воћа. Користе се шљиве, нар, грожђе, дуње и др. Велики број иранских јела комбинација су риже с месом (пилетина, јагњетина) или с рибом, с пуно чешњака, лука, поврћа и других додатака. Храна у Ирану се базира на комбинацији пиринча, меса, рибе или пилетине са поврћем, луком, орасима, воћем (суве шљиве и грожђе, нарови, дуње, кајсије) и зачинима (шафран, цимет, першун). Иранска кухиња је оставила велики утицај на кухиње у суседним земљама. Ово се посебно односи на Авганистан, државе на југу средишње Азије, северну Индију и Пакистан. Наука и технологија Иранци су још у античко доба градили канате да осигурају приступ свежој води. Прва ветрењача појавила се у Ирану у 9. веку. Иранци су значајно допринели разумевању многих научних подручја попут астрономије, медицине, математике и филозофије. Мухамед ел Хорезми се сматра оцем алгебре. Исти научник се служио Паскаловим троуглом готово седамсто година пре рођења Блеза Паскала. Омар Хајам је дефинисао персијски календар који је и дан данас у употреби и који је прецизнији од шест векова млађег грегоријанског календара. Откриће етанола (алкохола) приписује се персијском алхемичару Мухамеду ибн Закариуа Разију. Теорије хелиоцентризма и еволуције биле су познате иранским научницима вековима пре рођења Коперника, односно Дарвина. За време средњег века основе филозофије и математике из античке Персије и Грчке очуване су у персијским научним круговима. Академија у Гундишапуру било је најпознатији научни центар тог времена и сматра га се првим универзитетом на свету, значајно првенствено по медицинским открићима у чему су били водећи током 6. и 7. века. У то доба Иран је постао и светски центар производње научних инструмената, и ту су репутацију задржали све до 19. века. Иран настоји вратити статус који је имао у златно доба персијске науке. Од 1996. до 2004. број објаве научних радова се готово удесетостручио, што представља највећи раст у свету после Кине. Упркос финансијским, садржајним и међународним ограничењима, ирански научници постижу респектабилне успехе на подручјима фармације, фармацеутске хемије, органске хемије и полимерске кемије. Ирански научници и инжењери такође помажу у конструисању Велики сударач честица, најмоћнијег акцелератора честица икад изграђеног. У биомедицинским наукама, Ирански институт биохемије и биофизике председава Унесковим сектором за биологију. Поткрај 2006. године, ирански научници успешно су клонирали ембрион овце помоћу нуклеарног трансфера соматских ћелија, у истраживачком центру Рујан у Техерану. Ирански нуклеарни програм је покренут 50-их година. Данашња иранска нуклеарна постројења укључују неколико истраживачких реактора, руднике урана, комерцијални нуклеарни реактор, постројења за обогаћивање урана и за тешку воду. Иранска свемирска агенција (ИСА) је након три успешна подорбитална лета властитом технологијом лансирала први ирански сателит Омид у орбиту у фебруару 2009. године, када је обележавана 30. годишњица Иранске револуције. Ирански научници изван Ирана су такође много допринели науци. Године 1960, Али Јаван је изумео први гасни ласер, а теорију система неизразите логике је поставио Лотфи Задех. Ирански кардиолог Тофу Мусиванд изумео је прву срчану пумпу, претечу вештачком срцу. Приликом истраживања дијабетеса, Самуел Рахбар је открио HbA1c. Ирански физичари су изузетно јаки на подручју теорије струна, о којој се много радова објављује у самом Ирану. Иранско-амерички научник Цумрун Вафа је успоставио Вафа-Витенову теорему заједно с Едвардом Витеном. Спорт Будући да око две трећине иранског становништва има испод 25 година, спорт је врло важна друштвена активност у земљи. На подручју данашњег Ирана створени су многи спортови и игре, као поло и бекгемон. Традиционални ирански спорт је варзеш-е пахлавани који је сличан рвању. Данас је најпопуларнији спорт у Ирану фудбал. Фудбалска репрезентација Ирана је досад учествовала три пута на светским првенствима: 1978. у Аргентини, 1998. у Француској и 2006. у Немачкој. Репрезентација је досад и три пута победила на азијском првенству (1968, 1972. и 1976). Прву олимпијску медаљу за Иран је освојио рвач Голамреза Такти у Хелсинкију 1952. године. Након те сребрне медаље освојио је и златну у Мелбурну 1956. и поновно сребрну у Риму 1960. године. Земља је у спортском смислу на међународном нивоу истакнута у рвању и дизању тегова. Хосеин Реза Задех је тренутни свјетски рекордер у дизању тегова у категорији за теже од 105 -{kg}- и први је Иранац који је освојио две златне олимпијске медаље. Један од најпознатијих спортиста у Ирану је кошаркаш Хамед Хадади који је наступао у NBA лиги. Скијање је такође популарно међу одређеним друштвеним класама. Иран има бројна уређена скијалишта, од којих су најпопуларнија она на Алборзу. Будући да је велики део територија државе брдовито, популарно је и планинарење и пењање. Године 2002, најпрактикованији спортови међу становништвом били су фудбал, бодибилдинг, одбојка, борилачке вјештине, пливање, планински спортови (алпинизам, скијање, трекинг) и рвање. Тенис, голф, кошарка, гимнастика и варзеш-е пахлавани су мање практиковани. Референце Литература Спољашње везе Национални портал Врховни вођа Ирана Канцеларија врховног вође Ирана Председник Ирана Државе у Азији


У борби за власт они не презају од изговарања неистина које ће због своје глупости и гнусности ући у анале српске политике СВЕ ЛАЖИ СРПСКИХ ПОЛИТИЧАРА НА ЈЕДНОМ МЕСТУ . Колико смо пута чули од српских политичара лажна обећk b3f 2;ња како ће, "када дођу на власт, повећати плате и пензије, како ћемо имати бољи животни стандард, повољније кредите за станове, како ће смањити незапосленост и сиромаштво, да ће у парламенту бити више жена..." Исто толико пута смо се уверили да су наши политичари лажовчине јер од свега што обећавају, од кампање до кампање, мало тога испуне када дођу на власт! Ова тема је управо намењена томе да све њихове лаже не падну у заборав пошто је народ кратког памћења (да не кажем кратке памети), па 3ff9 стално изнова и изнова мазохистички гласа за оне који су их унесрећили. Дакле, сви парадокси демократије могу да се "вешају" на ову тему, свака лаж, мала или велика, свака кретенска изјава, дебилност, афера,... све што може да укаже на апсурде демократије као наводне владавине већине (малоумних) на штету здравог разума. Др Тијана Мандић, клинички психолог и професор на ФДУ, каже да политичари током кампањи највише лажу о себи не би ли се представили у најбољем светлу. Затим лажу о свету, као и о нашем односу према свету. Једни нас убеђују да смо ми земаљски народ, а други да нас у свету гледају као најгоре беднике. Лажу и свесно и несвесно јер мисле да је у политичким играма дозвољено лагати. Реч политика користе као покриће за све. Али није уопште тешко провалити политичаре кад лажу. Уосталом, нисмо ни ми више толике будале. Оног момента када почну да нам замазују очи, политичари рецимо користе огроман број нереалних и ирационалних реченица. Зато када следећи пут чујете наклапања типа "ја никада нисам...", "ја свуда...", "ми увек..." и слично, будите сигурни да лажу! Пример тога је када Динкић каже: "Ја живим од своје плате" и онда купи стан од 300.000 еура?! Логика је овде врло једноставна, или госн Динкић има велику плату, или лаже, трећег нема. p.s - Млађан Динкић је најбољи лажов. Социлог Јово Бакић сматра да је политичар успешан ако уме успешно да лаже. Најбољи лажов међу актуелним политичарима је, према његовом мишљењу Млађан Динкић. Он је у предизборној кампањи давао толико лажних обећања да је то било провидно. "Иако сам био убеђен да неће успети, Динкић је ипак ушао у парламент, што је доказ да је одличан лажов и да је успео да превари гласаче" - каже Бакић. Затим Динкићева тврдња да ће преполовити незапосленост, ма ко се још сећа ове његове изјаве тај има памћење као слон!? Онда његово обећање да ће грађани на име оних бесплатних акција добити по пар хиљада јеврића, а оно било шипак 10 до 15 еура. Народ поверовао, а Динкићева странка ушла у Скупштину и постала парламентарна странка. - Aј сад мало ви,... да огадимо народу ову тзв. "демократију". Можете постављати овде и оно што је већ до сада заборављено (да се не заборави), а можете постављати и актуелне лажи онако у ходу како их политичари испаљују. Надам се да ће одзив на ову тему бити велики обзиром на све лажи и глупости изречене у последњих неколико година и још нас убеђују да су те њихове лажи истините... Већ могу да предвидим да ће ова тема имати барем 300 страна, поготово када дођу следећи избори.


ЛЕИНСТЕР И САРАЦЕНС У БИТЦИ ЗА ЕВРОПСКИ ПРЕСТО – Rugby Ozone У финалу Купа шампиона на чувеном терену стадиона Сејнт Џејмс парк у Њукаслу, у битци за титулу шампиона Европе, копља ће укрстити представник енглеске екипа Сараценса са севера Лондона и момци из Даблина, првотимци Леинстера. Интересантно је да су управо рагбисти из Ирске, браниоци трофеја, сменили лане са трона, тада, две године за редом првака Старог континента. У случају да екипа Леинстера одбрани титулу шампиона Европе, постаће прва екипа у историји најелитнијег такмичења клубова која ће пришити пету звездицу изнад свог грба. Таигу Фурлонгу, десном стубу прве линије државног тима Ирске и клуба из Даблина окршај за пехар ће бити јубиларна 100. утакмицу за Леинстер у чијој стартној постави нема промене у односу на састав из полуфиналног сусрета и тријумфа 30:12 против Тулуза. Оправљени од повредезадње ложе репрезентативац Шкотске родом са Новог Зеланда Шон Мејтланд и Ози Вил Скелтон једине су измене у тиму Сарацена који је пре недељу дана на путу до финала савлада Манстер 32:16. Previous PostPrevious ЧИФСИ УЛОВИЛИ АЈКУЛЕ Next PostNext СРБИЈА САВЛАДАЛА СЛОВЕНИЈУ


source: wikipedia

text: Хрватски језик је стандардни јужнословенски језик којим говори приближно 5.600.000 људи, углавном Хрвата, у Хрватској, Босни и Херцеговини, српској покрајини Војводини и другим суседним земљама. Сличан је стандардном српском језику (српски, хрватски, бошњачки и црногорски језик стандардизовани су на истом дијалекту — источнохерцеговачком), а као стандардни језик се издвојио 1991. из српскохрватског језичког стандарда. С придруживањем Хрватске Европској унији 1. јула 2013. хрватски је постао двадесет четврти службени језик те заједнице. Хрватски језик као систем дијалеката На дијалекатском нивоу, хрватски језик обухвата чакавско наречје (12% Хрвата), кајкавско наречје (31% Хрвата) и штокавско наречје (57% Хрвата). Чакавским наречјем говоре само Хрвати, док кајкавским говоре и Словенци а штокавским дијалектом се служе првенствено Срби, Бошњаци, Црногорци и око половине Хрвата. Од штокавских дијалеката архаичним шћакавским (тзв. славонским) говоре само Хрвати, новоштокавским икавским (тзв. босанско-далматински дијалекат) и ијекавско-шћакавским (тзв. источно-босански дијалекат) Хрвати и Бошњаци, а новоштокавским ијекавским (тзв. источнохерцеговачко-крајишки дијалекат) Срби, Бошњаци, Црногорци и Хрвати (око Дубровника и Слуња). Хрвати у Градишћу (Аустрија) служе се посебним, градишћанско-хрватским језиком који је чакавско-штокавски амалгам (сличан получакавштини Гацке око Оточца), а у околним земљама (Мађарска, Словачка) мешавином штокавских, чакавских и кајкавских дијалеката. Хрвати у италијанској покрајини Молисе говоре икавско-штокавским дијалектом, а Хрвати Крашовани у Румунији и Јањевци на Космету служе се торлачким дијалектом. Историја хрватског језика До Хрватског народног препорода Од 9. до 11. века долази до појаве писмености на црквенословенском или старословенском језику, првом општесловенском књижевном језику темељеном на једном јужномакедонском дијалекту из околине Солуна. Временом се развијају и националне редакције тог језика (чешка, бугарска, хрватска, српска, руска, ...), обележене гласовним и другим језичким карактеристикама које одражавају раслојавање словенских језика у писаном наслеђу. Прво писмо хрватског језика била је глагољица, за коју се претпоставља да су је у Хрватску донели ученици отаца словенске писмености Ћирила и Методија. Хрватска глагољица је од почетне обле постала, у следећим вековима, угластом. Но, убрзо се јавља и друго писмо, ћирилица (настала изворно у Бугарској у Преславу), која је, дошавши у западне крајеве такође прошла кроз више графијских и правописних измена, те је тако настао специфични вид ћирилице, босанчица, у употреби у Хрватској и Босни и Херцеговини. Латиница улази у хрватски језик касније, у 14. веку, тако да до почетка 14. века Хрвати пишу на три писма: глагољици, босанчици или западној ћирилици и латиници. Први писани споменици Хрвата на словенском језику су Башчанска плоча (острво Крк, 11. век), Хумачка плоча (10.-11. век, Хумац код Љубушког у БиХ), Валунска плоча (Истра, 11. век), Михановићеви и Гршковићеви фрагменти (12. век, негде у региону Хума или Босне). То су текстови на старословенском са елементима народног говора, писани углавном глагољицом, уз изузетак Хумачке плоче, на којој налазимо неколико глагољичких слова уз текст на босанчици. Но, златно доба писмености и књижевности на хрватско-црквенословенском пада касније, у 14. и 15. век (Мисал кнеза Новака, Хрвојев мисал, Петрисов зборник, Берчићева збирка). Та врста књижевности углавном престаје средином и крајем 15. века, када почиње да доминира продукција на народном језику сва три хрватска дијалекта. Од 12. до 15. века, на подручју од Сутле до Тимока долази до појаве дијалекатске диференцијације који се могу, за говорнике хрватскога, поделити у три дијалекта: најстарији чакавски, штокавски и кајкавски. Први се од црквенословенске матрице одвојио чакавски дијалекат. Примери тога дијалекта су Винодолски законик (1288) и Истарски развод (1275, препис 1325). Чакавски дијалекат је до турске најезде у 15. веку покривао велико подручје северозападне Хрватске јужно од Купе, Лике, дела западне Босне до Уне, Далмације и практично сва острва. У 14. и 15. веку се снажно афирмисао чакавски као први хрватски књижевни језик који је постојао заједно са чакавско-црквенословенским амалгамом, те чакавско-штокавском (шћакавском) смешом у великом делу Босне. Врхунац постиже књижевност писана хрватским чакавским књижевним језиком од 15. до 17. века, када настају дела Марка Марулића, Ханибала Луцића, Петра Зоранића, Петра Хекторовића... обухвативши велики број жанрова: лирску поезију, еп, драму, роман, посланице и записе. Такође, први хрватски речник, дело Фауста Вранчића из 1595, претежно је чакавског идиома. Штокавски дијалекат је засведочен, као и чакавски, прво у мешавини са црквенословенским. Проблематично је питање који хрватски текст можемо да сматрамо као први (или међу првима) на штокавштини. Неспорно је да је први целовити спис «Ватикански молитвеник», настао око 1380—1400. у Дубровнику као препис са чакавскога оригинала. Ради се о полуштокавском (шћакавском) тексту на народном језику. Но, и пре тога су се појављивали текстови на мешавини народног штокавског и црквенословенског језика- на пример, дипломатски списи из подручја Дубровника, Хума и Босне. Палеографи сматрају да су рани хрватски штокавски (шћакавски) текстови настали у дубровачкој и неким босанским и хумским канцеларијама. Прави процват књижевност на хрватском полуштокавском књижевном језику доживљава крајем 15. века у Дубровнику, у делу легендарног двојца Џоре Држића и Шишка Менчетића: додуше, тај дијалекат се може посматрати као полуштокавски проткан великим бројем чакавских елемената, односно јекавска чакавштина као данас Ластово и Јањина. Каснији мајстори већ праве штокавске књижевности која у 16. веку покрива поезију, еп, драму и преводне верске текстове Марин Држић, Доминко Златарић, Мавро Ветрановић, Иван Гундулић, Јуније Палмотић и Игњат Ђурђевић. У 17. веку се књижевност на штокавском дијалекту проширила међу Хрватима у Босни (Матија Дивковић, Стјепан Матијевић, Павао Посиловић), а у 18. веку је обухватила и Славонију и Далмацију, уз већ постојеће Босну, Херцеговину и Дубровник. Идиом се разликовао од краја до краја, и мењао се током времена: честа је појава чакавско-штокавске (шћакавске) мешавине, ијекавско-икавске (посебно у Дубровнику и источној Босни), као и писама: у Дубровнику и Далмацији је латиница брзо истиснула босанчицу која се дуже, до средине 18. века одржала међу фрањевцима у Босни. На полуштокавском (шћакавском) су написане и прва хрватска граматика (Бартол Кашић, 1604), те први опсежнији хрватски речник (Јаков Микаља, преко 25.000 речи.) Средишта хрватске штокавске писмености и књижевности су Далмација с Дубровником, Босна и Херцеговина и Славонија. Кајкавски дијалекат најкасније улази у хрватску књижевност, 1573]]. с «Декретумом» Ивана Пергошића. Кајкавштина се брзо наметнула као снажан идиом због политичко-управне важности кајкавских крајева, који већином нису пали под Турке. Од 16. до 18. века низ писаца, међу којима су најпознатији Блаж Ђурђевић, лексикограф и писац Андрија Јамбрешић и Титуш Брезовачки, афирмише кајкавски дијалекат који је на почетку 19. века остао јединим «конкурентом» штокавштини за општехрватски језик. Изузетно је занимљива и истовремена појава књижевног интердијалекта на којем прва значајна дела у 16. веку објављују Антун Далматин и Стјепан Конзул Истранин. Тај мешани кајкавско-чакавско-штокавски језик карактеристичан је за тзв. Озаљски књижевни круг, који су водиле великашке фамилије Зрински и Франкопани. Поред њих, важна дела на том хибридном идиому дали су још Павао Ритер-Витезовић у свом епу, те Белостенец у големом речнику од преко 2.000 страница. Тај интердијалекат доживљава јавни слом од 1671, заједно с падом Зринских и Франкопана. Ипак и после тога неки књижевници у Хрватској пишу овим интердијалектом — нпр. донедавна Стјепко Тежак и данас највише М. Х. Милековић, а сада је то поново на интернету постао званични језик нове Чакавско-кајкавске Вики-енциклопедије од 2007. Исти интердијалекат је већ вековима био и народни говор дела северозападне Хрватске (8% становништва), те га још данас користе места Озаљ, Фужине, Бузет и многа села у сливу Мирне, Купе, Мрежнице, Сутле итд. Сумарно, може се рећи следеће. Хрвати су писали на три писма: глагољицом (од 10/11. века до, најкасније, 17. века) ћирилицом (од 10/11. века до друге половине 18. века) латиницом (од 14. века до Ренесансе) Хрватски језик је изражаван на једном општесловенском језику, три народна дијалекта која су постала књижевним језицима, те једном интердијалекту: старословенском или црквенословенском (од 10/11. века до, углавном, 15. века) чакавском дијалекту и чакавском књижевном језику (од 13. в. до, углавном, 17. века) штокавском дијалекту и штокавском књижевном језику (од 14. века до Препорода) кајкавском дијалекту и кајкавском књижевном језику (од 15/16 в. до Препорода) на чакавско-штокавско-кајкавском интердијалекту који је дао дела углавном у 16. и 17. веку Илирски покрет и 19. век: стандардизација У Хрватској су биле тог времена на видику, све до почетка 19. века, само две класе: свештеници романизирани, и племство мађаризирано. У борби за језик, идући за свештеницима, тражили су латински; али под већом влашћу племства, помогнутог из Будима, морали су примити, као обавезан школски језик, мађарски. Трајним тековинама остају Гајеве заслуге на коначном формирању латиничне графије. Формално, Гај је стандардизовао латиничну графију у неколико покушаја. У почетку су му решења ишла путем идеја Ритера Витезовића, но, касније је преузео чешке дијакритичке знакове -{(č, š, ž)}-, сам измислио диграфе -{lj, nj, dž,}- из пољске графије узео -{ć}-, а касније је Ђуро Даничић предложио графем -{đ}-. Правопис је Гај, уз главне илирске граматичаре Бабукића и Антуна Мажуранића, обликовао по чешком узору, тј. уместо доминантне хрватске фонолошке/гласовне традиције каква је преовлађивала у Дубровнику (култном месту Илираца), узео је морфонолошку/етимолошку. По гласовном правопису бележе се промене у изговору (сладак/слатко, из-пунити/испунити..), а по етимолошком не (сладак/сладко, изпунити..). Један од значајнијих језичко-политичких догађаја тога доба је тзв. Бечки договор из 1850, или споразум 5 хрватских писаца и филолога (Иван Мажуранић, Димитрија Деметар, Винко Пацел, Стјепан Пејаковић, Иван Кукуљевић Сакцински) и 2 српска (Вук Караџић, Ђуро Даничић), у организацији познатог словеначког слависта Франца Миклошича. Тај споразум је настао као последица иницијатива Аустријске владе да се уједначи правна терминологија, јер је «земаљски језик» на више подручја престајао да буде немачки. Суштински, радило се о схватањима да су хрватски и српски један језик, па га треба уједначити у свим видовима. После препорода, јача хрватска национална идеологија под вођством Анте Старчевића (који је сматрао да хрватски језик треба да има екавску основу- тај покушај је пропао), као и хрватска верзија југословенства (Штросмајер, Рачки). Оснивањем Југославенске Академије у Загребу, друга половина 19. века је у Хрватској обележена борбом тзв. филолошких школа, међу којима се истичу две: Загребачка, у неку руку настављач Илирског покрета (главни протагонисти граматичар Адолфо Вебер Ткалчевић и лексикограф Богослав Шулек), те «хрватских вуковаца», или следбеника идеја српског језичког реформатора Вука Караџића. Загребачка школа је доминирала од шездесетих година до краја 19. века, када «вуковци» или младограматичари (названи по доминантном правцу у филологији тог времена) успевају, уз политичку подршку мађаронских власти, да изврше преврат на неколико поља, од којих су највидљивији у правопису и неким видовима морфологије. Загребачка школа је била наследник илирских идеја, па је хрватски језик покушавала и у 1870е-им годинама и касније обликовати у многим видовима пазећи на остале словенске језике (словеначки, руски, чешки..). Стога њихово инсистирање на етимолошком правопису, разликовању падежа у множини, обзир према осталим хрватским дијалектима, те неке друге карактеристике. Најзначајнија дела Загребачке школе остају велики речници Богослава Шулека у којима је изградио модерну хрватску цивилизацијску терминологију на свим пољима, тако да је хрватски (и не само хрватски) незамислив без његових неологизама (појам, водовод, оловка, ногоступ, велеиздаја, кишобран, рачуновођа..) Младограматичари или „хрватски вуковци” се деле у две или три генерације, но, највећи утицај су имали они на прелазу [[19. век|19. у 20. век (њих можемо звати и младограматичарима, док вуковце из четрдесетих и педесетих година 19. века не, јер се радило о аматерима и симпатизерима идеја Вука Караџића о облику народног језика). Најистакнутији младограматичар је био филолог и преводилац Томо Маретић, а уз њега Иван Броз и Фрањо Ивековић. Трајна остварења младограматичара су на два поља: правописа (који је по гласовном начелу написао 1892. Иван Броз), те граматике и језичке историје (велика граматика Томислава Маретића). На пољу лексикографије младограматичари су имали деломичан успех: следбеници идеја Караџићевог најбољег настављача, Ђуре Даничића, држали су се правила која нису на главној линији хрватскога језика, па је велики речник ЈАЗУ/ХАЗУ, којег су они уређивали до двадесетих и тридесетих година 20. века, у том делу добрано застарео. Дакле, може се закључити: трајне су заслуге младограматичара стабилизација хрватскога правописа на гласовној основи, те утемељење стандардног језика на новоштокавштини. Хрватски стандардни језик Међу хрватским лингвистима не постоји сагласност о томе од када «датира» хрватски стандардни језик. Навешћемо само доминантне ставове. Већина хрватских лингвиста се слаже да би хрватски стандардни језик, да није било турске инвазије, био основан на амалгаму чакавштине и штокавштине (приближно као горепоменути Озаљски круг), с много значајнијим уделом црквенословенскога. Штокавски, или новоштокавски је постао темељем хрватском стандардном језику због друштвених околности које су потиснуле чакавски дијалекат на маргине хрватског етничкога простора и довеле до слабљења културе засноване на њему. Веома брзо ширење књижевне продукције (уметничке и литургијске књижевности) на штокавском вернакулару из којега је елиминисана већина црквенословенских облика, доста је брзо указала на то у коме ће се смеру кретати стандардизација хрватског. Такође, већина хрватских лингвиста слажу се са мишљењем угледног лингвиста Далибора Брозовића: Исто, већина хрватских лингвиста сматрају да су главне карактеристике хрватскога изражене у три тачке: хрватски језик је творбен, тј. његова је битна карактеристика језички пуризам или склоност замењивању туђих речи домаћим неологизмима хрватски се ослања на вишевековну језичку и књижевну баштину на народном језику (преко 7 векова) и из ње црпи тродијалекатност, тј. чињеница да се хрватски као систем дијалеката састоји од кајкавског, чакавског и штокавског, доводи до последице да новоштокавски, иако темељ хрватскога стандарда, нема статус «језичкога судије» и речи из остала два дијалекта делом бивају асимилиране у хрватски стандардни језик, али притом граматика, фонетика и синтакса остају новоштокавске. Неки истичу да су то и суштинске карактеристике које одвајају хрватски од остала два језика такође основана на новоштокавштини, српског и бошњачког- више него попис разлика на свим пољима, од фонетике до речника. Што се тиче постанка стандарднога језика, доминирају три става: по једном класичном ставу, који је досад најраширенији, хрватски стандардни језик почиње око 1750, снажним процесом друштвено-језичке унификације првенствено преко општенационалних «бестселера», Качић Миошићевог «Разговора угодног народа словинскога» и «Сатира» Матије Антуна Релковића. По томе мишљењу, тада се одвијала двосмерна стандардизација, кајкавска на хрватском северозападу и новоштокавска у другим деловима, а Хрватски народни препород је значио напуштање мањинске кајкавске и прихватање већинске новоштокавске, уз коначну стабилизацију хрватске латиничке графије. по другом (новијем) ставу, инсистира се да је појам стандардног језика преузак и превише условљен друштвеним околностима, па се предлаже останак преовлађујућег назива књижевни језик. По томе мишљењу, за неки национални језик се може рећи да почиње када се појави језички идиом на којему је заснован будући стандардни језик, и то у довољно сличном облику да нема већих разлика у морфосинтакси. Ако се узму ти критеријуми, хрватски књижевни језик почиње крајем 15. века, дакле у раздобљу 1480—1500, у делима Шишка Менчетића и Џоре Држића. трећи став је компромисно решење по којему хрватски књижевни, па и стандардни језик, почиње у доба барокног славизма (1600—1650). Тада су остварени пробоји на најзначајнијим пољима: написане су и објављене репрезентативне граматике и речници (Бартол Кашић, Јаков Микаља), објављена су главна дела уметничке (Иван Гундулић, Иван Бунић) и литургијске књижевности (Бартол Кашић, Матија Дивковић). Присталице тог става указују да је језички облик тога доба потпуно модеран, чак и модернији од онога како пре (почетак 16. века), тако и касније (педесете године 18. века), те да је језичку стандардизацију заправо најважније дело «Ритуал римски» Бартола Кашића, католички обредник од преко 400 страница, написан на штокавштини, и који је служио као главни верски обредник до 1929, у свим хрватским крајевима- и кајкавским и штокавским. У 20. веку: језик и политика У југословенској држави, створеној 1918. године, упркос централистичком уређењу и по Видовданском уставу прокламованом „српско-хрватско-словеначком језику” као службеном, хрватска језичка норма није битно нарушавана. Све до педесетих година (изузев неуспелих ендехашких језичких експеримената) одвија се процес несметаног развоја хрватског језичког стандарда. Непосредно после рата није било „видљиво изражених националних супротности”. Почетком педесетих година привредна криза буди успаване националне духове. Као одговор на јачање национализама Партија форсира југословенство као концепт помоћу којег би се превазишли међунационални сукоби, а српско-хрватска слога би била окосница будућности Југославије. Једна од саставница тог концепта је и језичко повезивање сличних језика Срба и Хрвата, заснованих на штокавској дијалекатској основи, јер се због другачијих дијалекатских основа није могло рачунати на Словенце и Македонце. Новосадски договор о заједничком српскохрватском/хрватскосрпском књижевном језику из 1954. је врхунац тих настојања. Иза прокламоване равноправности ијекавског и екавског наречја криле су се две тенденције власти. Једна је била да се екавски дијалекат наметне као службени на целом српскохрватском језичком простору преко савезних и партијских органа, те армије. Друга тенденција је била да се потисне ћириличко писмо у српским крајевима и латиница инаугурише као званично писмо. Падом Александра Ранковића долази до слома унитаристичке концепције, па самим тим и до дотадашње језичке политике. У Загребу долази до отпора „вештачком уједначавању и процесу потискивања посебности националних култура”. Тако су Матица хрватска, Друштво књижевника Хрватске и још 16 научних и културних институција донијеле „Декларацију о називу и положају хрватског књижевног језика”) 1967. године. У Декларацији се позива на сувереност хрватског народа, који је остварен у НОБ-у и на „неотуђиво право сваког народа да свој језик назива властитим именом”. Оваква тражења кулминирала су за време сепаратистичког и антисрпског хрватског покрета из 1971. године (МАСПОК или Хрватско прољеће) и приказивала су хрватској публици залагање за заједништво као српски унитаристички притисак. Тројица хрватских лингвиста (Стјепан Бабић, Божидар Финка и Милан Могуш) су 1971. објавили правописни приручник „Хрватски правопис”, који је убрзо од стране власти забрањен и све копије су уништене. Међутим, једна копија је преживела, и објављена је у Лондону. Отуда томе Правопису популарни назив Лондонац. Партијске чистке у Хрватској 1971. и 1972. године само доводе до притајења целог покрета, а самим тиме и у језичким питањима. Лабављење партијске контроле над друштвом осамдесетих година доводи до оживљавања целог језичко-политичког покрета. Уместо службеног назива „хрватскосрпски језик” у Хрватској се крајем осамдесетих година, упркос негативној оцени назива од стране савезног уставног суда, све више користи назив „хрватски или српски језик”. Језик постаје прворазредно политичко питање, што потврђује и нови хрватски устав из 1990. године којим је хрватски језик проглашеним службеним језиком у Републици Хрватској. У самосталној хрватској држави језику се придаје посебна пажња. Форсира се, опет од власти, вештачки језички пуританизам и архаизација језика, а и масовно се кују нове речи ради што већег разликовања од српског језика. Упркос свим пуританистичким настојањима хрватски језик је данас запљуснут англизмима, против којих се сада хрватски језикословци много теже боре него против српске „културне агресије на Хрватску”. Хрватска абецеда Став србиста У Србији од почетка деведесетих година 20. века до данас, представници интегралне научне србистике (Милош Ковачевић, Радмило Маројевић, Петар Милосављевић и др.) стоје на становишту да је српскохрватски само преименовани српски књижевни језик, а да „Такозвани хрватски књижевни језик јесте загребачка варијанта српског књижевног језика”. То значи да хрватски језик (исто важи за бошњачки и црногорски) спада у „политичке језике” (језици само по имену). Види још Кроатистика Референце Литература Спољашње везе Јужнословенски језици Језици Хрватске Језици Босне и Херцеговине Језици Србије Језици Војводине Језици Црне Горе Језици Румуније Језици Европске уније Језици Аустрије Језици Италије


За реновирање Дома у Сремчици 78 милиона динара | Београд | Novosti.rs Танјуг | 10. јул 2018. 17:54 | Коментара: 0 Министарство за рад, запошљавање, борачка и социјална питања ове године издвојило је 78 милиона динара за побољшање услова живота корисника и запослених у Установи за децу и младе Сремчица Дом у Сремчици, фото М.Анђела Не угрожавајте деци приватност БЕОГРАД - Министарство за рад, запошљавање, борачка и социјална питања ове године издвојило је 78 милиона динара за побољшање услова живота корисника и запослених у Установи за децу и младе Сремчица, рекао је в.д. помоћника министра за рад, запошљавање, борачка и социјална питања Милош Јанковић. Обилазећи Дом са начелницом Одељења за инспекцијски наџор Биљаном Зекавицом, Јанковић је навео да ће се Министарство у складу са могућностима залагати да буџетска средства буду већа. ''Залагаћемо се да уз сагласност комисије Владе Србије обезбедимо додатни кадар како би услуга и брига о корисницима била на бољем нивоу", истакао је Јанковић. ПРОЧИТАЈТЕ ЈОШ - Дечји дом до августа Дом Сремчица је једна од установа социјалне заштите која је у процесу добијања лиценце чији је оснивач Република или Покрајина, а за које Министарство издваја средства у циљу достизања бољег квалитета стандарда. Министарство је, како се наводи, започело са уређењем дворишта, ангажовањем стручњака у сврху оплемењивања простора и асфалтирањем стаза у склопу установе како би се олакшало кретање корисника, а планирано је и решавање проблема гасификације у сарадњи са Београдском електраном. Можда, ако постоје гаранције 11.74%


source: fineweb

text: Karakteristike predmeta Broj: 39 Dužina gazišta: 25 cm Boja: Crna Proizvođač: Never 2 Hot Materijal: Veštačka koža Tip: Otvorene Vrsta gazišta: Štikla Opis predmeta Пре почетка лицитирања - обавезно прочитајте опис профила и услове продаје и молим вас да то непрестано имате у виду . Црне лаковане сандалете. Ношене само два пута, димензија нам ипак не одговара, купили смо их на Лимунду без права на рекламацију и под истим условима их продајемо. Зато, ако би неко хтео да их проба пре лицитације, имаће ту могућност. После куповине неће бити могућ повраћај новца и враћање сандалета. Висина штикле је 10 сантиметра позади, 1 cm напред. Дужина од ивице до ивице је 25cm. У изузетно добром стању су, скоро као нове. Лепо погледајте слике а ко хоће - може да дође и лично да их види и проба! Доње газиште је скоро нетакнуто. Ако неко жели да их купи пре краја аукције, нека ми пише - поставићу опцију Купи одмах. Срећна лицитација!!! ~ Контакт ИСКЉУЧИВО преко Лимундо порука! ~ Не шаљем предмете поузећем, на Косово, ни у иностранство. ~ Плаћање је обавезно ПРЕ слања излицитираниx предмета и то: Пост Нетом на мој број телефона који добијете од Лимунда, са могућношћу да подигнем новац у било којој пошти. Уз излицитирану суму, неопxодно је уплатити и износ потребан за паковање и слање предмета Пост Експресом (као ЈЕДИНИ начин!!!) у зависности од масе СПАКОВАНОГ предмета а о чему ћу вас обавестити по завршетку аукције; или на текући рачун који имам код Комерцијалне банке и чији је број: 205-9001020679580-29. Ако уплаћујете на текући рачун, очекујем да ме обавестите по уплати, да биx вам одмаx послао предмете. Не проверавам сваког дана стање на рачуну, па да не би дошло до одуговлачења купопродаје. ~ Ако се одлучите да вам предмет пошаљем Пост Експресом, обавезујете се да ћете обезбедити услове да пошиљку примите, јер у супротном - нити сам у обавези, а и НЕЋУ да пошиљку примам назад и плаћам било какве трошкове. ~ Лично преузимање је ИСКЉУЧИВО на адреси коју добијете од Лимунда!! ~ Сваки предмет који шаљем Пост Експресом - спаковаћу најбоље могуће и најбезбедније, али НЕ СНОСИМ одговорност за понашање према пошиљци током транспорта, иако за сваки предмет нагласим да је ломљив (иако и није), да би били нежнији према њему. ~ Трошкови организованог транспорта се односе на паковање и слање књига редовном поштом, као препоручене тисковине (и никако другачије!!!). Ту суму треба додати на излицитирану и послати. Ако има више књига, израчунаћу суму за транспорт у односу на заједничку масу пошиљке. Чим добијем новац, истог дана или сутрадан (ако није недеља) вам шаљем препоручену тисковину. ~ У случају да победник аукције одустане од куповине, дајем му негативну оцену и задржавам право да предмет понудим другопласираном по цени коју је он последњу дао објављивањем исте аукције на Купинду. ~ СВАКОМЕ КО ПОБЕДИ НА МОЈОЈ АУКЦИЈИ А НЕ УСПОСТАВИ КОНТАКТ У ЛИМУНДО РОКУ ОД ДВА ДАНА (као што налажу Лимундо правила!) БЕЗ ПАРДОНА ДАЈЕМ НЕГАТИВНУ ОЦЕНУ И ПРЕДМЕТ ПОНОВО ОГЛАШАВАМ. Ако истекне рок прописан Лимундо правилима, немам намеру да подсећам ни купца, ни продавца на обавезе приxваћене учествовањем у понуди-потражњи, као ни да проверавам да ли је друга страна одустала од купопродаје. Залепим негативну и идемо даље... ~ НЕМОЈТЕ, молим вас, да се залетите и лицитирате неки предмет или књигу, који поставим на аукцију, за пар десетина динара, па онда одустанете због трошкова транспорта и трошкова слања новца Пост Нетом. Нису поштарине и транспорт скупи, него сте купили предмет испод свиx реалниx цена. ИМАЈТЕ ТО НЕПРЕСТАНО У ВИДУ!! ~ Гледајте слике и питајте све што вас занима пре него што почнете да лицитирате. Ништа се прећутно не подразумева!! ~ Хвала на разумевању, Дејан Рајковић


Посебно се, у посљедње вријеме, истиче развој у пољопривреди: перадарство, производња млијека, пластеничка производња и воћарство.


text: Ђузепе Верди (; Ле Ронколе, 10. октобар 1813 — Милано, 27. јануар 1901) био је композитор зрелог италијанског белканта (bel canto). Већ у својој једанаестој години је постао оргуљаш у локалној цркви. Први који је уочио његов таленат је био трговац и љубитељ музике Антонио Баречи, који га је узео у своју радњу и помагао у сваком погледу. Уз његову помоћ, као и помоћ града Бусета, омогућено му је да упише музику у Милану године 1832. Међутим, управник Конзерваторијума се устручавао да Вердија прими, наводно због тога што је био старији него што је статут дозвољавао, али вероватније стога што није имао поверења у његов таленат. Због тога је Верди током следеће три године радио код оперског диригента Лавиње, прагматичног човека, чији је катихизам био Моцартов Дон Ђовани. Године 1833, у Бусету умире оргуљаш Провеси и Верди га наслеђује. Две године након тога се жени Маргеритом Баречи (-{Margerita Barecci}-), најстаријом ћерком свога заштитника. Но, већ 1840. она умире, као и њихово двоје деце. Годину дана пре тога је Верди дебитовао као оперски композитор, што му је донело успех и могућност да се пресели у Милано. Ова опера је била Оберто, гроф од Сан Бонифација. Након ове је написао још многе опере, укупно 27, које су му створиле име најпре у Италији, али и у свету. 1859. се венчао са оперском певачицом Ђузепином Стрепони (-{Giuseppina Strepponi}-), али је и њу надживео, иако само четири године. Осим опера, написао је и два дела сакралног карактера, и то Реквијем (-{Requiem}-) 1874. на успомену на Александра Манцонија и Четири света комада (-{Quattri pezzi sacri}-) 1898, које се састоје од -{Ave Maria}-, -{Stabat Mater}-, -{Te Deum}- и -{Laudi alla Vergine}- из Дантеовог Раја. Верди је умро у Милану у којем је дуго година живео и радио и сахрањен је у Музичком Институту Верди у том граду. Биографија Детињство и образовање Верди, прво дете Карла Ђузепе Вердија (1785–1867) и Луиђе Утини (1787–1851), је рођен у њиховом дому у Ронколе Верди, селу у близини Бусета, тада у Департеману Таро и унутар граница Првог француског царства након анексије Војводства Парма 1808. године. Баптистички регистар, припремљен 11. октобра 1813, наводи његове родитеље Карла и Луиђу као „гостионичара“ и „прељу“ респективно. Осим тога, наводи се да је Верди био „рођен јуче“, али пошто се обично сматрало да дани почињу у сутон, то је могло да значи било 9 или 10. октобар. Сам Верди је, доследан својој мајци, увек славио свој рођендан 9. октобра. Верди је имао млађу сестру, Ђузепу, која је умрла у својој 17 години 1833. године. Од његове четврте године, Вердију је давао приватне часове латинског и италијанског сеоски учитељ, Бајстроки, а са шест година је пошао у локалну школу. Након што је научио да свира оргуље, он је у тој мери био заинтересован за музику да су му његови родитељи коначно набавили спинет. Вердијев таленат за музику је већ био уочљив током 1820–21 кад је започео своју сарадњу са локалном црквом, учествујући у хору, служећи као олтарски дечак неко време, и похађајући часове оргуља. Након Бајстрокијеве смрти, Верди, у својој осмој години постао званично плаћени оргуљаш. Музички историчар Роџер Паркер напомиње да су оба Вердијева родитеља „припадала фамилијама малих земљопоседника и трговаца, и да свакако нису били неписмени сељаци како је Верди касније обично говорио представљајући себе као самоизниклу особу ... Карло Верди је био ентузијастичан по питању унапређења образовања свога сина ... нешто што је Верди био склон да прикрива касније у животу ... Појављује се слика младалачке превремености коју је амбициозни отац неговао и непрекидног, софистицираног и свеобухватног формалног образовања.“ Године 1823, кад је имао 10 година, Вердијеви родитељи су уписали дечака у школу у Бусету, у Ђиназио — гимназију за дечаке, који је водио Дон Пјетро Селети, док су они наставили да се баве вођењем гостионице у Ронколу. Верди се редовно враћао то Бусето да свира орган недељом, преваљујући растојање од неколико километара пешке. У својој једанаестој години, Верди је похађао часове италијанског, латинског, друштвених наука и реторике. У дванаестој је почео да са часовима Фердинанда Провесија, -{maestro di cappella}- у Сан Бартоломеу, директора општинске музичке школе и кодиректора локалног -{Società Filarmonica}- (Филхармонијског друштва). Верди је касније једном приликом изјавио: „Од узраста 13 до 18 написао сам мешовит асортиман комада: маршева за бендове за стотину свирача, можда чак и многе мале симфоније које су кориштене у цркви, у позоришту и на концертима, пет или шест кончерта и сетове варијација за пијанофорте, који сам сам свирао на концертима, многе серенаде, кантате (арије, дуете, веома много триа) и разне комаде црквене музике, од који ја памтим само -{Stabat Mater}-.“ Ова информација долази из аутобиографског скеча који је Верди диктирао издавачу Ђулију Рикодију у каснијем периоду свог живота, 1879. године, и остаје водећи извор за његов рани живот и каријеру. Писано, разумљиво, с предностима накнадног размишљања, то није увек поуздано када се ради о питањима која су у већој мери спорна него његово детињство. Други директор Филхармонијског друштва је био Антонио Бареци, трговац на велико и дестилер, кога су савременици описивали као „маничног дилетанта“ музике. Млади Верди није одмах био укључен у филхармонију. Јуна 1827. је матурирао је са почастима у гимназији и могао је да се у потпуности усредсреди на музику под Провесијем. Случајно, кад је имао 13 година, од Вердија су тражили да свира као замена, што је био његов први јавни наступ у свом родном месту; он је одмах остварио успех углавном свирајући своју сопствену музику на изненађење многих, и примио је свестрана локална признања. До 1829–30, Верди је успоставио себе као лидера у Филхармоници: „нико од нас га није могао надмашити“ забележио је секретар организације, Ђиузепе Демалди. Једну кантату са осам кретања, -{I deliri di Saul}-, базирану на драми Виторија Алферија, је Верди написао у својој петнаестој години и извео је у Бергаму. Демалди и Бареци су били импресионирани. Демалди је коментарисао: „Он показује живописну машту, филозофску перспективу и добар избор у уређењу инструменталних делова.“ Крајем 1829, Верди је завршио своје студије са Провесијем, који је изјавио да нема више шта да га научи. У то време Верди је давао часове певања и клавира Барецијевој ћерки Маргерити; до 1831. године, они су били незванично верени. Верди је желео да пређе у Милано, који је у то време био културна престоница северне Италије, где је неуспешно поднео апликацију да студира на конзерваторијуму. Бареци је направио аранжман да постане приватни ученик Винченца Лавиња, који је био концертни маестро у Миланској скали, и који је описао Вердијеве композиције као „веома обећавајуће“. Лавињи је охрабрио Вердија да извади претплату за Скалу, где је чуо Марију Малибран у операма Ђоакина Росинија и Винченца Белинија. Верди је почео да се повезује у Миланском свету музике што је било неопходне за унапређење његове каријере. Између осталог Лавињи га је упознао са аматерском хорском групом, -{Società Filarmonica}-, коју је предводио Пјетро Масини. Присуствујући често извођењима -{Società}- током 1834, Верди је ускоро почео да делује као редитељ проба (за Росинијеву -{La cenerentola}-) и -{continuo}- свирач. Масини га је охрабрио да напише своју прву оперу, оригинално названу Рочестер, за либрето који је написао новинар Антонио Пјаца. Опус Опере Оберто, гроф од Сан Бонифација (-{Oberto, conte di San Bonifacio}-) (1839) Један дан власти, или лажни Станислав (-{Un giorno di regno, o Il finto Stanislao}-) (1840) Набуко (-{Nabucco}-) (1842) Ломбардијци у Првом крсташком походу (-{I Lombardi alla prima crociata}-) (1843) Ернани (-{Ernani}-) (1844) Два Фоскарија (-{I Due Foscari}-) (1844) Јованка Орлеанка (-{Giovanna d}-'-{Arco}-) (1845) Алзира (-{Alzira}-) (1845) Атила (-{Attila}-) (1846) Магбет (-{Macbeth}-) (1847) Разбојници (-{I Masnadieri}-) (1847) Гусар (-{Il Corsaro}-) (1848) Битка за Лењано (-{La battaglia di Legnano}-) (1849) Лујза Милер (-{Luisa Miller}-) (1849) Стифелио (-{Stiffelio}-) (1850) Риголето (-{Rigoletto}-) (1851) Трубадур (-{Il Trovatore}-) (1853) Посрнула жена (Травијата) (-{La Traviata}-) (1853) Сицилијанско вечерње (-{I Vespri Siciliani}-/-{Les vêpres Siciliennes}-) (1855) Симоне Боканегра (-{Simone Boccanegra}-) (1857) Бал под маскама (-{Un Ballo in Maschera}-) (1859) Моћ Судбине (-{La Forza del Destino}-) (1862) Дон Карлос (-{Don Carlos}-) (1867) Аида (-{Aida}-) (1871) Отело (-{Othello}-) (1887) Фалстаф (-{Falstaff}-) (1893) Остала дела -{Inno delle Nazioni}- (1862) Гудачки квартет у e--{mollu}- (1873) Реквијем (-{Requiem}-) (1874) -{Pater noster}- за петоделни хор (1873) -{Ave Maria}- за сопрана и гудаче (1880) Четири света комада (-{Quattri pezzi sacri}-) (1898) Референце Литература Спољашње везе Званични сајт - подаци о композитору и делима, либрети, ноте... Информација о његовом гробу Clash of the Titans: An Exploration of Verdi & Wagner – WQXR Radio Documentary Free scores by Giuseppe Verdi in the Open Music Library Digitised collection of Verdi libretti and scores collected by music bibliographer Cecil Hopkinson at National Library of Scotland Sheet music for "Ah! I have sigh'd to rest me", Macon, Georgia : John C. Schreiner and Son, 1860–1869 from the Confederate Imprints Sheet Music Collection "Album Verdi" from the Digital Library of the National Library of Naples (Italy) Detailed listing of complete recordings of Verdi's operas and of extended excerpts Verdi cylinder recordings Рођени 1813. Умрли 1901. Италијански композитори Италијански атеисти Оргуљаши