text: Хиспанија Хиспанија (лат. Hispania) је име које су Римљани дали Иберијском полуострву. Римско освајање је потрајало пуна два века и били је испуњено крвавим биткама и суровим епизододама као и жилавим отпором аутохтоног становништва, са неким примерима херојства као што је Нуманција, који ће остати упамћени у историји и опевани од стране самих Римљана. Међутим, кад су Римљани коначно успели да потчине непокорне становнике Хиспаније, процес романизације се овијао мање више без проблема, јер колико је Рим допринео развоју Хиспаније, исто толико је и сама Хиспанија допринела Риму својим природним богатствима и људима. Римска владавина ће оставити неизбрисив траг, како у култури тако и у обичајима, а посебно језику будућих држава које ће се појавити на Иберијском полуострву. Садржај - 1 Хиспанија. Име и етимологија - 2 Иберија - 3 Римска инвазија - 4 Романизација полуострва - 5 Допринос колоније метрополи - 6 Личности - 7 Види још - 8 Литература - 9 Спољашње везе Хиспанија. Име и етимологија[уреди] Термин Хиспанија долази из латинског, а термин Иберија је искључиво грчког порекла. Термини шпански, иберијски и хиспански не треба мешати, нити користити наизменично један уместо другог, јер сваки од та три термина носи са собом и различите конотације одређеног времена и простора у историји. У текстовима који су се сачували из доба римске владавине искључиво се употребљава термин Хиспанија (први пут поменута око 200. п. н. е. у текстовима песника Квинта Енија), док у грчким текстовима се увек користи термин Иберија. Поуздано се зна да су Феничани и Картагињани звали полуострво Спан или Спанија (Span или Spania), у значењу „скривено, тајно“, што би значило „сакривена, далека земља“. Постоји друга верзија порекла овог имена, а то је да долази од феничанског термина I-shphanim, што буквално значи од мрмота (shphanim је множина од shaphán мрмоти - лат: Hyrax syriacus), како су Феничани назвали зеца, животињу која је њима била непозната, и коју су нашли на полуострву у изобиљу. Друга верзија ове исте етимологије би била Hi-shphanim, Острво зечева (то јест, мрмота). С друге стране, зец није била једина животиња која је привлачила пажњу по својој бројности. Грци су називали ово полуострво Офиоуса (Ophioússa), што значи Земља змија, коју су заменили речју Иберија, јер су ту реч често чули од староседелаца. У принципу, та реч се односи на неки географски појам, али не може се са сигурношћу тврдити да се конкретно односи на реку Ебро, јер се та реч чула на целој територији данашње Андалузије. Неки лингвисти сматрају да је та реч једноставно значила „река“, међутим, ништа се не може тврдити са сигурношћу, јер конкретних доказа нема. Иберија[уреди] |За више информација погледајте чланак Иберија| У античко доба знало се за постојање територије у западном делу Медитерана чије су земље биле богате рудама и воде рибом. Ни Грци ни Феничани нису покушавали да је освоје; ограничили су се на успостављање трговинских односа. На Иберијском полуострву није постојало политичко јединство. Постојало је мноштво племена која нису признавала никакав ауторитет ван граница своје територије. Неки аутори броје око стотину различитих племена на целој територији полуострва, и свако од тих племена је имало сопствену политичку структуру. Мало се зна о овим народима јер су информације у наративним изворима фрагментарне и штуре. У грубим цртама, подела би могла ићи на Ибере који су насељавали медитеранску обалу и јужни део Атлантске обале. Порекло Ибера је нејасно али се верује да би могли да буду аутохтоно становништво полуострва. Око 1000. п. н. е. придружили су им се Келти, који су се настанили у северном и западном делу полуострва. Између њих, у унутрашњости полуострва, налазила су се племена која су била мешавине ова два народа, и називали су се Келтиберима. Након Првог пунског рата 241. п. н. е., Картагина је морала да се повуче са Сицилије и Сардиније. У потрази за новим територијама и ресурсима, брзо их је нашла с друге стране Гибралтара — на Иберијском полуострву. Иберија постаје кључна тачка брзог економског и војног опоравка Картагине након пораза. Римска инвазија[уреди] |За више информација погледајте чланак Освајање Хиспаније| Била су потребна два пуна века како би се покорили и победили становници Иберије који су пружали невероватно жилав отпор римском освајачу. Тих две стотине година карактеришу се непрекидним борбама, ратовима и побунама које су иза себе оставиле многобројне жртве, херојске епизоде и успомене на важне актере догађаја. Рат са Картагином[уреди] |За више информација погледајте чланак Други пунски рат| Након Првог пунског рата (264—241. п. н. е.), Картагина и Рим су поделили Иберијско полуострво на зоне утицаја чија је граница била река Ибер. Спор је настао око града Сагунта (лат. Sagunt), који је био римски савезник. Картагина је напала Сагунт, бранећи интересе једне политичке фракције у том граду. Рим се позвао на договор и захтевао повлачење картагинских трупа. Данас се са сигурношћу не зна која је данашња река одговарала реци Ибер. Највероватније да је то била река Ебро (шп. Ebro), и у том случају, Сагунт се налазио дубоко у територији утицаја Катрагине, међутим, такође постоје индиције да се ради о реци Хукар (шп. Júcar), и у том случају, Сагунт је био на територији римског утицаја. Било како било, Рим није притекао у помоћ Сагунту, и дозволио је да Ханибал опустоши овај град, како би касније то могао да искористи као изговор за почетак Другог пунског рата. У току рата срећа је у почетку била на страни Картагињана, међутим, долазак Сципиона Африканца у Хиспанију 210. п. н. е. доноси преокрет. Сципион Африканац је био један од најсјајнијих војсковођа у римској историји. Међутим, своју славу није заснивао само на својој вештини војевања, него и на таленту за дипломатију. Склапао је савезе са локалним племенима што је вишеструко помогло римским снагама. Иберијска племена су као савезници и најамници представљали појачање за римску војску, а својим познавањем терена су допринели борби са Картагињанима. У својој жељи да се ослободе Картагињана, хиспанска племена су прешла на страну Римљана. Други пунски рат се завршио убедљивом победом Рима након 16 година ратовања. Келтиберски ратови[уреди] |За више информација погледајте чланак Келтиберски ратови| Први окршаји[уреди] Иако су се локална племена испрва масовно придружила Римљанима, убрзо је спласнуло почетно одушевљење јер су схватили да се нису ослободили господара, него само једног заменили другим. Крајем 3. века п. н. е. створен је племенски савез келтиберских племена која је дигла буну против Римљана. Савез је могао да рачуна у сваком тренутку на око 30.000 пешака и 4.000 коњаника. До сукоба са римским легијама проконзула Луција Лентула и Луција Манлија Ацидита је дошло у околини данашње Сарагосе у ком су Келтибери били потучени до ногу, а сама племена су претрпела крваву одмазду. Рим је био решен да не напушта Хиспанију. Римљани су били свесни великих рудних и природних богатства полуострва. Почетком 2. века п. н. е. сенат је поделио полуострво на две провинције — Хиспанију Цитериор и Хиспанију Ултериор. Међутим, како није било једног владара кога је требало подчинити, Рим је био приморан да покорава једно по једно племе, што је било веома тешко, с обзиром да сваки пут кад би се учинило да ситуација коначно под контролом, избила би нова буна што би ситуацију враћало неколико корака уназад. Многи римски аристократи су били послати у Хиспанију не би ли нашли начина да покоре келтиберска племена. Међу многима, вреди истаћи два — Марко Порције Катон Старији и Тиберије Семпроније Грах Старији. Када је Катон стигао у Хиспанију (195. п. н. е.) цела Хиспанија Цитериор је била побуњена, док је под контролом римских легија било само неколико градова. Катон је предузео одлучну борбу против побуњених племена, и ускоро их је савладао и сурово казнио. Плен који је однео у Рим, импресионирао је његове суграђане - 25.000 фунти сребра и 1.400 фунти злата, отето од иберских племена у борбама. Тиберије Семпроније Грах је такође био одлучан војсковођа, међутим, поред ратничких, користио је и своје дипломатске вештине. Такође је био послат да угуши један од устанака, међутим, успео је да вештим преговарањем постигне споразуме са већином келтиберских племена и тиме пацификује скоро целокупну територију провинција. Рат (154.—93. п. н. е.)[уреди] Лузитанија (лат. Lusitania; данашњи јужни део Португала до реке Дуеро, део аутономне покрајине Шпаније Кастиље и Леона и цела Екстремадура) је била област која се највише и најжилавије одупирала Римљанима. Око 155. п. н. е. Лузитански вођа Пуник је почео са упадима на део територије Лузитаније која је била под римском доминацијом, и на тај начин прекинуо мир који је трајао више од 20 година који је склопио Тиберије Семпроније Грах Старији. Келтиберски ратови представљају крваву епизоду у историји римских освајања Хиспаније. Иако су у почетку келтиберска племена односила победу за победом, ипак су на крају морала да се покоре Риму. Рим је водио беспоштедну борбу у којој није бирао средства. Луције Луциније Лукул се истицао својом суровошћу и безкрупулозношћу. Између 151. п. н. е. и 152. п. н. е. у опсади града Кауке, дошло је до преговора о предаји. Кад су становници града отворили градске капије, Лукул је наредио да се сви побију. Процењује се да је у том покољу живот изгубило око 30.000 особа. Претор Галба је 150. п. н. е. понудио преговоре Лузитанцима захтевајући да ови претходно спусте оружје на земљу. Када су ови то и учинили, наредио је јуриш у коме су ретки преживели. Један од њих је био и Виријат, пастир који је 147. п. н. е. подигао нови устанак против римских легија и водио веома успешан герилски рат у коме Римљани нису могли да победе. На крају су морали да прибегну лукавству — поткупили су тројицу Виријатових великодостојника који су га на крају 139. п. н. е. на превару убили. Након смрти Виријата, нестаје и последњи траг организованог отпора Лузитанаца. Римљани све више освајају територију Лузитаније о чему сведочи и Табла из Алкантаре (лат. Tabula Alcantarensis) из 104. п. н. е. Опсада и уништење Нуманције[уреди] |За више информација погледајте чланак Нуманција| Почетком II века п. н. е, Нуманција је била главни град келтиберског племена Аревака. Налазила се у центру Хиспаније и бројала је око 30.000 становника. Од самог почетка непријатељстава, Нуманција је била на мети Римљана. Пошто су претрпели пораз 153. п. н. е., Римљани су први пут спровели опсаду Нуманције. Опсаде ће се периодично понављати, међутим, Римљани неће имати много успеха, све док 134. п. н. е. сенат није послао Сципиона Емилијана (усвојеног унука Сципиона Африканца), да по ко зна који пут покуша да освоји непокорну Нуманцију. Сципион је опколио је град, надајући се да ће глад натерати Нумантинце на предају. Међутим, Нумантинцима је била дража смрт него предаја и ропство. Када су Римљани ушли у град, суочили су се са стравичним призором — Нумантинци су извршили масовно самоубиство. Сципион је једва успео да сакупи неких педесетак преживелих од којих је неколико одвео у Рим да би приказао своју победу. Преостали су продати у робље. Крајем I века п. н. е., ратови између келтиберских племена и римских легија су завршени. Грађански ратови[уреди] Након завршетка келтиберских ратова, Хиспанија постаје поприште још једног сукоба - овог пута се ради о међусобним борбама самих Римљана. Године 83. п. н. е. у Хиспанију стиже као намесник Квинт Серторије, који је у то време већ две године био на листи за проскрипције диктатора Суле. Дигао се на оружје против диктатора и после првог пораза побегао је у Мавретанију где је стекао искуство у герилској борби. Затим је прихватио понуду Лузитанаца да се стави на чело Лузитанских снага и да дигне нови устанак. Убрзо је контролисао практично целу територију полуострва. Успоставио је независан систем владавине са седиштем у Уески (лат. Osca) и владао полуострвом све док сенат није послао Помпеја. Сукоби су трајали између 76. п. н. е. и 71. п. н. е. Серторије је завршио слично Виријату - убили су га његови људи у Уески. Протагонисти следећег сукоба била су два најдаровитија генерала и најутицајнија политичара Републике: Јулије Цезар и Помпеј. На тлу Хиспаније вођене су две велике битке у сукобу између Цезара и Помпеја: битка код Илерде (30. март 49. п. н. е.), јужно од данашње Лериде, и битка код Мунде (17. март 45. п. н. е.). Место битке је неодређено: десила се вероватно недалеко од града Осуне или Монтиље у шпанској провинцији Севиља. У бици код Мунде помпејевци су тешко поражени и рачуна се да су губици били 30.000 људи на Помпејевој страни и 1.500 на Цезаровој. У истој бици, погинуо је и Помпејев старији син и имењак. Након те Мунде Цезар је наставио са пацификацијом Хиспаније и затирањем и последњег трага подршке Помпеју. Кантабријски ратови и крај освајања[уреди] |За више информација погледајте чланак Кантабријски ратови| У току владавине првог римског цара Октавијана Августа (27. п. н. е. — 19. н. е.) Рим је био принуђен да води сурову борбу против кантабријских и астурских племена, ратничких народа у Хиспанији који се упорно опирао римској окупацији, и који су се налазили на северу данашње Шпаније, мање више на територијама данашњих аутономних покрајина Кантабрије, Астурије и провинција Леона, Оренсе и Луго. Сам цар је лично учествовао у овом рату који је трајао десет дугих година (29. п. н. е. — 19. п. н. е.). Његов водећи војсковођа, Агрипа, привео је непријатељства крају након крваве битке у којој су погинули скоро сви Кантабри способни да носе оружје. Сам Рим је заузео сурову политику према овим племенима која је на крају довела до практичног гашења прероманске културе на Иберијском полуострву. Са завршетком Кантабријског рата, окончано је римско освајање Иберијског полуострва и започиње један дуг период политичке и економске стабилности на територији Хиспаније. Римска управа[уреди] Током прве фазе римске управе, полуострво је било подељене у два дела из административних разлога. Део ближи Риму је добио име Хиспанија Цитериор, а даљи Хиспанија Ултериор. Године 27. п. н. е. Марко Випсаније Агрипа је поделио Хиспанију у три дела, тако што је поделио Хиспанију Ултериор у Бетику (углавном подручје данашње Андалузије) и Лузитанију (која је укључивала Галицију и Астурију) и прикључио Кантабрију и област насељену Баскима Хиспанији Цитериор. Цар Октавијан Август је исте године направио нову поделу на: - провинцију Хиспанију Ултериор Бетика, чије је административно средиште била Кордуба (данашња Кордоба). Она је обухватала област мало већу од данашње Андалузије (пошто су данашња Алмерија и велики део данашње Гранаде и Хаена изостављени) и данашњу провинцију Бадахоз. Река Анас је била граница између Бетике и Лузитаније. - провинцију Хиспанију Ултериор Лузитанију, чије је административно средиште била Емерита Августа (данашња Мерида), без Галиције и Астурије. - провинцију Хиспанију Цитериор. чији је средиште био Таракон (данашња Тарагона). Касније је ова провинција постала постата просто као Тараконенсис, а чинили су је данашња Галиција, северни део Португала и Астурија. У трећем веку цар Каракала је направио нову административну поделу која је трајала кратко. Он је поделио Тараконенсис у два дела, направивши нове провинције Хиспанија Нова Цитериор и Астурија-Галеција. Године 238. поново је успостављена ујдедињена провинција Тараконенсис. Са почетком тетрархије 293., нова Хиспанска дијецеза је постала једна од четири дијацезе преторијанске префектуре Галије (коју су чиниле још и Галија, Германија и Британија). Ова дијецеза, чије је административно средиште била Емерита Августа, је обухватала 5 провинција на Иберијском полуострву (Бетика, Галеција, Лузитанија, Картагиниенсис и Тараконенсис), Инсуле Балеарес и северноафричку провинцију Мавретанију Тингитану. Хришћанство је у Хиспанију стигло у 1. веку и раширило се у градовима у 2. веку, док је на селу имало мало успеха све до краја 4. века када је хришћанство постала званична религија Римског царства. Неке јеретичке секте су настале у Хиспанији, од којих је најзначајнија присцилијанизам, али су ипак локални бискупи остали потчињени папи. Бискупо који су званично имали и световни и духовни статус при крају постојања Римског царства су наставили да врше своју дужност и када је грађанска власт нестала у 5. веку. Веће бискупа је постао важан инструмент стабилности током доласка Визигота. Варварски напади[уреди] Политичка криза у Римском царству је доживела врхунац почетком 5. века, када се Константин III самопоргласио за цара Западног римског царства и узурпирао престо цару Хонорију. Константин је послао војсковођу Геронтија да освоји Хиспанију, што је он и учинио. Међутим, сада је Геронтије пожелео власт над Хиспанијом за себе, па је 409. године допустио Вандалима, Свевима и Аланима да уђу у Хиспанију у замену за војну подршку. Свеви и Вандали Хаздинзи су се населили у северозападном делу провинције, у Галецији, Алани населили Лузитанију и западни део Картагинијенсиса, док су Вандали Силинзи се населили у Бетици. Визиготи су стигли у Хиспанију 415. године јер су били приморани да се повуку из Галије пред Флавијем Констанцијем. Визиготи су избацили Вандале из Барсина. Визиготски краљ Валија је склопио мир са Римљанима, уз услов да Визиготи истерају избаце све Алане и Вандале из Хиспаније, а заузврат би добили територију на којој би могли да се настане. Визиготи су до 418. потиснули Свеве и Хаздинге у планине северозапдног дела Иберијског полуострва, али је Констанције је наредио Визиготима да се врате у Галију. После повлачења Визигота, избио је сукоб између Свева и Вандала, што је проузроковало поновни долазак римских трупа. Римљани нису имали успеха у сукобима са варварима, па су се повукли 422. године. Вандали су око 429. године прешли у север Африке, што је пружило прилику Риму да поврати готово све територије у Хиспанији осим Галеције, која је остала у поседу Свева. Романизација полуострва[уреди] |За више информација погледајте чланак Романизација Хиспаније| У војном смислу, процес романизације је почео још од победе над Картагињанима у Другом пунском рату, на медитеранској обали и у долинама Ебра и Гвадалкивира, и проширио се до Лузитанских територија и преко трагичне опсаде Нуманције у II веку п. н. е. стигао до канатабријских висова са победом Августа крајем I века п. н. е. Што се цивилизацијског аспекта тиче, процес романизације је одиграо одлучујућу улогу у пацификацији полуострва који је помагао сам цар Октавијан Август као и демилитаризација полуострва 68. године нове ере што је био доказ о тесној вези постигнутој између метрополе и провинције, у којој је остала само једна легија од тада па до краја римске владавине на полуострву средином V века. Ипак и та једна легија, Легија VII Гемина (лат. Legio VII Gemina), била је довољна да омогући краткотрајан успон локалног намесника Галбе на царски престо 68. године (види Година четири цара). Један од најважнијих момената у процесу романизације Хиспаније је био када је цар Веспазијан доделио римско грађанско право хиспанским градовима 74. године, и на тај начин им омогућио да добију статус римских општина. Та чињеница је такође омогућила касније Трајану и његовом наследнику Хадријану рођенима у Италики (лат. Italica; данас Сантипонсе у провинцији Севиља, Шпанија) да постану римски цареви. Међутим, процес романизације Хиспаније није био уједначен на целој територији. Био је условљен географским одликама терена, степеном повезаности и удаљености од метрополе, као и степеном ратоборности освојених племена и стратешком и економском важностшћу одређеног дела територије за саме Римљане. Тако су на пример иберска племена медитеранске обале, данашње Каталоније, Валенсије, Мурсије и Андалузије, куда су већ прошли Феничани, Грци и Картагињани, били подложнији римским утицајима и пре су се прилагодили и прихватили римски начин живота. Римски утицај је био слабији у централном делу данашње Шпаније и Португала где су се налазили Келтибери и Лузитанци. Племена са севера, као Астури и Кантабри, пружали су велики отпор римском утицају и готово ништа од римског начина живота нису прихватили, док су Васкони (данашњи Баски), били потпуно ван било каквог римског утицаја, што због природне територијалне изолованости, што због потпуног одсуства интересовања Римљана за те области. Територијална подела[уреди] Прва подела 197. п. н. е. - - Бетика (лат. Hispania Baetica) - - Лузитанија (лат. Lusitania) - - Тараконенсис (лат. Hispania Tarraconensis) - - Бетика (лат. Hispania Baetica) - - Лузитанија (лат. Lusitania) - - Тараконенсис (лат. Hispania Tarraconensis) - - Галеција (лат. Gallaecia) - - Бетика (лат. Baetica) - - Лузитанија (лат. Lusitania) - - Тараконенсис (лат. Tarraconensis) - - Галеција (лат. Gallaecia) - - Картагиниенсис (лат. Carthaginiensis) Нешто касније, Диоклецијан ствара још две провинције: Градови, институције и инфраструктура[уреди] Римски начин живота се заснива на урбаним језгрима, тако да су се Римљани од самог доласка на Иберијско полуострво насељавали или у већ постојећим већим урбаним целинама или су оснивали нове градове. Римски цивитас (лат. civitas), по угледу на метрополу, Рим, имао је сенат који је управљао градом следећи специфичне градске законе. Живот у граду је био добро организован, и представљао је трговачки и пословни центар у коме се концентрисало становништво. На овај начин, градови у Хиспанији су постали главна покретачка снага романизације. Нови градови су се у почетку оснивали како би имали где да се сместе рањени легионари у освајачким ратовима или као награда за ветеране којима се додељивало парче земље на крају војне каријере. Временом, како је територија све више пацификована, градови су се оснивали како би се удомили државни службеници послати из Рима као и досељеници из Италије који су се углавном насељавали у долинама река Ебра и Гвадалкивира, привучени природним изобиљем и богатствима Хиспаније. Неки од градова које су основали Римљани: - Таракон (лат. Tarraco) - данашња Тарагона (шп. Tarragona), основана 218. п. н. е. - Италика (лат. Italica) - налазио се у данашњој области Сантипонсе у провинцији Севиља (Андалузија, Шпанија), основана око 206. п. н. е. - Емерита Августа (лат. Emerita Augusta) - данашња Мерида (шп. Mérida), основана 25. п. н. е. Изградња инфраструктуре одиграла је веома важну улогу у романизацији Хиспаније. Путеви, мостови, водовод, канализација, систем за наводњавање поља и исушивање мочвара видљиво су побољшали квалитет живота на полуострву. Град, са својим купатилима, позориштима и другим јавним институцијама је новина коју је домаће становништво веома лепо прихватило. Од свих новина које су донели Римљани на Иберијско полуострво, најбитнији фактор романизације била је велика мрежа путева. Изграђено је неколико главних путева од којих су се гранали споредни путеви, сви прописно означени миљоказима на сваких 1.470 метара. Многи од путева су пратили речне токове, као Гвадалкивир, или пловне делове река Мињо, Дуеро, Тахо или Ебро. На овај начин, Римљани су веома олакшали кретање људи, комуникацију између градова и промет робе. Крајњи циљ овог грађевинског подухвата је био војне и економске природе: обезбеђење брзог евентуалног кретања војних трупа, као и повезивање производних и трговачких центара провинције са остатком царства, а нарочито са метрополом. Грађанство и друштвена организација[уреди] У току римских освајања, хиспанско друштво се састојало од две основне групе људи - робова и слободних људи. Међу слободним људима, разликовале су се три групе: - Они који нису имали грађанско право и у тој групи се налазило углавном аутохтоно становништво. - Они који су имали латинско грађанско право, латински грађани - савезници метрополе. - Они који су имали римско грађанско право, особе које су биле рођене у Риму. Од свих ових, само је трећа група - римски грађани - имала право на кандидовање и гласање на изборима за магистрате. Такође су уживали значајне фискалне и правне повластице. Током Републике, аутохтоно становништво Хиспаније је углавном припадало првој групи - они који нису имали грађанска права. Међутим, с доласком царства и коначним завршетком етапе освајања, број грађана се повећавао захваљујући локалним аристократама и људима којима је римско грађанско право било додељено као награда за заслуге. Наследни карактер грађанског права је допринео сталном повећању броја римских грађана међу становницима Хиспаније. Коначно, цар Веспазијан је 74. године доделио римско грађанско право свим слободним становницима Иберијског полуострва. Захваљујући томе, многи Хиспанци су се нашли у сенату, па чак и да се уздигну све до места римског принцепса, као што су то успели Трајан и Хадријан. Коначно изједначавање римских грађана и слободних становника осталих делова царства извршено је 212. године, када је цар Каракала доделио римско грађанско право свим слободним становницима царства. Осим грађанског права, опште римско право је умногоме допринело стабилизацији и уједињењу хиспанског друштва и његовом све већем приближавању римском начину живота. Пре освајања, друштвена организација аутохтоног становништва је била разноврсна. Аутохтони народи Хиспаније су се налазили на нивоу напредне племенске заједнице у којој је основни принцип био колективизам. Рим је са својим високо развијеним административним и судским апаратом потпуно променио ту ситуацију - многобројне различите народе ујединио је у правном смислу у једну једину нацију, а с друге стране, такође је потпуно променио јавни живот, гарантујући права појединца, као на пример, право на приватну својину. Језик[уреди] Језик је такође имао веома битну улогу у романизацији Хиспаније. Латински језик, као муњевитом се брзином проширио на све освојене хиспанске територије. Међутим, утицај није био уједначен у свим деловима полуострва. Подложнији су били они крајеви који су иначе брзо прихватили романски начин живота - источна и меридионална медитеранска обала, као и већи градови. Рурални крајеви, унутрашњост као и северни део полуострва су дуже време задржали аутохтоне језике. Ово објашњава касније напоредо постојање романских језика као што су кастиљански (шпански), каталонски и галицијски заједно са другим језицима који нису имали везе са језиком освајача, од којих је једино успео да преживи баскијски језик. Становништво Хиспаније је веома брзо схватило значај познавања латинског језика. Иако је до успостављања царства био подстицан билингвизам (двојезичност), било је јасно да је познавање латинског језика аутоматски доносило и друштвени напредак - латински је био званичан језик који је олакшавао комуникацију са властима, и такође је био "лингва франка" у трговини како на самој територији полуострва, тако и у читавом цивилизованом свету. Култура и религија[уреди] Становништво Хиспаније је такође веома лако асимиловало и религију у свом процесу прихватања римског начина живота. Иако претходна божанства нису нестала, у многим случајецима су се стопила са римским пантеоном, а преко њега и са хеленским. Неки су се одржали углавном у северним деловима полуострва, међутим главни принцип је био синкретизам. У Хиспанији били су познати Јупитер, Јунона и Минерва, као и Дијана, Марс, Венера, Меркур, Ескулап, који су полако заузимали место локалних божанстава и у исто време преузимали многе од њихових особина. Овај процес је био бржи у урбаним центрима, а нарочито на обали Медитерана. Међутим, нису се само богови римског пантеона доселили у Хиспанију. Појавила си се божанства и из других крајева света у којима су Римљани ратовали, и које су и они сами полако прихватали. Из Египта су стигли Изида и Серапис, Митра из Персије, Атаргатис из Сирије, Кибела из Мале Азије. Допринос колоније метрополи[уреди] Хиспанија је задовољавала потребе Рима у многим погледима. Од сировина до занатских производа, провинција је била богат извор производа који су били тражени у метрополи. Пољопривреда[уреди] Као медитернаска земља, Хиспанија је била погодно тло за развој пољопривреде. Најзаступљенији хиспански пољопривредни производи су били житарице, грожђе и маслине, као и разноврсно воће и поврће. Од житарица, жито као основа за хлеб који се делио плебсу и војсци, је било највише заступљено на хиспанским пољима. Иако је метропола конзумирала жито из Египта и са Сицилије, у кризним периодима хиспанско жито се често извозило у Рим и Италију. Виногради и маслињаци су такође били веома распрострањени на полуострву. Најцењеније зоне по квалитету грожђа и маслина биле су територије данашње Андалузије и Каталоније. Хиспанија је била и произвођач изузетно квалитетног воћа и поврћа. Култивација конопље и експлоатација шумских ресурса је била изузетно важна у бродоградњи. Сточарство и риболов[уреди] Астуријски и галицијски коњи су били на високој цени у метрополи. Екстремадура се истицала узгојем свиња. У Мезети, било је више заступљено овчарство, које је представљало добар основ за текстилну производњу захваљујући високом квалитету вуне. Рударство и занатство[уреди] Злато, сребро, бакар и гвожђе и други метали у којима је Италија оскудевала сачињавали су основни економски интерес Рима у Хиспанији. Каменоломи су такође били експлоатисани у јавним радовима. На пример, за чувени акведукт у Сеговији се употребило 240.000 гранитних блокова који долазе из каменолома планине Гвадараме. Тканине из Хиспаније су биле на цени, упркос чињеници да нису биле толико фине као италијанске или источњачке, али су биле далеко јефтиније и зато су биле веома тражене на целом Иберијском полуострву. Изузетак су биле саге (лат. sagum), келтиберски огртачи од вуне који су били високо цењени чак и у самом Риму. Једна од основа хиспанске економије биле су производња уља и конзервирање, заједно са експлоатацијом метала и узгојем жита. Познат производи су били хиспански гарум — рибљи сос који се у Риму сматрао афродизијаком, усољена риба (углавном туњевина), смокве из Сагунта или маслиново уље из Андалузије које је по квалитету могло да се такмичи са италијанским, и које је свој врхунац доживело у II веку, да би касније опала потражња због појаве северноафричког које је било јефтиније. Андалузија и каталонска обала су били главни хиспански произвођачи вина које није било толико квалитетно као италијанско и грчко (зато су му се додавали зачини), али је такође било и јефтиније. Потрошња овог вина се ограничавала на полуострво и на друге провинције царства, како би се заштитили италски произвођачи, осим вина из Гадеса (данашњег Кадиза) које није било подвргнуто толиким ограничењима у извозу. Производња усољене рибе је захтевала посуде у којима ће се чувати храна, што је подстакло развој производње амфора. Што се керамике тиче, истицале су се посуде рађене техником тера сигилата (лат. Terra sigillata) из Риохе, као и стакло из долине Гвадалкивира. Личности[уреди] Допринос Хиспаније метрополи није се ограничио само на пољоприреду, рударство и занатство. Људи су такође били вема цењен капитал. Римљани су искористили становништво Иберијског полуострва након завршетка освајања на два начина — претварали су их у робове или у војнике. Робови су били кључни мотор у рударству и земљорадњи. Сви хиспански ратни заробљеници претворени у робове су били одвођени у друге делове царства док су у Хиспанију довођени робови — ратни заробљеници из других провинција, као мера предострожности. Многи римски војници су се женили хиспанским женама и оснивали хиспанороманске породице, што је било подстицано од стране државе, јер се мешање са аутохтоним становништвом видело као елеменат пацификације и основа стабилности царства. Такође су многи спортисти, политичари, интелектуалци и уметници Римског царства били пореклом из Хиспаније. Интелектуалци и уметници[уреди] - Сенека Ретор 54. п. н. е.—39. н. е.) - Сенека (4. п. н. е.—65 н. е.) - Луције (39—65) - Марцијал (40—104) - Помпоније Мела, географ Државници[уреди] Види још[уреди] Литература[уреди] - Tarín, S. Dosier: Hispania Romana: Dos siglos de guerra. Historia y Vida 2004; No435:32-41 - Elliot, J. Dosier: Hispania Romana: De Iberia a Hispania. Historia y Vida 2004; No435: 43-51 - Tarín, S. Dosier: Hispania Romana: La aportación de la colonia. Historia y Vida 2004; No435:52-59 - Blázquez Martínez, JM. Nuevos estudios sobre la romanización. Madrid, Istmo, 2000 - Cebrián, JA. La aventura de los romanos en Hispania. Madrid, Esfera de los Libros, 2004 - Díaz Plaja, F. La vida cotidiana en la España romana. Madrid, Edaf, 1999 - Richardson, JS. Hispania y los romanos. Barcelona, Crítica 1998 - James Grout: 'Numantia,' part of the Encyclopædia Romana - J.M. Blázquez Martínez: El impacto de la conquista de Hispania en Roma (154-83aD) - Кантабријски ратови Спољашње везе[уреди]


Цустомизед Ињецтион Молдед Пластиц Партс Добављачи и произвођачи Кина - Фабрика цена - ГУОЛАН Пластичне делове за бризгање пластике Сервис: производња бризгане пластике и монтажа пластичних делова Материјал чаура: АССАБ 8407, 8402, С136, 718, П20 Време трајања калупа: 500000 ~ + 2.000.000 снимака База основа: ЛКМ и Хасцо & ДМЕ стандард Врста погона: Режим :: пластика Шипка за бризгање: једнострука или вишенаведена Материјал производа: АБС ПА ПОМ ПП ПЦ ПЕ ПС АС ПВЦ Пластика Контрола квалитета: ИСО9001-2000 сертификација Par:Производи за бризгање пластике Sledeći:Пластиц ињецтион молдинг Мануфацтурер


source: fineweb

text: Шаховски сат Шаховски сат се састоји од два међусобно повезана сата с једним дугметом који зауставља један сат а покреће други, тако да два повезана сата никада не могу да раде истовремено. Шаховски сатови се користе у играма с два играча. Сврха сата је да мери укупно време које је играч потрошио и да би обезбедио да ни један играч не одуговлачи игру. Временска контрола[уреди] Најједноставнија временска контрола је „изненадна смрт“, у којој играчи морају да повуку унапред одређени број потеза и одређеном времену иначе ће изгубити партију. Посебно популарна варијанта у неформалној игри је брзопотезни шах, у коме сваки играч најчешће има пет минута времена да заврши партију. Играчи могу да потроше мање или више времена за један потез. Почетни потези у шаху се обично брзо играју јер играчи добро познају отварања, тако да им остаје више времена да касније разматрају сложеније и непознате позиције. Није редак случај да у дугим партијама играч напусти таблу, али сат одсутног играча наставља да ради ако је он на потезу или почиње да мери време противника ако он повуче потез. Заставица[уреди] Аналогни сатови имају „заставицу“ (холандски изум) која падне у истом тренутку кад је играчу истекло време. Нажалост, на овим сатовима се не може уносити додатно време. Због тога су дигитални сатови постали све популарнији. Дигитални шаховски сат[уреди] Дигитални сатови и играње преко Интернета подстакли су талас експериментисања с различитим и комплекснијим контролама времена. Посебно је значајан дигитални шаховски сат, који је нашао широку примену у шаху, а који је 1998. патентирао бивши светски шампион у шаху Роберт Фишер. Фишеров дигитални сат је сваком играчу на почетку партије давао одређени период времена, а потом додавао малу количину времена после сваког потеза. На тај начин, играчи никада не би били у временској оскудици, али би се игра ипак брзо завршила, а постојала је могућност и да се прекине и касније настави. Иако је требало времена да буде прихваћен, од 2004. године велики број врхунских шаховских турнира користи Фишеров систем (мада се на мање значајним турнирима и даље користе традиционални сатови, јер су јефтинији). Други део Фишеровог патента, синтетички глас који би упозоравао играча колико му је времена преостало, није прихваћен. Види још[уреди] Спољашње везе[уреди] |Шаховски сат на Викимедијиној остави.|


Гојковићева је око 13.30 часова дала петнаестоминутну паузу, пошто није било кворума за одлучивање, у сали су била само 122 посланика. Након паузе обезбеђен је кворум од 128 посланика, усвојен дневни ред, па су посланици отишли на редовну једночасовну паузу после које су почели расправу о сету финансијских закона, чије је доношење неопходно због усклађивања са законодавством ЕУ.


Дивно је видети толико ведрих и насмејаних људи који се грле и певају песме, херцеговачке теноре који надглашавају звучнике, младе музичке таленте који додатно улепшавају читав дан, гусларе и трубаче... За свачији укус понешто. Многи се можда нису знали пре овог сабора, али сада засигурно одлазе као пријатељи.


text: Илич Рамирез Санчез |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| |Илич Рамирез Санчез| |Датум рођења:||12. октобар 1949.| |Место рођења:||Михелена (Венецуела)| Илич Рамирез Санчез (12. октобар 1949) је бивши милитант, плаћеник, „професионални револуционар“ и плејбој који се тренутно налази на издржавању доживотне затворске казне у Француској. Познатији је под надимком Карлос (ратно име) или Шакал (новински надимак) или Карлос Шакал. Најпознатији по нападу на седиште ОПЕК-а 1975. године, Рамирез је дуго година био најтраженији међународни бегунац. Биографија[уреди] Рамирез Санчез је рођен у Каракасу у Венецуели. Његов отац, марксистички адвокат, дао му је име Илич по Лењину. Школовао се у локалној школи, а 1959. године придружио се подмлатку националне комунистичке партије. Поред свог матерњег шпанског језика, говори арапски и руски, као и енгелски и француски језик. После развода родитеља 1966. године мајка је њега и његовог брата одвела у Лондон где су наставили школовање у Стафорд Хаус туторском колеџу у Кенсингтону. 1968. године њихов отац је покушао да упише своје синове на Сорбону али се на крају ипак одлучио за универзитет Патриса Лумумбе у Москви. Рамирез је избачен са универзитета 1970. год. Претпоставља се да је после избацивања са универзитета отишао у камп за обуку герилаца Националног фронта за ослобођење Палестине у Аману у Јордану. Тамо је и стекао надимак Карлос. Тврди да се борио заједно са НФОП против јорданске војске када је 1970. године јорданска влада покренула акцију да их избаци из Јордана. После Јордана се вратио у Лондон где је похађао курс у Лондонској школи економије и наводно је радио за НФОП. Каролос је надимак Шакал добио од новинара када је међу његовим стварима нађен роман Фредерика Форсајта „Дани шакала“. Иако је књига заправо припадала другој особи, надимак је остао. Терористичка каријера[уреди] Карлос је 1973. године извео своју прву акцију за НФОП када је безуспешно покушао да убије јеврејског бизнисмена Јозефа Сифа. Ова акција требала је да буде освета за убиство директора позоришта Мухамеда Боудија у Паризу, за којег се претпостављало да ради за НФОП, а којег је ликвидирао Мосад. Рамирез Санчез је такође преузео одговорност за неуспели бомбашки напад на просторије Хапоалим банке у Лондону као и три напада аутомобилима бомбама на редакције француских новина које је оптужио да су произраелске. Такође тврди да је он бацио гранату у париски ресторан када је погинуло двоје, а рањено тридесеторо гостију. Касније је учествовао у два неуспела ракетна напада на авионе компаније Ел Ал на аеродрому Орли у близини Париза, 13. и 17. јануара 1975. год. 27. јуна 1975. године ухваћен је и успешно испитан Карлосов човек за везу, нативни либанац, Мишел Мукарбал. Када су три полицајца покушала да ухапсе Карлоса у једној кући у Паризу, током забаве, Карлос је убио два полицајца, побегао са лица места и успео да се преко Брисела пребаци у Бејрут. Касније је откривено да је Мишел Мукарбал тајно радио за МОСАД. У Бејруту је карлос учестовао у планирању напада на седиште ОПЕК-а у Бечу. У децембру 1975. године предводио је тим од шест људи који је упао на састанак лидера ОПЕК-а и заробио 60 талаца. 22. децембра терористи су добили авион којим су, заједно са 42 таоца, одлетели у Алжир, где је 30 талаца ослобођено. Затим је DC-9 у којем су се налазили терористи и преостали таоци одлетео за Либију где је пуштен део талаца. Авион је затим поново одлетео за Алжир где су преостали таоци пуштени, а отмичарима је гарантован политички азил. Карлос је ускоро напустио Алжир и преко Либије отишао у Аден где је учестововао на састанку лидера НФОП на којем је морао да објасни зашто није погубио два висока званичника ОПЕК-а који су били међу таоцима, иранског министра за нафту Јамшида Амузгара и министра за нафту Саудијске Арабије. Претпоставља се да је на овом састанку морао да положи рачуне и за део новца од откупа који је проневерио. Вођа НФОП, Вади Хадад га је избацио из организације. У септембру 1976. године. Карлос је за кратко био ухапшен у Југославији само да би убрзо био пребачен у Багдад. Као трајно место свог боравка изабрао је Аден, где је започео формирање своје сопствене терористичке групе Организација Арапске оружане борбе сачињену од Сиријских, Либанских и Немачких побуњеника. Такође је успоставио контакт са Штазијем, Источно Немачком обавештајном службом. У једном тренутку га је чак ангажовала и румунска обавештајна служба за ликвидацију румунских дисидената у Француској и за уништење просторија Радија Слободна Европа у Минхену. Уз подршку Багдадског режима након Хададове смрти, Карлос је поново понудио своје услуге НФОП. Карлосова терористичка група је започела своја дејства тек 1982. године и то неуспелим нападом на нукеларну електрану. Када су два припадника групе, укључујући и Карлосову жену Магдалену Коп, ухапшени у Паризу, група је у знак одмазде извела више бомбашких напада широм Француске. Током 1983. године група је извела бомбашки напад на Француску кућу у Минхену и на две композиције ТГВ воза. Ови напад довели су до међународног притиска на европске државе које су толерисале Карлосове активности. Крајем 1985. године избачен је из Мађарске, а Ирак, Либија и Куба су му ускратиле помоћ све док уточиште није нашао у Сирији. Скрасио се у Дамаску заједно са својом супругом и ћерком Елбом Розом. Сиријска влада принудила је Карлоса да престане са терористичким активностима због чега није више сматран за претњу. Упркос томе ирачка влада му се обратила 1990. године због чега је у септембру 1991. год. прогнан из Сирије и привремено се настанио у Јордану. Боља заштита понуђена му је у Судану због чега се преселио у Картум. Хапшење и суђење[уреди] Француска и америчка обавештајна служба понудиле су повољну нагодбу Суданским властима за изручење Карлоса. Ова нагодба је највероватније била прихваћена зато што су исламски фундаменталисти у Судану били згрожени Карлосом који је наставио да се понаша као плејбој. 14. августа 1994. године предат је француским агентима који су га пребацили у Париз. У Паризу је оптужен за убиство два полицајца као и за убиство Мишела Мукарбала 1975. године и пребачен је у затвор Ла Санте де Пари где је био до почетка суђења. Суђење је почело 12. децембра 1997. године и трајало је до 23. децембра када је проглашен кривим и осуђен на доживотну казну затвора. Познато је да је из затвора имао повремене контакте са Венецуеланским председником Хугом Чавезом. Чавез није покушао да демантује ове тврдње па је чак свој контакт са Карлосом обзнанио у свом телевизијском шоу „Хало господине председниче“. Током његове каријере, за време Хладног рата, западни извори истицали су да је Карлос био агент КГБ-а али су његове везе са руском обавештајном службом биле безначајне. Данас нема сумње да Карлос није учестовао у Минхенском масакру (напад на израелске спортисте током Олимпијских игара у Минхену 1972. год.) као ни у отмици лета француске авио-компаније Ер Франс бр. 193 1976. године. Неки од терористичких напада приписани су му због тога што нико други није преузео одговорност за њих. Додатну забуну стварају и његова хвалисања о учестовању у непостојећим терористичким нападима или нападима које је извела нека друга терористичка организација. Јуна 2003. године. Карлос је објавио збирку својих текстова које је написао у затвору. Књига под називом „Револуционарни ислам" покушава да објасни и оправда примену насиља у класним сукобима. У овој књизи Карлос је пружио подршку Осама бин Ладену и његовим нападима на САД. Карлос је од 2004. године верен са својом адвокаткињом Изабелом Котант-Пејр.


08/07/2020 | Универзитет у Београду - Архитектонски факултет Универзитет у Београду - Архитектонски факултет > Најновије > Вести > 2020 > July > 08 Пријемни испит 2020: важне информације за упис By Архитектонски факултет_Уредник on 08/07/2020 Због тренутне епидемиолошке ситуације у Београду и нових мера које ће бити донете у наредним данима, упис нових студената на Архитектонски факултет у Београду ће се одвијати на измењен начин, уз минималан контакт између будућих студената и запослених на факултету. ОГЛАС ЗА ПРИКУПЉАЊЕ ПИСМЕНИХ ПОНУДА ЗА ДАВАЊЕ У ЗАКУП СТАНА Даје се у закуп локал површине 249м2 у приземљу са припадајућим подрумом површине 100м2, у стамбено-пословној згради Фондације Милана Стефановића-Смедеревца и супруге Даринке, у Београду, у Ул. Теразије 39, екстра зона, у виђеном стању, тако да се закупац потписом уговора о закупу одриче било каквих примедби по основу евентуалних материјалних недостатака на предметној непокретности.


Ајде да испратимо шта се данас дешава у Грчкој и како ће то утицати на политику и ЕУ. Са једне стране бих волео да анти-ЕУ партија као што је Сириза дође на власт па и ако су комунисти ако ће да испуне своја предизборна обећања.Надам се да ће то полако бити крај ЕУ и да ће Грчка и Велика Британија бити прве земље које ће напустити тамницу народа.А ако се то деси мислим да је Мађарска следећа и то би требао да буде крај тој вештачкој творевини.Са друге стране ако Сириза не испуни своја обећања о отписивању дугова и изласку из еврозоне, вероватно ће почети да расте онда рејтинг Златној Зори.Једино се бојим да због превеликог дуга који Сириза каже неће да врати не добијемо још једно изненађење у виду неког крвопролића у Грчкој. Greeks head to the polls in key general election Greeks head to the polls in key general election - Telegraph Quote:


Quote: Француска није била под икаквом јуридистикцијом источног римског царства, ово је будалаштина на квадрат. О "неписменом варварину" је заиста смешно и причати. Карло Велики је био један од најбољих владара које је западна цивилизација изнедрила. Огромни доприноси култури, писмености, генерално духовном уздизању Европљана су му заувек обезбедили место једног од највећих Европљана. Да ли си ти чуо за "Каролиншку Ренесансу" уопште ? После Каролинга креће морално, духовно и свако друго посртање Француза као нације које је крунисано револуцијом. Quote: Није за Еволу, зато што се увек водио категоријом "Империума" а не биолошког расизма у који није веровао. И било би сулудо да јесте, с обзиром да је традицијализам као идеја дошао са југа Европе где расна свест никада није играла битну улогу током историје. Суштина расе је и у вези са бојом коже, наравно не само у вези са тим, али по мом мишљењу је то најбитнији чинилац расе из ког су проистекле све врлине или мане. Quote: Муслимани су прихватајући Ислам одбацили своју традицију, ово што пишеш је или неинформисаност или хронично незнање о ономе о чему пишеш. А молим те да ми укажеш на временски период у Европи када су се најстарија женска деца жива закопавала у земљу као на простору Арабијског Полуострва пре њиховог прихватања Ислама. Quote: Али нам се не гади нити планирамо да уништимо обичног француског цивила који није политички образован. Разумем & 2c44 #1077;ксклузивизам традиционалости, изолационистичку политику која проистиче из њега, али ако мислиш да ћеш као појединац имати мира ако око тебе све гори. Quote: А Французе који су националисти ће ИСИС да поштеди


У почетку је електрична енергија кориштена само за расвјету. Проширењем броја домаћинстава и употребом енергије за одређене апарате, долазило је до слабљења напона и квалитета снадбијевања.


Берлинским конгресом 1878. године Аустро – Угарска је окупирала Босну и Херцеговину, а привремени карактер ове окупације је 1908. године претворен у анексију. Опште незадовољство новом окупационом влашћу и њеним мјерама било је свакако карактеристично за овај крај, а посебно огорчење изазвано је управо анексијом из 1908. године.


КАКО СЕ ОТАРАСИТИ МИРИСА ИЗ ДРУГЕ РУКЕ - СМИРИ Одводи и одјећа из друге руке пружају одјећу за свачији укус по приступачној цијени. По правилу, ствари долазе из Америке и Европе, у већини случајева су све брендиране. У другом облаче не само људи са средњим и ниским примањима, већ и највиши слојеви становништва. Читава ствар као производ, одећа из другог дијели се у неколико категорија: нижа класа, средња, премиум и луксузна. У продавницама овог типа, можете променити гардеробу за пени, а не нужно и одећу. Потпуно нове ствари се продају са етикетама које се раздвајају једном или двапут. Узроци мириса на рабљеној одјећи Заједно са новом ствари, власник добија "јединствени укус" који се може мирисати на даљину. Људи који се редовно облаче из друге руке познају хемијски мирис. Када бивши власник у страној земљи преда ствар неком прихватном центру, нико не пита о могућим кожним болестима. Одећа се једноставно узима, а затим се врши масовно хемијско чишћење са младом хемијом. Без санитарног третмана, продавцу неће бити дозвољено да уђе на тржиште, тако да се ово пажљиво прати. Након прања ствари су потпуно дезинфиковане, хемикалије уклањају све: гриње, могуће кожне болести, бактерије, инсекте. Једина опасност је да се размотри велика количина формалдехида и метила садржаних у влакнима производа. Код неправилне обраде одеће након куповине у другом, постоји ризик од упале, па чак и тровања кроз кожу. Што је богатија арома од неке ствари, то више садржи хемикалије. Због тога је неопходно не само елиминисати мирис, већ и уклонити радикале из тканине. Ефикасни начини за елиминисање мириса Да бисте припремили раствор, требаће вам амонијак не више од 10%, вода, геранијумски естар. На основу запремине и укупне величине производа. На пример, ако треба да уклоните мирис из фајла или џемпера, узмите посуду, улијте 10 литара топле воде (30-45 степени) у њу. Додати 110 мл. амонијак и 8 мл. гераниум естер. Када постоји потреба да се ослободите мириса ситних ствари (блуза, мајица или кратке гаћице), улијте 6 литара воде, додајте 75 мл. амонијак и 5 мл. гераниум естер. У случајевима са крзненим производима и перјем, боље је сипати 20 литара и додати 230-250 мл. амонијак и 35 мл. гераниум естер. Када припремите решење, морате да га натопите. Обратите пажњу на то да се производи од памука и лана обрађују око 2-3 сата, док синтетички и полиестер - 4 сата. Са кожом, фармеркама и крзном мораће да се зноје, време излагања треба да буде најмање 7 сати. Након истека времена потребно је добро стиснути одјећу и објесити их на свјежем зраку око три дана. Након вентилације, ставите га у машину, додајте још прашка и средства за испирање, оперите најмање 1 сат. Поново висите на свежем ваздуху и сачекајте да се потпуно осуши. Ако мирис остане након прања, поновите поступак. Амонијак задржава интензитет боје, након употребе, ствари се не скупљају или растежу. Припремите кесу за кафу. Згњечите житарице, ставите их у танку памучну тканину и кравату. Ставите одећу у пластичну кесу, пошаљите тамо кафу и чврсто је вежите. Сачекајте 2-3 дана, а затим извадите предмет и проверите резултат. Кафа се може замијенити природним сапуном, у којем случају треба трљати цијелу шипку и почети сашити врећицу. У сваком великом супермаркету продаје се морска сол са разним аромама. Изаберите мирис јеле, туја, морског поветарца, лимуна. Со је доступна у паковању од 800 грама. и 1 кг. Након преузимања, узмите 300 грама. композиције и меље на погодан начин да се добију мале честице абразије. Прелијте 500 мл. воде, не чекајте растварање гранула и одмах почните да трљате ствари са смешом. Након тога, оставите их 20 минута и наставите са припремом раствора. У 10 литара топле воде, разблажите 500 гр. сол, стави ствар и сачекај око сат времена. Уклоните, одмах оперите писаћом машином, осушите на свежем ваздуху. Стоно сирће, сода и со 100 мл. концентрација сирћета не већа од 6% са 100 грама. со, додати 45 гр. сода Напуните смешу са 8 литара топле воде, добро промешајте док се грануле потпуно не растворе. Умутите ствар у раствор, сачекајте не више од 3 сата у зависности од врсте одеће. После тога, пошаљите производ на машину, изаберите режим у трајању од 1,5 сати. Ако је потребно, поступак се мора поновити. Препоруке за уклањање мириса из друге руке Набавите специјални спреј за одећу у супермаркету кућне хемије. Не само да елиминише мирис, већ и омекшава тканину. Код великих рабљених роба, такозвани парфем се често продаје како би се уклонио мирис из рабљене одјеће. Обично је довољно да се ослободи смрада. Уклањање мириса помоћи ће квалитетном парфему, по могућности мушком. Поспите одјећу, ставите их у торбу и сачекајте неколико дана. Практично сви модерни глачала опремљени су функцијом обраде паре. Прелијте филтрирану воду у шупљину, додајте 5 капи рузмарин етра и 8 капи лимунског етра. Укључите функцију на максималној снази и глачајте одјећу. Уз наборе и наборе, штетне хемикалије ће побећи. Отараси се мириса са биљем. Узми 70 гр. мента, 100 гр. цветови липе, 80 гр. кадуља, 50 гр. камилица и 110 гр. иарров. Ставите их у памучну врећу, ставите одјећу у врећицу с биљем. Кравата и оставите 3 дана. Користите посебне дезодорансе или народне методе. Ако одећа нема изражен мирис, оперите их без функције окретања висококвалитетним прахом и испирањем. Онда висите на свежем ваздуху и поновите манипулацију још 1 пут. Погледајте видео: Plikovi na stopalima, nogama i tabanima (Април 2020).


text: Министар спољних послова Косова Хашим Тачи главни је кривац за неуспех Косова да се учлани у Унеско, јер је у процедуру учлањења ушао из властитих интереса и без консултација са страним партнерима, пише данас портал газетаблиц.цом позивајући се на неименоване дипломатске изворе. Ти извори тврде да је Тачи кренуо у процедуру без добијања сигнала од „земаља пријатеља Косова“ и са циљем да ојача свој ауторитет, како би био изабран за председника Косова 2016. године. „Хашим Тачи је имао сигурне гласове, и без ‘дозволе’ од земаља које подржавају Косово, донео је одлуку да затражи пријем у Унеско. САД и неке друге земље су препоручиле Тачију да није прави тренутак да се поднесе захтев, али он није узео у обзир ове препоруке и захтев за учлањење Косова није прошао“, рекао је извор портал. Према истом извору, Тачи није био фаворит САД да предводи ову активност. „Америка је јасно ставила до знања Тачију да не може да има руководећу улогу у овом процесу, као што је било у случају учлањења у ММФ и Светску банку“, рекао је неименовани извор. Према истом извору, поред САД и неке друге државе које подржавају Косово су биле у дилеми због чињенице да су пре неколико година биле против пријема Палестине у Унеско. Палестина као и Косово није чланица УН. И поред тога, те су државе подржале Косово, али предлог о пријему није добио потребан број гласова на гласању у Генералној скупштини Унеско. Косову је за пријем требало 95 гласова, а добило је три мање. После неуспеха опозиција и један део цивилног сектора на Косову тражи оставку Тачија, који сматра да је чињеница да су 92 државе гласале за пријем Косова изузетан успех.


text: Операција Оверлорд |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| Операција Оверлорд (енгл. Operation Overlord) је била шифровано име за битку у Нормандији, којој је покренута савезничка инвазија западне Европе коју је окупирала Немачка у Другом светском рату. Операција је отпочела 6. јуна 1944. искрцавањима на плажама у Нормандији (операција Нептун или познатија као Дан Д). Падобрански десант из око 12.000 авиона је претходнио амфибијском десанту који је укључивао скоро 7000 пловила. Скоро 160.000 војника је прешло Ламанш 6. јуна 1944; више од 3 милиона војника је било у Француској до краја августа. Савезнике јединице које су се бориле у Нормандији 6. јуна су потицале из Канаде, Уједињеног Краљевства и САД. Пољске и снаге Слободне Француске су учествовале у борбама након десантне фазе, а ту су још били и мањи одреди из Белгије, Грчке, Холандије и Норвешке. Друге савезничке нације су учествовале у оквиру морнаричких и ваздухопловних снага. Када су савезници осигурали плаже, уследило је тронедељно прикупљање војске на плажама пре него што је почела операција Кобра, пробој са нормандијских плажа. Битка за Нормандију се наставила још два месеца, кампањама да се осигура мостобран у Француској и окончала се затварање Фалезског џепа 24. августа, ослобођењем Париза 25. августа и немачким повлачењем преко Сене које се окончало 30. августа 1944.


Самозвани митрополит ЦПЦ: СПЦ хоће ЦГ под своју мантију | Регион | Novosti.rs Самозвани митрополит ЦПЦ: СПЦ хоће ЦГ под своју мантију Тањуг | 06. април 2018. 20:12 | Коментара: 46 Самозвани митрополит неканонске Црногорске православне цркве, Михаило, злоупотребио је васкршњу поруку за напад на Српску православну цркву Самозвани митрополит неканонске Црногорске православне цркве Михаило/Printskrin Самозвани митрополит неканонске Црногорске православне цркве, Михаило, злоупотребио је васкршњу поруку за напад на Српску православну цркву, тврдњом да свим силама жели да, како каже, "увуче Црну Гору под своју мантију". "Највећем хришћанском празнику, Васкрсењу, не могу се радовати они чије је срце празно, у коме нема љубави, нити вере ни наде. Који отимају туђе, да би у овом земаљском свету могли чинити све што им је воља. А њихова воља нема граница у освајању туђег", навео је Михаило. "Уместо да призна своје грехове и затражи опроштај за сва непочинства почињена над Црном Гором, Црногорцима и Црногорском Православном Црквом, као пут ка праштању и помирењу, Српска Црква и даље осионо кидише на све црногорске вредности". Он даље оптужује СПЦ да је, како каже, уместо обнове, цркве и манастире у Црној Гори претворила у "светосавске врачаре за ширење антицрногорске хистерије, празноверја, сујеверја и безверја". “Свим силама (СПЦ) жели да увуче државу Црну Гору под своју мантију и врши сталну злоупотребу државне толерантности. Прогони црногорско свештенство и вернике клетвом, клеветама, инсинуацијама и лажном пропагандом, служећи у нашим храмовима и скрнавећи их, а нама су остале ливаде за богослужење”, навео је Михаило, самозвани поглавар ЦПЦ, која је, када је формирана, регистрована у полицијској станици.


до када ћемо ми да игноришемо од наших претка поруку да само слога србина спашава.ја лично молим за тај дан јер када он дође ми ћемо бити врх света,само коначно да се сложимо да би постигли оно што сви овде желимо.да прочистимо све националне мањине из наше земље,да нас више не оптерећују ниже расе од нас,да нам буде жао да о њима коментаришемо.доћи ће и тај дан браћо срби када ћемо сви да се сложимо и када ће сви остали да нас се плаше пошто ће цела држава бити као један,чега се цела јеврејска популација и плаши.


source: CulturaX

text: 15-12-2019 10:09 Наоружање Издвојено Свет Планета Видео Развој новог руског високопрецизног пројектила "монолит" за руске ваздухопловне снаге близу је завршне фазе. Пројектил је спреман за тестирања, открили су представници одбрамбене индустрије. "Посао је у току. Још је рано за саопштавање детаља. Реч је о поверљивом пројекту. Само ћу рећи да смо спремни да пређемо на фазу тестирања", навео је Владимир Лепин, директор компаније "Техмаш". Лепин је прво говорио о ракети "монолит" у октобру 2018. године. Тада је открио да ће нови пројектил моћи да се лансира из авиона и хеликоптера.


text: Home Инфо Закључци Регионалног одбора СДС Сарајевско-романијске регије На сједници Регионалног одбора СДС – Изборне јединице број 8, одржаној данас у Источном Сарајеву донешени су следећи закључци: 1. У свјетлу свих дешавања унутар странке, а у циљу очувања јединства и позиције Српске демократске странке /СДС/, тражимо да се што прије одржи ванредна скупштина СДС и проведу ванредни унутарстраначки избори, па да онда ново руководство одлучи о даљим корацима и потезима. 2. Као озбиљна политичка партија тражимо да се у интересу грађана Републике Српске и БиХ разговара са свим политичким партијама. 3. Ружне и непримјерене сцене испред просторија СДС-а у Бањој Луци, са транспарентима, који вријеђају осниваче и истакнуте функционере странке наштетиле су и угледу саме странке како и предсједнику странке који се од ових није оградио ни дистанцирао. То не служи на част никоме ко је у томе учествовао, нити је улица мјесто гдје се одлучује о потезима и политици странке. На данашњој сједници Регионалног одбора који чине предсједници општинских одбора СДС-а Источне Илиџе, Трнова, Источног Старог Града, Пала, Источног Новог Сарајева, Сокоца, Рогатице, Хан Пијеска, те предсједник Градског одбора Источно Сарајево, присуствовало је 19 од 20 чланова.


ЕУ: Tешко je одредити терористичке групе у Сирији - 13.11.2015, Sputnik Србија ЕУ: Tешко je одредити терористичке групе у Сирији Тешко је одредити терористичке групе у Сирији. За то је основни списак онај који су саставиле Уједињене нације, међутим, групације често мењају имена, изјавио... 13.11.2015, Sputnik Србија 12:04 13.11.2015 (Освежено: 12:09 13.11.2015) Тешко је одредити терористичке групе у Сирији. За то је основни списак онај који су саставиле Уједињене нације, међутим, групације често мењају имена, изјавио је новинарима високопостављени представник ЕУ. Раније је шеф дипломатије Русије Сергеј Лавров изјавио да главни задатак предстојеће бечке конференције о Сирији, заказане за 14. новембар, треба да буде усаглашавање списка опозиционих група са којима треба водити преговоре и састављање другог списка — терористичких организација. „Постоје два списка — списак опозиционих група, које треба да учествују у прелазном периоду, и у који су укључени људи који нису повезани са Исламском државом. Постоји и списак терористичких група. То је списак који одређује УН. Ми покушавамо да полазимо од тога. Међутим, то није једноставно, јер тамо постоји на стотине разних група. Група која је на списку УН уписана као терористичка, може променити име следећи дан“, рекао је представник ЕУ, одговарајући на питање како ЕУ разликује групе повезане са Исламском државом од оних које нису повезане са терористима. Он је додао да „није једноставно установити ко је у Сирији терористичка група“.


29. септембра 2018. 15:18 – Страна 2 – Радио Грачаница Главна / 2018 / септембар / 29 (страна 2) Днавне архиве: 29. септембра 2018. 15:18 Вучић протестовао код Столтенберга 29. септембра 2018. 15:18 Косово и Метохија Коментари су искључени на Вучић протестовао код Столтенберга Председник Србије Александар Вучић у сталном је контакту са генералним секретаром НАТО Јенсом Столтенбергом, после распоређивања РОСУ на Газиводама, на северу Косова и Метохије. Председник Вучић је “изразио протест због безобзирне акције Хашима Тачија и приштинског руководства”, сазнаје Тањуг у изворима блиским Кабинету председника Вучића. Приштина је јутрос распоредила припаднике ... Вуловић: Важно је да нико није повређен а ни ухапшен 29. септембра 2018. 15:12 Косово и Метохија Коментари су искључени на Вуловић: Важно је да нико није повређен а ни ухапшен Градоначелник Зубиног Потока Стеван Вуловић изјавио је да су се косовске специјалне јединице повукле из области око језера Газиводе. „Јединице РОСУ су се повукле, тренутно је мирно“, рекао је Вуловић новинарима. Он је додао и да је важно да нико није повређен, а ни ухапшен. Извор: Тв Мост, Танјуг Протест против корекције граница данас у Приштини 29. септембра 2018. 15:01 Косово и Метохија Коментари су искључени на Протест против корекције граница данас у Приштини У Приштини је почело окупљање грађана на протесту који организује опозициони покрет Самоопредељење, а против идеје косовског председника Хашима Тачија о корекцији границе са Србијом. Противници ове идеје из више косовских градова већ су стигли у Приштину, док се долазак из других најављује. Они, како преносе приштински медији, у Приштину ... 29. септембра 2018. 14:12 Косово и Метохија Коментари су искључени на Ђурић: РОСУ напале и заузеле Газиводе Директор Канцеларије за Косово и Метохију каже да је упад јединица РОСУ супротан свим међународним договорима и да оне немају право да се појављују на северу Косова. Марко Ђурић рекао је на конфернцији за новинаре у Влади Србије да су специјалне јединице паравојне формације РОСУ наоружане до зуба напале и ... 29. септембра 2018. 14:01 Косово и Метохија, ударна Коментари су искључени на Вучић наредио стање највише борбене готовости Председник Србије Александар Вучић наредио је стављање комплетне Војске Србије у стање највише борбене готовости, потврђено је “Танјугу” у Кабинету председника, који је и врховни командант Војске Србије. Наредба је пренета начелнику Генералштаба Војске Србије. Раније пре подне око60 припадника РОСУ распоређено је у непосредној близини Газивода. 14.25 – Заменик комаданта косовске полиције за ... Екипа ТВ Мост на језеру Газиводе 29. септембра 2018. 14:01 Косово и Метохија Коментари су искључени на Екипа ТВ Мост на језеру Газиводе Негде око 13 часова припадници специјалне јединице РОСУ, наоружани и са фантомкама опколили су зграду у којој се налазе Центар за спорт и културу и Црвени крст у близини Зубиног Потока на језеру Газиводе. Радник обезбедјења Немања Миловановић је унутар објекта и не зна разлог зашто је објекат опкољен. Припадници ... Вучић о црквама на Косову и помоћи породици из Велике Хоче 29. септембра 2018. 12:44 Косово и Метохија Коментари су искључени на Вучић о црквама на Косову и помоћи породици из Велике Хоче Председник Србије Александар Вучић најавио је да ће држава помоћи породицу малог Дамјана из Велике Хоче на Косову, којој је украдена стока. Овај случај је привукао пажњу јавности након што се појавио на друштвеним мрежама. Вучић каже да је тај случај један од свакодневих проблема на Косову и да зато ... Глумци “Театра 5” посетили општину Грачаница 29. септембра 2018. 10:45 Друштво Коментари су искључени на Глумци “Театра 5” посетили општину Грачаница Глумци београдског „Театра 5“ посетили су јутрос општину Грачаница, где их је угостио председник општине Срђан Поповић. Поповић је глумце овог позоришта упознао са радом и функционисањем општине Грачаница, као и са знаменитостима наше општине. Општини Грачаница свако стечено пријатељство представља успех, нагласио је председник општине Срђан Поповић. „Мени је ... Светски дан борбе против беснила 29. септембра 2018. 9:55 Друштво Коментари су искључени на Светски дан борбе против беснила 28. септембар обележава се као Светски дан борбе против беснила у целом свету у циљу јачања свести о опасности коју ова болест представља за здравље људи и животиња и мерама за што ефикаснију превенцију и контролу.Управа за ветерину Министарства полјопривреде и заштите животне средине, обележава 28. септембар својим активним учешћем ...


Труба за узбуну са Кајмакчалана Аутор: ?а?ловна | Званична интернет презентација | Епархија *ашко-призрен?ка и Ко?ов?ко-метохиј?ка , Објављено: 13. 10. 2009. На страницама историје о пробоју Солунског фронта записано је: Пробој Солунског фронта била је једна од највећих и најуспешнијх операција у Првом светском рату у којој је српска војска, најбројнија у укупним операцијама (150 000 војника), одиграла главну улогу. Борбе су почеле 14. септембра артиљеријском паљбом савезничких топова да би у зору 15. септембра Друга српска армија кренула у јуриш и то на потезу Соко Ветерник Добро поље. Водила се борба прса у прса, бајонетима на бајонете о чијој страхоти сведочи и запис Огиста Албера, француског официра за везу: Оно што сам видео на Ветернику памтићу до краја живота. Измешали се француски и српски војници. Растурене десетине пентрају се по камењару. Људи подеране обуће, искрварени, освајају метар по метар. Наједном све замуче, ни пушка да опали, чују се само јауци. То се води борба прса у прса, оружје више не помаже. Судбину овог дела фронта решавају нож и срце јуначко. Мој митраљез ћути, немогу да гађам, побићу српске војнике који су се измешали са бугарским и носе се, носе. Крај мојих ногу нађоше се двојица. Ухватили се у коштац, побацали оружје и сурвавајући се низ масив планине кидишу један на другог. Гледам ужас, час је Бугарин одозго хоће да удави Србина, час је Србин горе покушавајући да задави Бугарина. А обојица снажни, шкргућу зубима, не малаксавају. Збуњен сам, хтео бих да окончам овај двобој, али немам снаге. Сад је на једном Србин јачи, удара Бугариновом главом о тле и виче ово је моја земља, ово је моја земља, упамти. Најзад малаксао Бугарин не може ништа да упамти, чује се његов ропац и ту, испод Ветерника, заврши ратовање. А српски војник стресе прашину са одеће и викну ми хајде Француз напред Уз помоћ савезника, иако недовољно опремљена и у тешким условима, срп& 4000 #1089;ка војска је од 15. до 17. септембра, у незадрживој офанзиви, пробила Солунски фронт. Огромна жеља за ослобођење отаџбине водила je српске војнике после пробоја фронта из победе у победу. За 46 дана прешла је невероватних 600 километара и стигла у домовину, на Саву и Дунав. Тај подвиг историчари и војсковође од угледа сврстали су међу најпознатије примере гоњења непријатеља у свеколикој историји ратовања. О том подвигу командант Солунског фронта француски генерал Франше де Пере казује: Српску пешадију и француска комора на коњима је једва стизала. Тако је српска војска, од губитника у већем делу Првог светског рата, када је напуштала отаџбину, крећући се гудурама у непознато, стигла до тријумфа. Сјајна победа српске војске, остварена уз помоћ савезника на Балкану, имала је пресудни утицај и на исход рата у Европи. Резултати успешне операције били су капитулација Бугарске, Аустро Угарске и Немачке, ослобођење Србије, прелазак српске војске у прекодринске крајеве и наша катастрофална грешка, чије горке плодове данас кушамо, стварање нове гробнице Српског народа Краљевине Срба Хрвата и Словенаца. О улози српске војске у Првом светском рату Роберт Лесинг, министар спољних послова САД рекао је: Кад се буде писала историја овог рата њен најславнији одељак носиће назив Србија. Српска војска је учинила чуда од јунаштва, а српски народ претрпео је нечувене муке и такво пожртвовање и храброст не могу проћи незапажено они се морају наградити. Виљем Други, немачки цар, у телеграму бугарској врховној команди пише: Шездесет две хиљаде српских војника одлучило је о исходу рата. Срамота!. Српска војска је у октобру 1915. године бројала 420.000 људи, а страхоте рата преживело их је само 150.000, довољно да и тада, приликом пробоја Солунског фронта, задиве свет. Срби су и ту победу платили немерљивим жртвама, губљењем, само на опоравку у Бизерти и на Крфу и на лечењу у Француској, до августа 1916. године, око 7.000 војника. За српским војницима су остајала расута по свету гробља, а умрли јунаци сахрањивани су и у море. За време боравка и борбе Српске војске на Солунском фронту, од лета 1916. до јесени 1918. године, погинули војници и старешине сахрањивани су непосредно иза борбене линије, на тзв. пуковским гробљима, без сандука, са дрвеним крстачама уз гробна узглавља накојима су уписивани лични подаци сваког појединца (чин, име и презиме, јединица). Умрли рањеници и болесници, који су лечени у завојиштима и пољским болницама, сахрањивани су у местима тих установа. Рањеници и болесници, који су лечени у Централној пољској болници на Зејтинлику сахрањивани су на импровизованом гробљу недалеко од болничког бивка. Тако је настало прво Српско војничко гробље на Зејтинлику. На Српском војничком гробљу почивају посмртни остаци 7.565 ратника са Солунског фронта. У трогодишњи 4000 ;м борбама страдала су 9.303 војника и официра. У Битољу је сахрањено око 1.500 Срба погинулих или умрлих од рана. У близини Битоља, на планини Ниџе, у подножју Кајмакчалана, по незваничним подацима, постоје 44 мања српска војничка гробља. Нека од њих је, поводом обележавања 91. годишњице од пробоја Солунског фронта, посетила група верника са Косова и Метохије. Посета је обављена 24, 25 и 26 септембра 2009. године. Путовања су организовали Планинарско-скијашко друштво Копаоник из Лепосавића и Покрајински одбор Савеза потомака ратника Србије Косова и Метохије 1912 1920. Групу је предводио Радољуб Кнежевић из Лепосавића. У току три дана мања група српских родољуба обишла је спомен костурницу у селу Кораслари у близини Велеса, место где је погинуо подпуковник Војин Поповић Војвода Вук, Кајмакчалан, војничка гробља у Битољу и подножју Кајмакчалана и то на локацијама Груниште, Редер (два гробља) и Скочивир (два гробља). На сваком гробљу одслужен је мали помен, припаљене су воштанице и окађени су гробови. Помене је служио јеромонах Наум из манастира Црна Река. Треба нагласити да су сва гробља, осим гробља у Битољу, у веома жалосном стању. Тешко су приступачна, без путног прилаза, маскирана густом вишегодишњом шумом. За нека гробља знају само старији локални житељи - Македонци који та шумска места посећују ради лова. Српска нога поједина места није походила дужи низ година, а да не говоримо о парастосима или поменима српских свештеника на њима. Мали је број споменика на којима се јасно могу прочитати подаци о погинулом ратнику. Зуб времена је на скоро свим споменицима оштетио уклесана слова у камену. Само на пар споменика је било могуће прочитати податке и њих ћемо, ради потомака погинулих ратника, и обзнанити на крају овог прилога. Многе споменике је невреме оборило а до многих није било могуће доћи због густог сплета грања и трња. Жалосно је било видети како се из самих гробова српских мученика у висину гордо уздижу стабла стара и по педесет шездесет година управо као и трајање комунистичког безумља. У том су периоду и заливана водом намерног заборава као и сав коров антисрпског и антиправославног растиња којим је тај период безумља обиловао. Да се више говорило о Солунском фронту него о партизанским офанзивама, о војводи Вуку и расформираном 17 пуку Дринске дивизије више него о Титовим херојима, сигурно би та света места, сведоци незапамћеног јунаштва и масовне жртве српског народа, била у светлијем стању него што су сада. То стање је толико тешко да теже не може бити. Оно је одраз нашег односа према сопственој светлој прошлости. То српски јунаци нису заслужили!!! Не заборавимо, њихови гробови су извори наше слободе, њихова проливена крв - семе нових генерација Срба. Све што имамо данас као народ изграђено је на њиховим гробовима. Зато, не будим 314f 1086; неблагодарни, заборавни и немарни према тим светим местима, јер се могу у гневу потрести и срушити све што је на њима саграђено. Да до тога не би дошло помолимо се Господу да и овом нараштају Срба подари једног Војводу Вука, који би повео чету српских родољуба у пробијање новог фронта немара и заборава према нашим војничким гробљима и јуначкој војничкој прошлости уопште. Онај славни Војвода Вук је са својим добровољцима освојио Кајмакчалан и на потпис га предао једном од српских команданата, а овај нови Вук би имао задатак да српска војничка гробља у подножју Кајмакчалана ослободи скоро вековног заборава и немара и преда будућим генерацијама Срба као бесцен благо на спомен и чување. Савезник у тој новој бици подно Кајмакчалана, надамо се, биле би македонске власти, које би требало да издају одговарајуће дозволе за такав подухват. Нека би дао Бог да овај прилог, као својеврсна труба за узбуну, покрене српске Архијереје, надлежне министре, све родољубе и све људе добре воље да ураде оно што је у њиховој моћи да се српска војничка гробља у Македонији доведу у пристојно стање, достојно велике мученичке жртве српских војника. Амин, Амин, Амин. У прилогу дајемо једва прочитане записе са споменика палих војника. Локација Груниште: Светозар Станковић из села Липовица Срез Власотинце, погибе 17.07. или 08.1917. г. Спомен подиже стриц. Каплар Тома Љубић болничар из села Ивање Јабланички срез. Локација Редер: Александар Остојић из села Милићевци Чачански срез, погибе 25.09.1917. г. Драгутин Сретеновић, рођ. 1892. год. из села Дубраве Моравичко Чачански срез, редов, пунилац топа, погибе 01.05.1918. год. Љубомир Велимировић, Каплар 2. Дринског хаубичког батаљона, рођ. 1883. год. Погибе 14.06.1917. год. Средоје Јовичић из села Кјелуша, Ариљски Срез. Погибе 1918. год. Радосав Пантелић из села Дучаловића Моравско Драгачевско Чачански срез, Брдска дивизија, погибе 1917. год. Миладин Вуловић, Редов 1. пољског Дринског батаљона, из села Даић, Моравичко Чачански срез. Рођ. 1888. год. Погибе 08.04.1918. год. Спомен подиже 1. Чета Пешадијског батаљона. пре више од годину дана Mirko Delimican spisak Srpska vojnička groblja u inostranstvu Ukupno je, u zemlji i inostranstvu, evidentirano preko est hiljada srpskih vojničkih grobalja, a prema podacima Republičkog zavoda za zatitu spomenika kulture, srpska vojnička groblja sem na teritoriji Srbije nalaze se na teritoriji susednih zemlja, ali i irom Evope i severne Afrike: Grčka Srpska vojnička groblja nalaze se u Solunu (groblje Zejtinlik u okviru kompleksa savezničkih vojnih grobalja iz Prvog svetskog rata), na ostrvu Vido, u Agios Mateosu, Guviji; San Matijasu, Kema-Simi, i na svima su sahranjeni poginuli u Prvom svetskom ratu. Makedonija irom Makedonije ima na desetine srpskih vojničkih grobalja, između ostalog i u Bitolju, tipu, Kumanovu. Italija Na grobljima u Bariju, Bolconu, Padovi, Firenci, Napulju sahranjeni su vojnici poginuli u Prvom i Drugom svetskom ratu. Mađarska Na grobljima u Budimpeti, Baji, Sekefehervaru, Segedinu i drugim mestima irom Mađarske, sahranjeni su poginuli u Prvom i Drugom svetskom ratu. Nemačka Srpska vojnička groblja iz Prvog svetskog rata nalaze se u Vinterbergu i Kelnu. Tunis Srpska vojnička groblja nastala su između 1916. i 1918. godina u mestima Menzel Burgiba i Bizerta. Francuska Groblja u nekoliko francuskih gradova sa poginulim u Prvom svetskom ratu i streljanim Jugoslovenima u Drugom svetskom ratu: Pariz, Vilfran de Rur, Sent Mandrije. Rumunija Groblja sa umrlim i poginulim u Prvom svetskom ratu nalaze se u mestima Arad, Lugo, Georgeni, Međidija, Fogara. Austrija Groblja sa poginulim u Prvom svetskom ratu, nalaze se u mestima , Aah, Frauenkirhen, Grediv, Brudf, Kajzertajnbruh. Belgija Srpsko vojničko groblje nalazi se u okviru Savezničkog groblja u Lijeu. Bugarska U Sofiji se nalazi groblje sa poginulim u ratovima 19121915, umrlim zarobljenicima u ratu 19151919, kao i grobovi poginulih u Drugom svetskom ratu. Alir Groblje u okolini grada Alira sa poginulim u Prvom svetskom ratu. Albanija irom Albanije nalaze se groblja sa poginulim u Balkanskom i Prvom svetskom ratu, između ostalih i u mestima Tirana, Skadar, Drač, Korča, Le, Kavaja, selo Arta kod Valone. Čeka i Slovačka Groblja umrlih zarobljenika iz Prvog svetskog rata su u mestima: Prag, Olomuc, Jindrihovce, Trenčin, Čalovo. SSSR Na teritoriji biveg Sovjetskog Saveza ima vie grobalja sa poginulima u Prvom svetskom ratu. Нисмо сачували срце Арчибалда Рајса У години када Србија обележава 90 година од пробоја Солунског фронта, Душан Спасојевић, државни секретар у Министарству одбране, обишао је српска војничка гробља у Македонији и тамо затекао призоре који нас чине недостојним најславније странице наше ратне историје Пише: Душан Спасојевић Извор: Стандард Зора на Пелистеру, планини изнад Битоља. У 5:30 ујутро смех мојих пријатеља, од којих неки и нису ранораниоци, звучи сасвим нестварно, баш као и њихов ентузијазам, јер крећемо на Кајмакчалан. Истина, нисмо прашњави као наши преци из Дринске дивизије, Седмог пука Дунавске дивизије и Добровољачког одреда, који су од 12. до 30. септембра 1916. освајали Коту 2525, али осећамо се, бар делом, достојни њихове храбрости и јунаштва. Пут нас од Битоља ка обронцима планине Ниџе води, некако истовремено, кроз питому, али сунцем спржену Пелагонију. Кроз ту жуту пустињу стижемо до Скочивира, последњег места ка Кајмакчалану. Одлучујемо да српска гробља у том опустелом месту и Добрвени, као и остатке зграде Врховне команде у Бачу посетимо у повратку. Од Кајмакчалана, врха разуђене и живописне планине Ниџе, дели нас 35 километара суровог пута кроз шуме и камењаре и три сата напорне вожње, углавном у првој и другој брзини. Имали смо срећу да је био сунчан дан, па нас је мимоишла редовна смена годишњих доба, карактеристичних за ову планину познату по раним и дугим зимама, касним пролећима, јаким ветровима и леду, понекад и у јулу. Данашњу Коту 2521 - јер су јака топовска разарања у Кајмакчаланској бици просто појела четири метра планине и капелу на њој - угледали смо тек кад смо јој се примакли на неких седам-осам километара. Осим орлова високо на небу, руина од болнице Арчибалда Рајса, пролазимо и поред јединих живих створова које срећемо на путу - чопора шарпланинаца који чувају недавно изграђену овчарску фарму. Овце су на испаши, како и бива, баш на Кајмакчалану. И, најзад, крај пута који доживљавамо као крај света. Ту је граница између данашње Македоније и Грчке. Даље се нема куд. Да ли су српски савезници из Великог рата могли да изаберу теже место на коме ће отворити врата пробоју Солунског фронта? Можда 4000 ; су и могли, али га нису нашли. Оштре падине испод Коте 2521 присиљавају вас да мислите како су војници овде у повлачењу могли само да се дуго и незаустављиво котрљају. Ту нормалног хода није могло бити. Стојим и гледам капелу на Коти 2521 која одише достојанством и поносом, али године небриге и неопростиве лакоће заборављања сопствене историје направиле су од овог светог места огледало нас самих. Немо посматрам костурницу на овом стратишту, где је само Дринска дивизија имала 3.804 војника избачена из строја, озидани саркофаг, који је као и читав спомен-комплекс већ у стању виталне угрожености. Крст на капели само што није пао, звонара не ради, капела прокишњава. На табли изнад капеле коју је 1928. године подигао краљ Александар још стоји записано: "Мојим дивјунацима ... који својим грудима отворише врата отаџбине и остадоше на њеном прагу..." Потпис "Александар", изгребан на мермеру током Другог светског рата, још није враћен. У напуклу и невешто закрпљену урну није враћено, украдено или однето, срце Арчибалда Рајса. А овај велики пријатељ српског народа, нарочито српског сељака, пред смрт је оставио аманет да се његово срце сахрани тамо где су погинули његови другови српски војници. Нису враћене ни однете топовске чауре од којих је на поду капеле био направљен крст. Рупа на поду некако је затрпана, тако да се види да је ту нешто било и да веома недостаје. Затичемо групу Грка који ту граде жичару, на својој страни границе. Ту је и један Македонац, иначе судија локалног битољског суда, који је са собом повео је породицу. Дошли су, каже, да одају пошту ослободиоцима његове "татковине". Каже да га је срамота што македонске власти не чине ништа да покажу поштовање према онима без којих данас Македонија не би ни постојала. У себи му одговарам да ни мајка Србија није ништа боља. Прави очај сустиже нас на повратку с Кајмакчалана: мало српско војничко гробље у Скочивиру зарасло у драч и коров, натпис на табли изнад капије изгребали наводно опет Бугари. Следеће је српско војничко гробље у Добрвени: почетак Првог светског рата, стотинак споменика с којих је невреме углавном потрло сваки запис, осим оног главног - да су ту своје кости оставили војници не старији од двадесет лета, углавном Крагујевчани. Као да се у овом беспућу још увек чује лелек мајки које никада нису стигле до гробова својих прерано погинулих синова. А тек зграда Врховне команде у Бачу. Њен остатак, једва један зид, претворен је у јавни нужник. Обилазак српских споменика по Македонији почели смо надомак Куманова. Пре 96 година ту су се у чувеној Кумановској бици, коју историчари означавају као крај Отоманске империје на Балкану, судариле Прва српска армија и турска Вардарска армија. Битка је почела 23. октобра изненадним нападом турских снага под вођством Зеки-паше захваљујући п 4000 ропусту српске извиднице, али две српске дивизије захваљујући изузетној храбрости, пре свега нижег старешинског кадра, задржале су положај, и у одлучном противнападу 24. октобра снаге Прве армије заузеле су доминантан положај Зебрњак. Српске снаге су биле под командом престолонаследника Александра, а штабом су руководили ђенерали Радомир Путник, Петар Бојовић и пуковник Живојин Мишић. Споменик на Зебрњаку, посвећен херојима Кумановске битке, која је одлучила исход Првог балканског рата, освештан је 1937. године. У костурницу споменика положене су кости четири стотине страдалих српских јунака, до тада чуване у надалеко славној цркви Св. Ђорђа, задужбини краља Милутина у оближњем селу Старо Нагоричано. Споменик на Зебрњаку је био монументално здање високо 48,5 метара, ремек-дело архиктекте Момира Коруновића, који је и сам учествовао у овој бици. Бугарски окупатори и ВМРО колаборационисти су порушили две трећине споменика одмах по окупацији Македоније маја 1942. године. Од тада, па све до данас, овај се споменик, један од највелелепнијих у овом делу Европе, налази у очајном стању. Власта Димковић, градоначелник Старог Нагоричана, једне од две општине у Македонији где су Срби на власти, каже да је основан фонд за обнову Зебрњака, али слаба је вајда од тога. Углавном сиромашни, Срби у Македонији очајни што не могу, а вољни да споменик доведу у претходно стање, били би захвални ако би им у помоћ притекла Србија. Уосталом, Зебрњак је, заједно с Кајмакчаланом и капелом у Удову, увршћен у три историјска споменика од заједничког српско-македонског интереса. Ако смо озбиљан народ, који држи до своје прошлости и својих жртава, морали бисмо бригу о овим историјским местима и споменицима да схватимо као нашу људску и моралну обавезу. Битољ. Град конзула. Град у коме је Кемал Паша Ататурк завршио Војну академију и чији је центар, познатији као Широки сокак, смештен између Сахат-куле и античког налазишта Хераклеја. У Битољу су и два војничка гробља. Француско и Војничко. Француско војничко гробље је уређено, ограђено, јасно обележено. Затичемо македонске инжињерце како марљиво заливају цвеће, шмирглају и фарбају крстаче на којима су исписана имена и презимена погинулих војника. И стоји још: "Умро за Француску". На импозантном споменику доминирају речи захвалности француским јунацима "погинулим за Француску и Србију". На мање од километра налази се и Војничко гробље. Тако стоји на натпису изнад улаза. Гробље је још неограђено. Велика капија од кованог гвожђа, како каже Зоран Ђуровић, који је више од чувара овог гробља, однета је или украдена недавно. Он претпоставља да је продата као старо гвожђе. Затичемо балегу коју су оставиле краве Албанца чија је штала одмах поред. Из суседног зоолошког врта шире се, као и увек кад деру угинуле жи 4000 074;отиње, смрад и сукрвица. Овде су и гробови накнадно сахрањиваних официра који ремете симетрију крстова и болно подсећају на недостатак реда и поретка, а незавршена ограда и необележени крстови на нашу националну особину да ствари не доведемо до краја. На споменику захвалности и даље стоји јунацима погинулим "за ослобођење и уједињење" јужнословенске браће. Стављам се у улогу туристе или путника намерника који ће доћи на ово место. Неупућеног у балканску историју бројке на крстовима у бојама југословенске заставе могу да преваре, па да помисли да је у питању француско или холандско војничко гробље. Можда би ми само добронамерни пролазник могао посведочити да је у питању српско војничко гробље. Ништа друго на неколико гробова осим имена и чинова српских официра којима су на сликама, свима редом, оскрнављена лица, не сведочи да овде леже кости српских јунака. Зар да нас Французи подсећају за кога се овде гинуло? А на 1331 крстачи само бројке, без иједног имена и презимена, како је ред и како је на већини војничких гробаља. Пуни поштовања према мртвим прецима и озлојођени необјашњивом чињеницом да није било мудрости да на улазу стоји натпис - Српско војничко гробље, кренули смо ка Пелистеру. Не могу а да се не сетим Црњанског, који у Сеобама каже: "Беле се наше кости широм Европе". И овде се беле, јер широм планине Ниџе још има неоткривених српских гробова. Ко ће да се сећа тих војника и официра палих за, у то време, узвишену идеју о слободи и уједињену јужнословенских народа која се, баш за народ који је у то уградио највеће жртве, показала као веома скуп промашај. Ко ће да их памти, ако смо их заборавили ми, њихови потомци. А да јесмо, сведочи изглед споменика подигнутих у њихову част. На српској држави је да одлучи: или ћемо их одржавати или ћемо признати да нисмо достојни својих предака.


Воблер Буг Головастик 40F 4g Охра Воблер Буг Головастик 40Ф 4г Охра в Москве, Санкт-Петербурге, Новосибирске, Екатеринбурге, Нижнем Новгороде, Казани, Челябинске, Самаре, Омске, Ростове-на-Дону, Уфе, Красноярске, Перми, Воронеже, Волгограде, Саратове, Владивостоке Воблер Буг Головастик 40F 4g Охра Модель-группы 40F


РТС :: Татјана Чорниј, глумица, редитељ и музичар Вести Татјана Чорниј, глумица, редитељ и музичар уторак, 12. нов 2019, 10:24 -> 11:37 Извор: Душица Ивановић / Северноамеричке новине (САН) Поред филмске, музичке и позоришне сцене, свестрано талентована Татјана Чорниј се појавила и у улози редитеља Нушићеве „Госпође министарке“ у Торонту, у априлу и септембру ове године, а до краја године ће изаћи први албум музичке групе Red Кaravan, у којој свира и пева. Тренутно ради у школи за укулеле Uschool (uschool.ca), коју води Мелани Дон (Melanie Doane), добитник Juno награде. Тања никад не мирује, само је питање у ком је тренутку више ангажована њена драмска, а у ком музичка уметничка персона. Рођена је и одрасла у Новом Саду, где је завршила средњу музичку школу и дипломирала глуму у класи Бора Драшковића. Играла је на позоришним даскама Српског народног позоришта у Новом Саду раме уз раме са глумачким величинама какви су Мира Бањац и Тихомир Станић (Опасне везе), Јасна Ђуричић и Борис Исаковић (Поп Ћира и поп Спира), Радослав Миленковић (Путујуће позориште Шопаловић), а први професионални ангажман јој је био у Сомбору у представи Јагоша Марковића Декамерон, дан раније. Била је стални члан Српског народног позоришта у Новом Саду, у које су је примили одмах после дипломског, и најмлађи стално запослени члан у историји тог позоришта. Иако се определила за студије глуме, страст коју осећа према музици је никада није напустила. Зато је природно што је музика често интегрални део њеног глумачког рада. САН: Музика се увек неговала у Вашој породици, а Ваш отац је имао пресудну улогу у развијању те љубави. Реците нам нешто више о својој породици и како је избор пао управо на хармонику. Одрасла сам у породици где се стално певало и веселило. Мамин глас ме је смиривао док сам у касне сате, поспана, шћућурена у њеном крилу, слушала звонко певање задовољне дружине. Уз тату сам заволела вишегласје. Имао је прелеп, звонки баритон, волео је да се шали, весели и пева, а и да свира усну хармонику. Рано је страст према музици пренео на мене и дао ми мој први инструмент: усну хармонику. Родитељи су купили хармонику за мог старијег брата, који се, игром случаја, ипак није уписао у музичку школу. Седам година касније је на мене дошао ред. Тата ме је научио да свирам мој први инструмент, а мамина упорност је заслужна за моје успешно завршавање музичке школе. САН: У Вашем животу су се неке одлуке саме наметале. Чак и када сте позвани да, без пријемног испита, студирате хармонику у Москви, Ви сте се ипак одлучили за глуму. Мој велики сан да студирам хармонику у Москви, и поред подршке родитеља, није успео због финансијске ситуације оне тешке 1992. године. У исто време сам се у драмској секцији ђачког дома у Крагујевцу, где сам завршила средњу музичку школу, опробала у глуми и схватила да, иако стидљива, поседујем потребан таленат и темперамент. Следећи корак је био природан: са хармоником у срцу сам се ужурбано припремала за пријемни на студије глуме. Нова врата света уметности су ми се широм отворила. Била сам примљена из првог покушаја, што ме је додатно уверило у то да ми је глума судбински намењена. САН: На студијама глуме сте добили могућност да изразите себе на нови начин. Како је тај период, а посебно успех дипломске представе, изградио Вашу уметничку личност? Бивање на сцени кроз реч и покрет (а не само ноте), коришћење сопственог тела као инструмента, а не скривање иза хармонике, „немилосрдност сцене" (како је често говорио мој проф. Боро Драшковић), непосредност и искреност коју она тражи - у великој мери су ме отворили и проширили мој креативни израз. Уживала сам да, инспирисана речју, креирам животе и приче, да користим језик и тело уместо прстореда и хармонике. Моја дипломска представа „То" (по књизи „Добро дрво" Шела Силверстејна) је била приказ те бескрајне разиграности на коју ме је инспирисала глума. Стални ангажман у Српском народном позоришту у Новом Саду ми је понуђен управо захваљујући дипломској представи, коју сам одиграла на њиховој камерној сцени. Ову необичну монодраму, која у себи има више покрета и музике него речи, извела сам још једном на фестивалу монодраме Позориште једног глумца у Никшићу. САН: Оно што се деведестих година дешавало у бившој Југославији довело је до одласка младих из земље. Али, за велики број људи је живот у расејању отворио врата у свет до тада незамисливих могућности. Да ли је то био и Ваш случај? Јесте. И поред многих успона и падова у прилагођавању новој култури и језику, захвална сам тој неочекиваној промени на свом животном путу. Испрва сам због језика себе видела само као музичара. Музика је била језик који су сви разумели, тако да сам се спремала да овде упишем композицију. Пред пријемни за композицију, отишла сам у Бостон да се сретнем са драгим другом, редитељем Жанком Томићем, и десило се да сам била примљена на трогодишње бесплатне постдипломске студије глуме на Brandeis University. Уз бескрајну љубав и огромну финансијску подршку мог брата и родитеља, открила сам да је глума мој пут. Али, музику нисам напустила. САН: Да ли се и у коликој мери разликује рад у позоришту у Србији и у Северној Америци? И те како! Код нас су сви чланови позоришне трупе много непосреднији и смелији него што је то овде случај. Током студирања у Бостону, веома брзо сам прошла кроз „ватрено крштење" што се тиче рада са партнером у сцени, а после пробе дијалога са колегом сам упозорена да сваки глумац ради само на свом лику и не сме никако да утиче на туђи рад. Прихватила сам такав начин рада, али и данас више задовољства налазим у радној атмосфери коју сам искусила у позориштима у Србији. САН: Какво је било Ваше искуство у Soulpepper Theatre Company, модерном позоришту у коме сте, као глумица и музичар, могли да се опробате у више техника уметничког изражавања? То је било богато искуство, које је оставило лепе успомене. Имала сам уговор на три године као полазник програма Soulpepper Academy и била пресрећна јер је стална плата на дуже од месец дана за глумца у Канади реткост. Много сам научила о тимском стварању кроз рад у групи од десет уметника различитих струка: седам глумаца, дизајнер, редитељ и писац. Ту је било глуме, свирања, певања, компоновања, писања, кловновања, стварања разноразних кратких перформанса... Једна од мени омиљених представа, (re) Birth: E.E. Cummings in Song, добила је три Dora номинације за најбољи мјузикл ансамбл, дизајн и музичко вођство, а 2017. године смо је обновили и извели у Њујорку. САН: Рад на позоришној представи „Госпођа министарка" у Торонту је био ваш редитељски првенац. Имала сам част да будем мали део тог великог и племенитог пројекта. Како сте Ви доживели рад на представи? Рад са трупом ме је у великој мери обогатио и промудрио на многим пољима. Било је захтевно, али је креативни процес са овом групом дивних људи великих срца, увек спремних на смех, био и веома забаван. Уживала сам гледајући како се рађају карактери у сваком од глумаца, како се глумци играју, како се шале и смехом испуњавају салу. Као део овог племенитог пројекта, много сам научила и о режији и о себи, и склопила нова дивна познанства. Изузетно сам захвална што ми је понуђено да режирам ову представу са овом поставом! САН: Ваш супруг Бојан Елез је такође уметник. Како два уметника уклапају своје обавезе и радно време? Која су ваша заједничка интересовања и како проводите слободно време? Бојан и ја смо радознали уметници, маштовити, сличних интересовања, у којима се на неки начин допуњавамо: он је сликар, а ја волим визуелну уметност; он је бубњар, а ја волим перкусије, свирам хармонику, певам; он је редитељ, а ја сам глумица; он је писац, а ја композитор. Обоје волимо разне врсте музике, свирамо у истом бенду, Red Кaravan, а свако од нас има још по један бенд. Поред позоришта, волимо да гледамо добре филмове и серије. Бојана веома поштујем као колегу уметника и волим да чујем његово мишљење и савет. Увек имамо о нечему да причамо, било да је то уметност или трагање за вишим смислом и мудрошћу. Никада нам није досадно. Однедавно радимо на мом првом албуму. Он је вредни уметник незадрживе креативности, који ме много инспирише. Срећна сам и захвална што делим овај живот са таквим човеком. САН: Имала сам прилике да чујем музичку групу Red Кaravan, у којој и свирате и певате. Допада ми се симбиоза разних музичких и етно утицаја, а посебно Ваш несвакидашњи глас. Ко су чланови групе и какви су вам планови? Red Karavan је развио занимљив и донекле необичан звук великим делом захваљујући инструментима које свирамо: две акустичне гитаре и понекад електрична, бас, ђембе, кахон, хармоника и два гласа, а понекад и више гласова. Бојан Шевић - Шева је писац песама, певач и свира акустичну гитару, Борис Давидовић свира акустичну и електричну гитару, Бранко Борас је на басу, Бојан Елез свира ђембе и кахон, и ја сам други глас и хармоника. А понекад сви запевамо! Част нам је била што смо по други пут позвани да свирамо у оквиру програма на коктел-журки Хуманитарне организације Мали свет Канада у мају ове године. Инспирисани подршком људи који су нас до сада чули, почели смо да радимо на стварању албума, који би требало да изађе ове године. Вежбамо и свирамо по Торонту. Чим уговоримо следећи наступ, јавићемо вам! Спречено подизање православног храма у Словенији Фудбалери одбранили дресове "Ноћ богова" за циришку публику