Када је човјек натјеран да гази по плићаку времена у коме живи, није најгоре ако упореди властити живот са подрумом претрпаним стварима. Посебно ако повјерује како тамо још увијек има понешто да се нађе и да је најтеже ископати оно најважније! Ако тако нешто уопште постоји! Када се одлучимо да кренемо у потрагу за најважнијм стварима, чека нас гомила, читава скаламерија се испријечи пред нама. Ако би тада човјек кренуо да претура по сталажама не би га гушила само прашина, нити би ствар била олакшана Рембрантовским зрацима свјетла који се пробију кроз прозорче, брзо би открио како и оно што није примјећивао као важно постаје једнако битно као ствари које су раније навирале ношене таласима сјећања. Ипак човјек мора себи, ако никоме другом, да полаже рачуне пошто се његов живот одвија у историји, никако у вакууму, иако су у свијету и код нас тврдили 90-тих да живимо вријеме постисторије, посебно наглашавајући да је територија неважна. Онда су САД бомбардовале СР Југославију не због заштите угрожених људских права и злочина него због помјерања војне силе према Истоку. У том својеврсном Дранг нах Остен које су у два свјетска рата обављали Њемци и тако је стручно обиљежили, сада је Атланска сила показала мишиће не само нама него и Европи на чијем терену се одиграла драма. Освојена је нова територија. Дакле у потрази за Истином која је похрањена у подруму, од нас најбоље скривена, постоје два пута. Идеја да једино пут до Бога води до Истине и њој супротстављени рационалистички пут који нас доводи до закључка којег је у филму „Сјећаш ли се Доли Бел” изговорио отац – пијани марксиста. Он је рекао: „Човјек је изгубљен случај!” Вјерујем да је он говорио о јединки, тачније узорку, како су је атлантисти назвали, „златна људска милијарда”.То је по њиховој процјени број људи на планети који могу да живе колико-толико добро. Преосталих 5 милијарди по њима нема лијека, свакако су осуђени на пропаст те се, касније, с тим у вези, правдају ратовања и цивилизовање барбара те месијанска улога протестантског пуританизма. Шта им треба питамо се? Добар купац који полако пристаје на улогу роба пошто ради за малу плату и нема историјску свијест, одговара улози која му је додјељена и вјерује да је подјела на богате и сиромашне судбина! Фатализам капитализма! Тако је и код нас било у пракси, поред успјешних приватизација, спортиста и умјетника, још једино научна памет код нас успјева да се роди, али тек када оде у печалбу докаже и уновчи своје способности. Нови тип хомо сапиенс је потпуно отворено биће, убија вријеме гледајући ријалитије и порно филмове, воли да лаже, али не пристаје на илузије, не воли да ради, а желио би да буде богат, сања да ће му Бог преко Фејсбука послати најбољу дјевојку и једино је тада религиозан. Отворени је члан отвореног друштва спреман, не само на тортуре транснационалног капитала, него и трансексуалног егзибиционизма. Ако настави овако, ускоро би могао да тражи легализацију инцеста што су неки већ покренули у Сједињеним Америчким Државама! Посљедице отјелотворених идеја пијаног марксисте нису само рационалистички закључци него и оно што ће тридесет година касније, у нашем плићаку, постати животна стварност, марксизам и либерализам су обједињени транснационалним капиталом обрћући капитал и човјека названог – изгубљени случај. Још од Декарта и Волтера, преко Хегела и Канта, Карла Маркса, Запад је производио најбоље и најгоре, а оно што је до нас допрло је најчешће било оно најгоре. У дугом периоду од прихватања хришћанства, Западна црква је објединила библију, мач и камату, у поступку дехристијанизације фабриковала човјека убаченог у процес лишавања својстава гдје су материјални добици и комфор замјенили потребу за човечношћу и жртвовањем. Да ли ћемо, поред свих ствари које смо већ продали, ставити на добош Истину! Ипак, још увијек нисмо поражени. Невјероватно је да смо ми, уз Русе, преостали дио хришћанске културе који није убачен у центрифуге атлантизма и колико-толико смо остали своји. Колико дуго још? Зависи од тога да ли ћемо или нећемо признати Косово. И да ли ћемо одржати Рапублику Српску. Још увијек нас нису до краја лишили својстава и што је најважније, нисмо изгубили идеју да су наша црква и вјера, те наша култура, магнетне силе опстанка и наше будућности, а вјеровање у вјечност душе, врата слободе. Јер да није тако, пише антрополог и лингвиста Николај Трубецкој, ни руски народ не би преживио док је под монголском влашћу, плаћајући данак, на тихој ватри, а никада није био роб, у илегали одржавао народно хришћанство које је из хибернације ушло преко Ивана Грозног, Ивана III, у фазу стварања царске руске историје. Исто је било и у нашој историји. Под вјековном влашћу отоманских Турака, како пише Иво Андрић, духовни живот, а тиме и писменост у манастирима Српске православне цркве, стварана је нераскидива веза са Косовским завјетом али и временом будућности. Зато је нама важна Истина о Косову. То је највећи интимни и социјални мотив, без ког би у оном подруму о којем пишем, умјесто трагова преко којих се стиже до истине, остало брдо непотребних информација – неред у којем може да завлада промаја и не само да ја не бих могао да пронађем оно најважније што раздваја од плићака времена по којем газимо и вјеру да живот није пролазна епизода. Зашто сам се онда жртвовао и правио толике филмове. Зато што сам преко покретних слика које су монтиране у ритму срца закорачио у онострано и повјеровао да постоји вјечни дух. Ако кренемо у копање по подруму, најтежи задатак би био како поредати све како ваља, јер у нашем плићаку чизме постају важније од ноге на коју се навлаче, капа од главе, расклимани кревет уваженији од онога који је на њему спавао, грамофонска плоча много значајнија од уха и срца до којег је хармонија допирала. Тако се данас живи. Човјек је у европској историји направио огроман круг, ослободио се ропских окова, изборио се за хришћанство, послије рационалиста и протестаната жртвовао је духовни живот у име материјалног добра. Мрзило га да чека рај послије упокојења, па је пожурио да га направи на земљи. Послије Француске револуције, масони су произвели грађанско друштво, индустријску, па информатичку револуцију. У међувремену је створена позитивна улога у стварању синдикалне свијести, свијести о злостављању жена и свијести о угрожености животне средине. Таман када смо повјеровали да ће нови свијет ублажити експлоатисање, оно је постало најгоре. Тек данас се остварује идеја пијаног марксисте – савремени човјек, изгубљени случај, данас се вратио на почетак. Умјесто краљева које је срушио, добио је фараоне и свијет у коме 8% људи посједује 88% свјетског богатства. Када су јунаци филма „Сјећаш ли се Доли Бел” Дино и Кликер у лаворима испуњеним водом шарали очима надајући се да ће од тога зјенице блистати од сјаја, а дјевојке падати као зреле крушке у њихово наручје, из СФР Југославије су почели да одлазе први радници у СР Њемачку, а на радију смо, поред вијести шта је радио и гдје је био друг Тито, слушали Ћелентана и 24 хиљаде пољубаца. Мајке су гланцале лавабое и каде плавим радионом, док су на периферијама градова наши очеви по биртијама практиковали титоизам, религију невјерника, најчешће у припитом стању никада не губећи из вида да је појава друга Тита важнија од титоизма. Колико год је био омражен, сви су цијенили поредак којег је успоставио, док га они који су га довели нису срушили. Тако је Емил Сиоран писао о Ивану Грозном као страшилу којем завидимо јер је учинио све што ми нисмо смјели или нисмо могли, убијао људе. иИма их који тврде да су неки чак завршили на његовој трпези. Ми смо му завидјели јер нисмо били у стању да направимо све оно што је било забрањено. И ја сам мислио да су Информбировци вољели Стаљина пошто је он волио херцеговачки дуван и имао поносног дилера који му је дотурао шкију из Попова Поља. Требало ми је много времена да схватим како Титов разлаз са њим није био аутентична одлука него је то одлучио исти онај који је финансирао бољшевичку револуцију (Њемачки краљ Вилхем II, а касније Вудро Вилсон предсједник САД-а), а да је Стаљинова улога у Другом свјетском рату пореметила планове не само у цивилизовању Руса, него су им на крају Другог свјетског рата стигли до Берлина. Касније је било што је било. Љубав српских и руских комуниста која је прекинута Информбироом, била је такође инвестиција коју смо 90-тих скупо платили. Наша веза са Русима је остала крвно сродство, а духовност је име тог сродства. Нису само високообразовани бјелогардејци дали Београду најбоље што су могли, него је Николај II објавио рат Њемачкој стајући у одбрану Србије. Дино и Кликер, у Доли Бел, нису радили само на гланцању очију. У тек зачетим духовним процесима они су трагали за одговором на питања свијета одраслих који су мислили да су вјеровали у комунизам и којем су они хтјели да супротставе хипнозу. Чим би извукли главе на суво тинејџери су понављали до изнемоглости „Сваки дан у сваком погледу све више напредујем” вјерујући у моћ остваривања власти над самим собом помоћу свјесне аутосугестије, пратећи идеје славног психолога Емила Куеа. Све би било како ваља да нису попустили живци шарматног лажова Кликера који није пристао на религиозну мантру. Није се мирио са оним дијелом „све више”, па је прекинуо те вечери духовну сеансу у поткровљу голубарника и рекао: „Добро то, а шта ћу ја сутра?” Сви смо се смијали Кликеровом изразу и док је он мислио на сутрашњи састанак са дјевојком, нас је одушевио његов смисао за реалност. Смисао за реалност као заједничка особина која брише разлику између лажи и истине, спој јединке са остатком свијета. Али шта да радимо са тим смислом данас? Управо су надахнуће и вјера у трансцеденталну способност воде у будућност. У науци, фикцији и реалности. Управо је одступање од реалности неопходна дистанца за здрав живот. Колико год Кликер није могао да се нађе на путу трансценденције, Дино јесте и зато је и био главни јунак филма. Не само да Динов идеализам звучи наивно и привлачно, чак је и Кликерова лаж данас блиска срцу јер није лагао за паре. Он је уљепшао свој свијет. Данас, како тврде теоретичари научне културе, они који покушавају да промјене све што је човјек у историји направио, када Исис напада и уништи Палмиру, они нису узнемирени. Када послије бомбардовања Ирака новинари питају америчког генерала зашто нису заштитили месопотамске споменике културе, он одговара да то нису били амерички приоритети. Шта онда јесу? Затирање прошлости и хришћанске културе и успостављање најновијег поретка робовласништва и потчињавања планете. За то је потребно да Микеланђело буде мање важан од Ендија Ворхола, Достојевски од Ден Брауна, а да све што нас је инспирисало у Холивуду све до седамдесетих година треба преснимити. И то се ради. Највећи дио Холивудских хитова су римејци и видео-игре. Човјечанство је, у међувремену, стигло на праг научног достигнућа послије којег ћемо како тврде читати једни другима мисли, а када се то деси, јер све што човјек замисли може и да реализује, зашто да и не повјерујемо како ће онај који је вјековима наметао теорије и освајао територије потпуно овладати и у крајњем случају бити у стању да нам угаси мисли и сјећање. Ништа од мог подрума и тајни које су у њему похрањене. Ако се и то деси, биће то искорак из припреме која тренутно влада свијетом у коме се лаж прихавата као Истина. Како друкчије тумачити да у Пољској нико није представљао Русију и Србију на обиљежавању 80. годишњице почетка Другог свјетског рата (дакле, није у питању прослава побједе над фашизмом). Све под фирмом Стаљин и бољшевичка Русија је крива за почетак Другог Свјетског рата, наводно због потписивања уговора Молотов–Рибентроп. Зар није Минхенски споразум Хитлеру дао сагласност Енглеза, Француза и Италијана да заправо освоји судетски дио Чешке? Или понижење које су приредили организатори обиљежавања краја Првог Свјетског рата када је предсједник Републике Србије Александар Вучић стајао по страни, а Тачи био уважен гост. Да ли смисао за реалност креира идеју кривотворења историје или још боље, како је рекао један историчар, да ли је послије свега Хрватска украла Николу Теслу, а сада и антифашистички покрет. То је тај смисао за реалност. Велике истине су одлагане у подрум као фрагменти сложени у подруму. Тамо су наочари моје мајке. Сјећам се добро, она је тада, гланцајући кућне подове, прислушкивала разговоре оца и његових пријатеља. Шиба Крвавац је једном рекао: „Замисли ти, онај Декарт вели...”, „Који Декарт?”, „Онај што само сумња! Он каже да је Бог стање Ума, а ови наши попови тврде како је њима Бог ствар срца. Какво срце и какви бакрачи.” Мајка је знала за моје идеје о хипнози и већ тада, наду у „поправљање” свијета и тражила је начин како да ми препрјечи пут плашећи се да којим случајем не залутам у више сфере и да не набасам, не дај ти Боже, на самог Бога, па је погледала у плафон и рекла: „Не ваљају хоџе, али богами ни попови.” Питао сам је зашто, а она каже: „Не плаћају порезе!” Није ми била потпуно блиска идеја о порезима, али сам сигуран да је ову информацију чула од оца коме економија није била струка, али се трудио да покаже као да све о томе зна. Као и већина наших очева, и он се непрестано бавио стварима за које није био стручан. Морам да признам како би у мом днк могао да се пронађе такав генотип. Мене једино оправдава што копам по властитом подруму у потрази за Истином. Прокишњавање крова на кући није превише бринуло оца, али зато јесте бринуо, послије пада Совјетског Савеза „Шта ће Чеси сада са оноликим челиком?”, како је имао обичај да каже. У епизоди мајчиног страха од моје духовне надградње, отац је ипак говорио: „Не разумијеш ти то, Сенка. Попови и хоџе су ипак надградња. Друго је материјална база!” Она је онда изговорила оно што, суровом искреношћу превазилазили све протестанте, Декарта који се није одрекао вјере, али и Волтера, Хобса и у Србији све омиљенијег Вебера: „Уздај се ти, сине, у се и у своје кљусе.” Ова пословица је вјероватно једна од најсуровијих сугестија коју никада ниједан заговорник индивидуализма не би могао да срочи. Сигуран сам да она није знала колико је токсична била ова богохулна идеја. Чак би и Волтер Сол амерички социолог који је написао књигу „Волтерова копилад” гдје насрће на западни индивудуализам који је стигао у слијепу улицу и највише се острвио на француског философа. И он би нашу народну пословицу сигурно смјестио у арсенал креатора теорије да је човјек човјеку вук, а отац додао да је човјек изгубљен случај. Како је породична ситуација из филма „Сјећаш ли се Доли Бел” најавила данашњи живот? Када смо породично одлазили у госте, а марксисти теревенчили по сарајевским двориштима, отац је започињао философском тезом како је човјек изгубљен случај и настављао провокацијама, волио да понавља „Породицу треба укинути”. „Покупи то гардаробе, па је укини.”, одговоарала је у ријетким тренуцима ратоборна мајка. Много година касније марксистичка шала се претворила у реалност. Од превеликог смисла за реалност, наши савременици буље у ријалити. Вулгарности се вјешто гарнирају у бруталну димензију која у социјалној арени игра највећу улогу преузету из атлантске шеме гажења већ ионако изгубљеног националног самопоуздања. То је прозор који запљускује свака врста накарадности и као да све служи да дотуче породицу. Марксистички. Ријалити није обична верзија срозавања нагрижене породице, он је отворена популаризација трансродног живота која се као зараза шири интернетом, а петнаестогодишња дјеца већ траже да мијењају пол. Не знају шта чине. Чим промјене пол, схватиће да је шема иста као у сапуници, а мени то личи на изгубљени плес дјевојака које нису биле љепотице и нису биране за плес. Тако да би сада оне које очекују кључни моменат на игранци или ди-џеј журци умјесто реченице „Сада дјевојке бирају”, могли „слободно” да изговоре: „Драга публико, овај плес транџе бирају”. У томе је разлика. Неко жели жели да због незадовољства боравком у свом тијелу оде у друго. А шта ће бити када им се тамо не свиди? Није ту у питању само радозналост. Дакле, породица није само угрожена марксистичком базом и либералном философијом на којој своје везе са свијетом већ дуги низ година остварује наша држава, а људи, шта ће друго, бјеже, не желе да буду најјефтинија радна снага у свијету. Једино што прикривени расизам данас прихвата бијеле Словене за које је по пангерманским плановима било зацртано затирање и било планирано одмах иза Јевреја и Рома буду избрисани са лица земље. Данас када се више нико не пита одакле мигрант по Европи и мало ко узима у обзир да су ратове започели они који су најгласнији борци за права миграната. Све се то неко некоме за нешто свети. Ставља се тачка на хришћанску Европу. Отац из „Сјећаш ли се Доли Бел” није знао да ће се његове ријечи отјелотворити у нашем времену нити је могао сањати тада како ће се развити ствар са човјеком – изгубљеним случајем. Нису случајно на почетку ове приче поменути први печалбари који су се отиснули у Њемачку и друге западне земље 60-тих, а друг Тито их оптужио да су издајници. Данас ти издајници финансирају живот код нас. Када неки странац набаса у Београд, пита се одакле овим људима онолики новац да читав дан глуваре по кафићима и лежерније живе од оних на Западу. Одговор је опет у шездесетим годинама када су први печалбари отишли у дијаспору која своје вишкове, из самилости и потребе да буду од помоћи, пошаље годишње 5-7 милијарди еура у отаџбину. Без тог новца, била би мрка капа. Ми не остварујемо вишкове из којих бисмо могли да финансирамо бољи живот. Ето сад и ја као мој отац, али шта да радим. Мој отац је био марксиста. Шта би се десило када би филмски ликови оживјели данас? Кликер је имао велики нос и са њим би се десило исто, претпостављам као и са легендарним Сираном Де Бержераком! Мислим да би и један и други тражили пут како да скрате носеве. Кликер би, претпостављам, обавио широке консултације и закључио како је доктор у праву када каже да би нос требало скратити. Међутим, ако би му прилике дозволиле не би се он зауставио само на носу. Претпостављам да би електронска слика на његовом ајфону открила мноштво недостатака које би наставио да коригује. Увијек је имао смисла за реалност. Ништа не би остало од Кликера за кога смо уз осмијех говорили: „Како ти дивно лажеш.” Дино би сигурно, упркос мајчином настојању да га упути на реалност, „скренуо” у духовне воде и нема сумње да би га плићак у коме живимо погађао и да би тражио утопију. Није искључено да би се ставио под Божији ауторитет. Када неком није најгоре да свој живот упореди са пренатрпаним подрумом и када реалност пријети да у завршној фази процеса дехристијанизације Европе поништи посљедње резерве ове културе и када зна да она још увијек пулсира на Косову, онда му ништа друго не преостаје него да схвати како би формални губитак Косова и Метохије био завршни чин гажења све вриједности хришћанске културе, што је случај са данашњом Европом, онда би требало газити дубље и бјежати из плићака у коме нас држи вријеме у коме живимо. Наше трајне вриједности су завјетног типа. Утолико је и намјера да Истина у човјековом животу игра главну улогу вриједна ствар. Чак и кад би само један говорио истину, требало би га подржати. Истина о судбини Косова и Метохије као највећој пљачки 20. вијека оворена је прије неколико година као метафора. У нашој јавности Друга Србија регрутује квазинаучнике који са подсмјехом гледају на идеју о избору царства небеског над царством земаљским. Али управо је ту подвала. Царство небеско је хришћанска идеја у коју једни вјерују, а други не вјерују. Немањићи су ковали сребрњаке трговали и ратовали, освајали територије, али су наше дивљење изазивали својим подвижничким потезима. Њихови насљедници копали су руде по Косову, своју војску облачили у најмодернију ратну опрему. Како би се иначе одупрли најмоћнијој царевини петнаестог вијека у бици на Косову. Дакле, чизма која је деведесетих тамо загазила није само освојила и заузела територију да би дисциплиновала Србе. Они су стали на мјесто одакле се контролише богата моравско-вардарска долина, ту се преко Румуније излази на Црно море, а преко Македоније стиже до Солуна о којем је маштао Бизмарк. Аустроугари и Њемци су то све освојили, али су на крају поражени. Дакле, признавање Косова не би била само незаљечива рана оних који бирају царско небеско над царством земаљским, него легализација пљачке која се десила под отрцаном фирмом људских права и бригом за цивиле. О овој, као и многим важним стварима за наш народ, најбоље је рекао упокојени патријарх Павле, чије ријечи стоје на почасном мјесту у осјећањима човјека који је помислио да је његов живот подрум претрпан стварима. Он је рекао: „Цар Лазар није имао ништа против царства земаљскога, али када је био принуђен да бира између земаљског и небеског, онда је он изабрао Царство Небеско!”


source: fineweb

text: Данијел Дефо |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен. |Данијел Дефо| |Информације| |Датум рођења||1659.| |Место рођења||Лондон (Енглеска)| |Датум смрти||24. април 1731.| |Место смрти||Лондон (Велика Британија)| |Дела| |Потпис| Данијел Дефо (енгл. Daniel Defoe; IPA: /ˌdænjəl dɪˈfəʊ/, 1659. — 1731) је енглески писац, новинар и памфлетиста. Рођен је као Данијел Фо, син лондонског месара Џејмса Фоа, али је касније свом презимену додао „де-", како би звучало отменије. Потекао је из свештеничке породице. Школовао се у такозваној Академији за отпаднике од Англиканске цркве у Newington Green-у. Тамо је добио практично образовање, учећи историју, географију, политичке науке, живе стране језике и латински језик. То се одразило на Дефоовој уметничкој прози, лишеној свих књишких утицаја сем библијских. Оженио се 1694. године девојком из имућне породице и имао седморо деце. У животу је радио многе послове. Најпре се бавио трговином, потом политиком, стицао је велики иметак и брзо га губио, живео је бурно, писао је памфлете против владе, а био је и владин агент, извесно време и њен шпијун, можда и двоструки шпијун, по мишљењу негових биографа, мењао је политичке ставове и углавном је почео да пише журналистику. Учествовао је у обрачунима између Вилијама Трећег Оранскога чијој се војсци придружио у сукобу с католичким краљем Џејмсом Другим. У том сукобу победила је Вилијамова војска. Године 1707. бавио се шпијунским послом у корист енглеске владе у време када се размишљало о стварању уније са Шкотском. Ниједан посао му није полазио за руком. Доживео је неуспех као власник трговинске радње у којој се продавала племенита роба. Утемељио је популарни лист «The Review» у коме је објављивао памфлете. Тај лист је увео знатне промене у енглеској журналистици. Пре тога, новине су излазиле једанпут недељно и доносиле преводе вести из иностранства и текуће политичке вести са изразито страначке тачке гледишта. The Review је излазио трипут недељно, са есејом издавача, писмом уредника и уз разне ситне натписе и обавештења. Романе је почео објављивати тек са шездесет година, али је у периоду од свега пет година, један за другим, објавио знатан број романа. Сматра се за једног од главних популаризатора романа, нове књижевне форме у Енглеској у то време. Најпознатији Дефоов роман је Робинзон Крусо (1719). То је прича о бродоломнику који доспева на пусто острво и у борби за опстанак доживљава многе авантуре. Претпоставља се да је роман инспирисан доживљајима шкотског морнара Александра Селкирка (енгл. Alexander Selkirk), који је након бродолома неколико година живео на једном пацифичком острву. Постоје још две књиге о Робинзону, али оне никада нису достигле славу прве књиге и биле су написане из чисто комерцијалних разлога.


Стандардну глумачку екипу чине Небојша Илић, Милица Михаиловић, Милутин Караџић, Ања Мит, Милош Самолов, Наташа Марковић, Христина Поповић, Немања Оливерић и Урош Јовчић. Њима ће се придружити и легендарна српска глумица Милена Дравић, која је остварила запажену улогу у серији.


source: wikipedia

text: Обоа, скраћено -{Ob.}-, дрвени дувачки инструмент са двоструким језичком. На први поглед је најсличнији кларинету, али се на почетном делу цеви налази још кратка метална цевчица у коју је уденут језичак, док је левкасто проширење на крају цеви видно мање него на кларинету. Звук који произилази из двоструког језичка помало је назалан и оштар, а сразмерно и продоран, због чега се обоа каткад назива и труба дрвених музичких инструмената. Међутим, овај инструмент може да звучи и нежно и топло, идилично и дирљиво, а то је и улога која јој се типично додељује у класичној музици. Такође, типична је за њега и мелодика оријенталног призвука (сцена у храму у опери Аида Ђузепеа Вердија), због асоцијације са инструментима сличне врсте (зурле и др.). Обоа је мелодијски инструмент и у оркестру често има водеће теме, а њен јасан, чујан и интонативно прецизан звук узима се и као меродавна интонација за штимовање оркестра, када се најпре чује обоа према којој се штимују и остали инструменти. Виртуозно-техничке бравуре, које се често додељују кларинету и флаути, обои мање одговарају, а и њен тонски обим је краћи. Обоа је настала од једне врсте средњовековних шалмаја који су се по Европи ширили под утицајем Арапа у Шпанији почев од -{VIII}- века. Напуштање наусника, у који се код тих инструмената, као у чашицу, смештао тршчани језичак означило је битну промену у могућности финијег нијансирања звука и његове изражајности. Обоа је током 19. века усавршена додавањем механизама полуга и поклопаца. Сопранска обоа је дугачка отприлике , са металним кључевима, конусним отвором и раширеним звоном. Звук се производи дувањем у језичак под довољним ваздушним притиском, што доводи до тога да вибрира са ваздушним стубом. Карактеристичан тон је разноврстан и описан је као „светао“. Када се реч обоа користи сама, обично се подразумева да значи високи инструмент, а не други инструменти породице, као што су бас обоа, кор англајс (енглески рог) или обоа дамор. Данас се обоа обично користи као оркестарски или соло инструмент у симфонијским оркестрима, концертним бендовима и камерним ансамблима. Обоа се посебно користи у класичној музици, филмској музици, неким жанровима народне музике, а повремено се чује у џезу, року, попу и популарној музици. Обоа је широко позната као инструмент који подешава оркестар са својим препознатљивим 'А'. Друге врсте обоа Обоа се јавља у још неколико регистарских варијанти и то као -{oboa d'amore}- (нем. -{Liebeshoboe}-, фр. -{hautbois d'amour}-, ен. -{oboe d'amore}-, рус. -{гобой д'амур}-) са писаним распоном од -{b}- до -{e3}- (-{f3}-), и две у слабој употреби, сопран обоа (ит. -{oboa soprano}-, нем. -{piccolo Heckelphon}-, фр. -{hautbois soprano}-, ен. -{oboe soprano}-, рус. -{малый гобой}-) писаног распона од -{hes}- до -{f3}- (звучи малу терцу ниже) и баритон обоа (ит. -{oboa baritono}-, нем. -{Heckelphon}-, фр. -{hautbois baritone}-, ен. -{oboe baritone}-, рус. -{баритоновый гобой}-) распона од -{b}- до -{e3}- (звучи октаву ниже). Ипак, од свих регистарских варијанти, најзначајнији је енглески рог. Звук У поређењу са другим савременим дрвеним дувачким инструментима, за високу обоу се понекад говори да има јасан и продоран звук. The Sprightly Companion, књига са упутствима коју је објавио Хенри Плејфорд 1695. године, описује обоу као „величанствену и достојанствену, и не много инфериорнију од трубе“. У представи Анђели у Америци звук је описан као „онај од патке ако је патка птица певачица”. Богат тембар потиче од његовог конусног отвора (за разлику од генерално цилиндричног отвора флаута и кларинета). Као резултат тога, обое се лакше чују у односу на друге инструменте у великим ансамблима због продорног звука. Највиша нота је полутон нижа од номинално највише ноте Б кларинета. Пошто кларинет има шири опсег, најнижа нота кларинета Б је знатно дубља (молна шестина) од најниже ноте обое. Музика за стандардну обоу је написана концертном тоном (тј. није транспонујући инструмент), и инструмент има опсег сопрана, обично од Б3 до Г6. Оркестри се подешавају на концерт А који свира прва обоа. Према Лиги америчких оркестара, ово је учињено зато што је висина тона сигурна и њен продоран звук чини је идеалним за штимовање. На висину тона обое утиче начин на који је језичак направљена. Језичак има значајан утицај на звук. Варијације у трсци и другим структурним материјалима, старост језичка и разлике у гребању и дужини утичу на висину тона. Немачки и француски језичак се, на пример, разликују на много начина, због чега се звук сходно томе разликује. Временски услови као што су температура и влажност такође утичу на висину звука. Вешти обоисти прилагођавају своју амбажуру како би компензирали ове факторе. Суптилна манипулација амбаражом и ваздушним притиском омогућава обоисти да изрази тембар и динамику. Језичкци Обоа користи дупли језичак, сличну оној која се користи за фагот. Већина професионалних обоиста прави своје језичке тако да одговарају њиховим индивидуалним потребама. Правећи своје језичке, обоисти могу прецизно да контролишу факторе као што су боја тона, интонација и одзив. Они такође могу узети у обзир индивидуални ембушур, усну шупљину, угао обое и ваздушну подршку. Обоисти почетници ретко праве сопствене језичке, јер је процес тежак и дуготрајан, и често уместо њих купују језичке у музичкој радњи. Комерцијално доступно језичци су доступне у неколико степени тврдоће; средњи језичак је веома популарна, а већина почетника користи средње меке језичке. Ови језичци, попут језичка за кларинет, саксофон и фагот, направљене су од Arundo donax. Како обоисти стичу више искуства, могу почети да праве сопствене језичке по моделу свог учитеља или да купују ручно рађене језичке (обично од професионалног обоисте) и да користе специјалне алате, укључујући длета, предлета, гиљотине, ножеве и друге алате за прављење и прилагођавање језичка по свом укусу. Језичак се сматра делом обое који чини инструмент толико тешким, јер индивидуална природа сваког језичка значи да је тешко постићи конзистентан звук. Мале варијације у температури, влажности, надморској висини, времену и клими такође могу утицати на звук језичка, као и мале промене у грађи језичка. Обоисти често припремају неколико трсака да би постигли конзистентан звук, као и да би се припремили за факторе околине као што су ломљење језичка или друге опасности. Обоисти могу имати различите префериране методе за намакање своје језичке да би произвели оптималне звукове; најпожељнији метод је натапање језичка обое у воду пре свирања. Пластични језичци за обое се ретко користе и мање су доступне од пластичних језичака за друге инструменте, као што је кларинет. Међутим, они постоје и производе их брендови као што је Легере. Историја На енглеском, пре 1770. године, стандардни инструмент се звао hautbois, hoboy, или француски хобој ( ). Ово је позајмљено из француског имена, , што је сложена реч која се састоји од haut („високо“, „гласно“) и bois („дрво“, „дрвени дувач“). Дословно преведена, француска реч значи „дрвени дувач високог тона“. Правопис oboe је усвојен на енглеском око 1770 из италијанске oboè, транслитерације изговора француског имена из 17. века. Обична обоа се први пут појавила средином 17. века, када се звала hautbois. Овај назив је коришћен и за њеног претходника, шалмај, од кога је изведен основни облик hautbois. Главне разлике између ова два инструмента укључују поделу хаутбоиса на три дела, или спојеве (што је омогућило прецизнију производњу), и елиминацију усника, дрвене платформе испод језичка која је омогућавала свирачима да одмарају усне. Тачан датум и место порекла хаутбоа су нејасни, као и особе које су биле одговорне. Индивидуални докази, као што је изјава композитора флаутисте Мишела де ла Бара у његовим Мемоарима, упућују на чланове породица Филидор и Хотетер. Могуће је да је инструмент имао више проналазача. Хаутбоис се брзо проширио широм Европе, укључујући Велику Британију, где су га звали hautboy, hoboy, hautboit, howboye и сличне варијанте француског имена. Био је главни мелодијски инструмент у раним војним бендовима, све док га није наследио кларинет. Референце Литература Baines, Anthony: 1967, Woodwind Instruments and Their History, third edition, with a foreword by Sir Adrian Boult. London: Faber and Faber. Beckett, Morgan Hughes: 2008, "The Sensuous Oboe". Orange, California: Scuffin University Press. . Gioielli, Mauro: 1999. "La 'calamaula' di Eutichiano". Utriculus 8, no. 4 (32) (October–December): 44–45. Harris-Warrick, Rebecca: 1990, "A Few Thoughts on Lully's Hautbois" Early Music 18, no. 1 (February, "The Baroque Stage II"): 97-98+101-102+105-106. Haynes, Bruce: 1985, Music for Oboe, 1650–1800: A Bibliography. Fallen Leaf Reference Books in Music, 8755-268X; no. 4. Berkeley, California: Fallen Leaf Press. . Haynes, Bruce: 1988, "Lully and the Rise of the Oboe as Seen in Works of Art". Early Music 16, no. 3 (August): 324–38. Haynes, Bruce: 2001, The Eloquent Oboe: A History of the Hautboy 1640–1760. Oxford Early Music Series. Oxford and New York: Oxford University Press. . Спољашње везе Peter Wuttke: The Haynes-Catalog bibliography of literature for oboe written between 1650 and 1800. A Guide to Choosing an Oboe Student, intermediate & professional oboes explained. Experiments in Jazz Oboe by Alison Wilson (archive link) Oboist Liang Wang: His Reeds Come First NPR story by Debbie Elliott Oboe sound gallery of clips of dozens of prominent oboists in the United States, Europe, and Australia Fingering chart from the Woodwind Fingering Guide Fingering chart for Android devices Pictures of oboe reeds made by famous oboists Дувачки инструменти


Покушавам да побољшам своје здравље и знам да неки од вас такође раде исту ствар. Такође прегледавам здравствене производе да бих вам пружио боље разумевање производа које носимо и зашто то чиним. Моју рецензију можете пронаћи на првој страници, испод. Које су предности производа који се продају као "органски"? Постоји неколико разлога за забринутост због тврдњи о органским производима. Уз ове производе постоје многе здравствене тврдње, али оне су често слабо истражене, понекад нису научно исправне, а понекад су претеране. Прегледао сам тврдње за многе од ових производа и тврдње су увек погрешне или претерано рекламиране. Постоји неколико фактора који могу утицати на целокупно здравље особе, укључујући и исхрану. Па, како можете знати да ли производ има органске састојке? Прво, основни тест потрошача је утврдити колико хране има у паковању. Ако на паковању пише да садржи 30% органске хране, и јесте, производ мора бити органски. Већина произвођача органских прехрамбених производа додала је ознаку која каже да ли су "органски" или не, или су састојци у прехрамбеном производу органски или не. Не морате да ми узимате реч. Прочитајте моје критике. Урадите своје истраживање. Добар сам лекар, н... Ако сам прегледао производ, нисам примио уплату и зато пружам партнерску везу. Слободно користите о... Овај чланак заснован је на врло тачном прегледу који сам урадио, а који укључује многе од најбољих ... Ако сте лекар или здравствени радник који жели да купи ове производе да би постигао боље резултате,... Ови производи су сигурни за употребу ако имате здраво власиште и ако вам је коса здрава. Међутим, к... Све већи број ентузијаста говори о овом леку и њиховим успесима заједно са употребом овог производа... Што се забаве тиче помлађивања, често се чује Lefery ACR - зашто? Ако прочитате мишљења купаца, "за... Као прави тајни савјет у постизању чисте коже недавно се показала Princess Mask. Све врсте афирмати... Све већи број фасцинираних говори о производу и његовим успесима када Valgus 2 in 1. Ови заједнички... Употреба Hear Clear Pro недавно се показала као прави инсајдер на очување здравља. Све врсте позити... У 2013. години интервјуисао ме је АБЦ-ов број 20/20 за њихову здравствену серију, а они су ме замолили да објасним науку која стоји иза моје књиге „Курва и руксак“, која је назив марке коју сам дизајнирао. Моја прича је била пријатељица која се заузела за активнији начин живота као одговор на јаке болове у леђима које је имала. Није желела да седи цео дан у столици, па је желела да крене на стазу ујутро. Борила се ноћу да устане и крене из кревета, и заиста је била у планинарењу и истраживању природе. Била је ентузијасталан ловац и желела је да сазна више о биологији флоре и фауне. Желела је да зна да ли биљке у шуми постоје дуго времена и да ли ће на крају умрети, или ће се сви вратити и како ће окружење утицати на биљни и животињски свет. Рекла сам Не мислим да је то могуће на практичан начин. Намеравао сам да дизајнирам ранац који би био „добар“ ранац за ову врсту руксака, али нисам желео да будем познат као тип који је направио ову торбу.


text: Написано: 3. марта 1913. Извор: В. И. Лењин, Три извора и три саставна дела марксизма, Друго издање, Култура, Библиотека марксизма-лењинизма, 1947. Штампање ћирилицом у 10.000 примерака завршено 50 јануара 1947 у штампарији „Култура“ Београд, Стаљинградска ул. 4. Први пут издато: Штампано у часопису „Просвещение“ број 3, март 1913 г. Интернет верзија: Побуњени ум 2003. / Марксистичка интернет архива (marxists.org) 2003. Транскрипција / HTML: Побуњени ум 2003. / Марксистичка интернет архива (marxists.org) 2003. Copyleft: Марксистичка интернет архива (marxists.org) 2003. Копирање и/или дистрибуирање овог документа је дозвољено под условоима наведеним у GNU Free Documentation License Марксово учење изазива против себе у целом цивилизованом свету највеће непријатељство и мржњу читаве буржоаске (и званичне и либералне) науке, која у марксизму гледа неку врсту „штетне секте“. Друкчији став не може се ни очекивати, јер у друштву изграђеном на класној борби „непристрасне“ социјалне науке не може бити. Читава званична и либерална наука брани, на овај или онај начин, најамно ропство, док је марксизам објавио немилосрдан рат том ропству. Очекивати непристрасну науку у друштву најамног ропства исто је таква глупа наивност као и очекивати непристрасност фабриканата у питању о томе не треба ли радницима повећати плату смањивши профит капитала. Али то није све. Историја филозофије и историја социјалне науке показују потпуно јасно да у марксизму нема ничег налик на „секташтво“ у смислу неког затвореног, скамењеног учења, које је настало по страни од главног пута развитка светске цивилизације. Напротив, сва Марксова генијалност састоји се баш у томе што је он дао одговоре на питања која је напредна мисао човечанства већ поставила. Његово учење настало је као директан и непосредан наставак учења највећих претставника филозофије, политичке економије и социјализма. Марксово учење је свемоћно, јер је истинито. Оно је потпуно и складно, оно даје људима целовит поглед на свет, који се не може помирити ни с каквим празноверјем, ни с каквом реакцијом, ни с каквом одбраном буржоаског угњетавања. Оно је законити наследник најбољег што је створило човечанство у XIX веку у немачкој филозофији, енглеској политичкој економији, француском социјализму. Баш на тим трима изворима и уједно саставним деловима марксизма ми ћемо се мало зауставити. Филозофија марксизма јесте материјализам. У току читаве новије историје Европе, а нарочито крајем XVIII века у Француској, где се разбуктала одлучна битка против свакојаке средњовековне старежи, против феудализма у установама и идејама[А], материјализам се показао као једина доследна филозофија, верна свим учењима природних наука, непријатељска празноверју, итд. Стога су непријатељи демократије свим силама настојали да „побију“, поткопају, оклеветају материјализам и бранили су различите облике филозофског идеализма, који се увек своди, на овај или онај начин, на одбрану или подршку религије. Маркс и Енгелс најодлучније су бранили филозофски материјализам и много су пута објашњавали дубоку погрешност сваког скретања с те основе. Њихови погледи су најјасније и најподробније изложени у Енгелсовим делима: „Лудвиг Фојербах“ и „Анти-Диринг“, која су — слично „Комунистичком манифесту“ — приручник сваког свесног радника. Али Маркс се није зауставио на материјализму XVIII века, него је филозофију развио даље. Он ју је обогатио тековинама немачке класичне филозофије, особито Хегеловог система, који је са своје стране довео до Фојербаховог материјализма. Главна од тих тековина је дијалектика, тј. учење о развитку у његовом најпунијем, најдубљем и од једностраности најслободнијем облику, учење о релативности људског знања које нам даје одраз материје која се вечно развија. Најновија открића природних наука — радијум, електрони, претварање елемената — сјајно су потврдили Марксов дијалектички материјализам насупрот учењима буржоаских филозофа с њиховим „новим“ враћањима старом и трулом идеализму. Продубљујући и развијајући филозофски материјализам, Маркс га је довео до краја, проширио његову спознају природе на спознају људског друштва. Највећа тековина научне мисли био је — Марксов историски материјализам. Хаос и произвољност, који су све дотада владали у погледима на историју и на политику, били су смењени необично целовитом и складном научном теоријом, која показује како се из једног система друштвеног живота, услед пораста производних снага, развија други, виши, — како, на пример, из феудализма израста капитализам. Као год што спознаја човека одражава природу која постоји независно од њега, тј. материју која се развија, тако друштвена спознаја човека (тј. разна филозофска, религиозна, политичка итд. схватања и учења) одражава економску структуру друштва. Политичке установе су надградња над економском основом. Ми видимо, на пример, како разни политички облици савремених европских држава служе јачању владавине буржоазије над пролетаријатом. Марксова филозофија је завршени филозофски материјализам, који је дао човечанству, а радничкој класи посебно, велика средства спознаје. Утврдивши да је економска структура основа на којој се издиже политичка надградња, Маркс је највише пажње посветио проучавању те економске структуре. Главно Марксовр дело — „Капитал“ — посвећено је проучавању економске структуре савременог, тј. капиталистичког друштва. Класична политичка економија пре Маркса формирала се у Енглеској — најразвијенијој капиталистичкој земљи. Адам Смит и Давид Рикардо, испитујући економску структуру, створили су почетке радне теорије вредности. Маркс је наставио њихово дело. Он је строго образложио и доследно развио ту теорију. Он је показао да се вредност сваке робе одређује количином друштвено потребног радног времена које се употребљава за производњу робе. Тамо где су буржоаски економисти видели однос између ствари (размена робе за робу), тамо је Маркс открио однос између људи. Размена роба изражава везу између појединих произвођача посредством тржишта. Новац значи да та веза постаје све тешња, нераздвојно повезујући читав привредни живот појединих произвођача у једну целину. Капитал значи даљи развитак те везе; радна снага човека постаје роба. Најамни радник продаје своју радну снагу власнику земље, фабрика, оруђа за рад. Један део радног дана радник употребљава за то да покрије трошкове за издржавање себе и своје породице (надница), а други део дана радник ради бесплатно, стварајући вишак вредности за капиталиста, извор профита, извор богатства капиталистичке класе. Учење о вишку вредности је угаони камен Марксове економске теорије. Капитал, створен радом радника, угњетава радника, упропашћава ситне поседнике и ствара армију незапослених. У индустрији победа крупне производње уочљива је на први поглед, али и у земљорадњи видимо исту појаву: надмоћност крупне капиталистичке земљорадње повећава се, примена машина расте, сељачко газдинство доспева у замку новчаног капитала, слаби и пропада под јармом заостале технике. У земљорадњи су облици пропадања ситне производње друкчији, али само пропадање је неоспорна чињеница. Уништавајући ситну производњу капитал води до повећања продуктивности рада и до стварања монополског положаја удружења најкрупнијих капиталиста. Сама производња постаје све више друштвена, — стотине хиљада и милони радника повезују се у плански привредни организам, — а производ заједничког рада присваја шачица капиталиста. Расте анархија производње, кризе, дивља јагма за тржиштем, необезбеђеност опстанка за масу становништва. Повећавајући зависност радника од капитала, капиталистички поредак ствара велику снагу уједињеног рада. Маркс је истражио развитак капитализма од првих почетака робне привреде, од просте размене, до његових највиших облика, до крупне производње. И искуство свих капиталистичких земаља, како старих, тако и нових, из године у годину очигледно, показује све већем и већем броју радника правилност тог Марксовог учења. Капитализам је победио у читавом свету, али та победа само је увод у победу рада над капиталом. Кад је био оборен феудализам и “слободно“ капиталистичко друштво угледало света, — одмах се показало да та слобода значи нов систем угњетавања и експлоатације трудбеника. Одмах су почела ницати различита социјалистичка учења, као одраз тог угњетавања и протест против њега. Али првобитни социјализам био је утописки социјализам. Он је критиковао капиталистичко друштво, осуђивао га, проклињао га, маштао о његовом уништењу, фантазирао о бољем поретку, убеђивао богате о неморалности експлоатације. Али утописки социјализам није могао показати стварни излаз. Он није умео ни објаснити суштину најамног ропства под капитализмом, ни открити законе његова развитка, ни наћи ону друштвену снагу која је способна да постане творац новог друштва. Међутим, бурне револуције, које су пратиле пад феудализма свуда у Европи и нарочито у Француској, све очигледније су откривале борбу класа као основу читавог развитка и као његову покретачку снагу. Ниједна победа политичке слободе над феудалном класом није била извојевана без очајног отпора. Ниједна капиталистичка земља није се формирала на више мање слободној, демократској основи без борбе на живот и смрт између разних класа капиталистичког друштва. Марксова генијалност састоји се у томе што је знао да отуда, раније од свих, изведе и доследно спроведе онај закључак коме нас учи светска историја. Тај закључак јесте учење о класној борби. Људи су увек били и увек ће бити глупе жртве обмане и самообмане у политици, док не науче да за сваком моралном, религиозном, политичком, социјалном фразом, изјавом, обећањем траже интересе ових или ових класа. Присталице реформе и побољшања увек ће бити насамаривани од заштитника старог, док не схвате да се свака стара установа, ма колико она изгледала апсурдна и трула, одржава снагама ових или оних владајућих класа. А да се сломи отпор тих класа, постоји само једно средство: у самом друштву које нас окружује наћи, просветити и организовати за борбу такве снаге, које могу — и по свом друштвеном положају морају — да буду снага која је способна да збрише старо и створи ново. Само Марксов филозофски материјализам показао је пролетаријату излаз из духовног ропства, у коме су досад тавориле све утњетене класе. Само Марксова економска теорија објаснила је стварни положај пролетаријата у општем систему капитализма. У целоме свету, од Америке до Јапана и од Шведске до Јужне Африке, множе се самосталне организације пролетаријата. Он се просвећује и васпитава водећи своју класну борбу, избавља се од предрасуда буржоаског друштва, окупља се све тешње и учи се да мери меру својих успеха, прекаљује своје снаге и незадрживо расте. Штампано у часопису „Просвещение“ број 3, март 1913 г. В. И. Лењин. Дела, 3 изд., св. XVI, гтр. 349—353. [А]Мисли се на француску буржоаску револуцију (1789-1793 г.), Ред.


text: Дани Светог Василија Острошког у Никшићу У Црквено-народном дому Светог Василија Острошког у Никшићу 5. маја 2014. одине одржана је конференција за новинаре на којој је било ријечи о програму традиционалне културно-духовне манифестације "Дани Светог Василија Острошког“, чији организатори су Епархија будимљанско-никшићка и Црквена општина Никшић. Са програмом манифестације „Дани Светог Василија Острошког“, која почиње на празник Светог великомученика Георгија, у уторак 6. маја, светом архијерејском Литургијом у манастиру Ђурђеви Ступови, сједишту Епархије будимљанско-никшићке, а завршава се у понедјељак 12. маја, на празник Светог Василија Острошког Чудотворца, представнике медија упознао је јереј Миодраг Тодоровић, старјешина никшићког Саборног храма. "Желим да, нарочито, скренем пажњу на два сегмента програма: гостовање мушког хора Духовне академије из Петрограда на челу са ректором Његовим Високопреосвештенством Архиепископом петргофским Амвросијем. Овогодишње свечаности почеће најприје доксологијом у част Владике Амвросија, која ће бити служена 7. маја у 14 часова у Саборном храму у Никшићу. Истог дана, дакле, у сриједу у 18 часова у Парохијском дому биће отворена изложба икона и манастирског рукодјеља, а у 20 часова поменути хор петроградске Духовне академије одржаће концерт на Сцени 213. Између два наступа овог реномираног хора професор историјских наука Карпук одржаће предавање посвећено новомученицима и исповиједницима Руске цркве у периоду Октобарске револуције и касније“. Свештеник Миодраг Тодоровић је као други веома значајан културни догађај издвојио долазак чудотворне иконе Тихвинске Богородице у град Никшић, односно Саборну цркву Светог Василија Острошког. Чудотворна икона, како је планирано, у никшићки Саборни храм стиже у недјељу 11. маја у 17 часова, када ће, послије поклоњења вјерног народа, бити служен молебан Тихвинској Богородици, а у наставку и свечно бденије уочи празника Светог Василија Острошког. Молебан ће служити Њихова Преосвештенства Г. Амвросије и Г. Јоаникије са свештенством. "На сам празник у понедјељак 12. маја служиће се Света Архијерејска Литургија са почетком у 9 часова. Литургију ће служити поменути Епископи уз саслужење свештенства, а пјеваће хор Светог новомученика Станка и хор Духовне академије из Петрограда. Увече у 18 часова је свечана празнична Литија вјерног народа, чиме се и завршавају "Дани Светог Василија Острошког“. Очекујемо да ће Литију предводити више Архијереја наше Цркве: Митрополит црногорско-приморски Г. Амфилохије, Епископи: захумско-херцеговачки Г. Григорије, умировљени Г. Атанасије, будимљанско-никшићки Г. Јоаникије и други Епископи из дијаспоре“. "Позивам све грађане, све становнике Никшића, без обзира на вјероисповијест, да дођу и да нам се придруже тог дана, као што под Острог долазе, траже помоћ и цјеливају чудотворне мошти Светог Василија и наша браћа римокатоличког и мухамеданског закона. Нема разлога да тог дана ико изостане, јер сви волимо Светог Василија, који је изнад сваке идеологије и свих сујета и самољубаља овоземаљских“, казао је јереј Миодраг Тодоровић. О сегментима књижевног дијела програма културно-духовне манифестације "Дана Светог Василија Острошког Чудотворца“ разговарали смо са Милутином Мићовићем, предсједником Књижевног друштва "Његош“ и једним од оснивача "Дана Светог Василија“. У четвртак 8. маја у Парохијском дому, са почетком у 20 часова, биће уприличена промоција часописа "Свевиђе“ и "Слово“. "То су часописи који су, у једном времену, понијели понајтеже бреме у Црној Гори што се тиче културе и идентитетских питања. Ови часописи су се, а посебно "Слово“ које је кренуло од ничега, али је имао конкретан проблем и велики задатак, латили најтежег посла – да бране и да свједоче културни идентитет Црне Горе, тачније српски културни његошевски идентитет. Из тих разлога имамо увијек уважење према тим часописима и они ће и ове године бити заступљени у оквиру "Дана Светог Василија Острошког“ у Никшићу“, напомиње Мићовић. Књига "Камена чтенија“ Ивана Негришорца је ове године добила награду "Меша Селимовић“, као једну од најугледнијих награда на нашем културном простору. То је, према ријечима Мићовића, био један од разлога да се, у оквиру "Дана Светог Василија Острошког“ – у петак 9. маја у Парохијском дому у 20 часова, награђено дјело и аутор представе нашој публици. "Иван Негришорац је познат као човјек са великом духовном бригом, који настоји да сабере све оно што је најбоље у српском културном простору и да као предсједник Матице српске ради на интеграцији српског културног простора. Професор је на новосадском Универзитету, а, прије свега, он је пјесник. Сабирајући све те таленте и просторе које носи у себи, и, наравно, са том новом књигом, било је природно да промоција "Каменог чтенија“ уђе у програм "Дана Светог Василија Острошког“. Овој промоцији смо дали одговарајући значај, а учествоваће проф. др Лидија Томић и доц. др Горан Радоњић“. Круна манифестације, свакако, је уручење књижевне награде „Извиискра Његошева“, коју су установиле Епархија будимљанско-никшића и модна компанија Мона. Овогодишњем добитнику овог значајног књижевног признања академику Миловану Данојлићу награда ће бити свечано уручена у недјељу 11. маја у Парохијском дому са почетком у 20 часова. "Награду ће писцу Миловану Данојлићу уручити Његово Преосвештенство Епископ будимљанско-никшићки Г. Јоаникије. На тој свечаности биће присутни и предсједник жирија проф. др Јован Делић са члановима, затим представници компаније Мона и друге бројне личности. Данојлић је, да подсјетимо, уз Миодрага Павловића, Рајка Петрова Нога и Митрополита црногорско-приморског Г. Амфилохија, четврти добитник награде Извиискра Његошева“. "Та награда се, на неки начин, изњедрила из "Дана Светог Василија Острошког“, из идеје "Дана Светог Василија“, односно и духовне потребе након што је укинута државна награда Његошева. Интервенисали смо у културни, духовни простор да некако означимо важна дјела и важне савремене ауторе, који могу да понесу и да се оките тим Његошевим знамењем. Данојлићу ће награда бити уручена у навечерје празника Светог Василија Острошког. То је, заиста, важан догађај и круна ове манифестације. Свечаности ће присуствовати сви чланови жирија и говориће о лауреату“. У конференцији за новинаре учествовао је и Ратко Кривокапић, предсједник Црквене општине Никшић. Кривокапић је подсјетио да је свенародна Литија са моштима Светитеља Василија Острошког и Тврдошког улицама Никшића прошла 1996. године и од тада је величанствена световасилијевска Литија постала саставни и неодвојиви дио поменуте манифестације, односно славе самог града и никшићког Саборног храма. Извор: Епархија будиљманско-никшићка


text: 1998. је била проста година. Догађаји Јануар 7. јануар — Ослободилачка војска Косова (ОВК), која се прогласила одговорном за серију напада на полицијске станице на Косову и Метохији, преузела је одговорност и за терористичке акције у Македонији, иако је македонско Министарство унутрашњих послова демантовало повезаност ОВК с бомбашким нападима у Македонији. 31. јануар — Скупштина Републике Српске на заседању у Бањалуци одлучила је да се седиште Владе Републике Српске са Пала премести у Бањалуку. Фебруар 28. фебруар — У селу Ликошане код Глоговца, на Косову и Метохији, дошло је до већег сукоба између Полиције Републике Србије и терориста ОВК. У сукобу су погинула 4 српска полицајца и 16 терориста ОВК. Март 2. март — Филм Титаник постао је први филм у свету који је остварио приход од милијарду долара. 5. март — У нападу српске полиције на кућу Адема Јашарија у селу Доње Преказе погинуло је око 60 особа. 24. март — После парламентарних избора у Србији, СПС, ЈУЛ и СРС формирали нову Владу Републике Србије. За премијера изабран Мирко Марјановић, функционер социјалиста. Војислав Шешељ, лидер СРС, изабран за потпредседника Владе. Април 23. април — У Србији организован референдум на којем се 95% грађана изјаснило против страног мешања у решавању косовске кризе. Мај 21. мај — Под снажним притиском масовних демонстрација индонежански председник Сухарто поднео оставку после 32 године диктаторске владавине. 28. мај — Друга влада Мирка Марјановића је донела Закон о универзитету по којем је више стотина научних радника отпуштено са српских универзитета. Јун 3. јун — Брзи воз Интерсити експреса је излетео са шина између Хановера и Хамбурга, усмртвиши 101 особу. Завршена је деблокада Дечана од стране Војске Југославије и Полиције Републике Србије. Дечане је пуна 2 месеца било блокирано од стране ОВК терориста. 22. јун — ОВК заузела рудник угља Белаћевац код Обилића и заробила рударе српске националности. Полиција Републике Србије је 30. јуна ослободила рудник. ОВК терористи су приликом повлачења са собом одвели 8 заробљених рудара и још једног цивила, који није био радник рудника. Њихова судбина до данас није расветљена. Јул 17. јул — На конференцији УН у Риму, представници 120 земаља усвојили су статут којим је успостављан први стални Међународни кривични суд за ратне злочине. ОВК је извршила напад на Ораховац и привремено га окупирала. Након 2 дана, град је ослобођен од стране Војске Југославије и Полиције Републике Србије. Приликом повлачења ОВК је са собом као таоце повела 80 српских цивила. Након посредовања међународног Црвеног крста, жене и деца су ослобођени. Око 45 цивила се по повратку жена и деце водило као нестало. Пронађени су посмртни остаци 40 жртава, од тога 28 у стратишту Волујак и још 12 у масовној гробници у Малишеву. Чак 14 жртава је припадало српској породици Костић. Август 7. август — У експлозији два аутомобила-бомбе у америчким амбасадама у Кенији и Танзанији погинуло је најмање 215 људи у Најробију и 11 у Дар ес Саламу, а рањено је више од 5.000 људи. Септембар 4. септембар — Међународни трибунал за Руанду осудио је бившег премијера Руанде Жана Камбанду на доживотни затвор због његове улоге у геноциду током рата 1994. 4. септембар — Лари Пејџ и Сергеј Брин су у Менло Парку основали Гугл да промовишу свој аглоритам за претрагу интернета који су развили као студенти на Станфорду. 15. септембар — Општи избори у Босни и Херцеговини 1998. Октобар 5. октобар — Савезна скупштина СР Југославије прогласила је стање непосредне ратне опасности због претњи НАТО пакта војном интервенцијом у СРЈ. 13. октобар — Споразум Холбрук-Милошевић постигнут је након вишедневних разговора председника СРЈ Слободана Милошевића са америчким изаслаником Ричардом Холбруком. 16. октобар — Под притиском међународне заједнице, јединице Војске Југославије на Косову почеле повлачење у матичне гарнизоне, али су сукоби мањег интензитета српских снага безбедности и косовских Албанаца настављени. 23. октобар—4. новембар — Одржан шаховски турнир у Тилбургу, Холандија. Победио је Вишванатан Ананд. Новембар 2. новембар — Ураган Мич, који је харао кроз централну Америку седам дана, изазвао је огромна разарања, посебно у Хондурасу и Никарагви, а најмање 9.000 људи је погинуло. Децембар 14. децембар — У оружаном нападу маскираних особа на кафић у центру Пећи на Косову убијено шест младића српске националности. 19. децембар — Представнички дом САД је покренуо процедуру опозива предсеника Била Клинтона након афере Левински. Рођења Јануар 5. јануар — Ајзак Хамфриз, аустралијски кошаркаш 6. јануар — Аксел Бакајоко, француски фудбалер 14. јануар — Филип Станић, немачки кошаркаш 23. јануар — -{XXXTentacion}-, амерички хип-хоп музичар (прем. 2018) 24. јануар — Александар Аранитовић, српски кошаркаш Фебруар 1. фебруар — Зе Маркос, бразилски фудбалер 1. фебруар — Алекса Раданов, српски кошаркаш 5. фебруар — Родионс Курукс, летонски кошаркаш 14. фебруар — Амар Гегић, босанскохерцеговачки кошаркаш Март 3. март — Џејсон Тејтум, амерички кошаркаш 5. март — Вељко Бирманчевић, српски фудбалер 13. март — Џек Харлоу, амерички хип-хоп музичар 17. март — Урош Рачић, српски фудбалер 19. март — Милица Спасојевић, српска глумица 20. март — Бориша Симанић, српски кошаркаш 22. март — Паола Андино, америчка глумица 22. март — Вања Вучићевић, српски фудбалер Април 6. април — Пејтон Лист, америчка глумица и модел 7. април — Доминик Динга, српски фудбалер 9. април — Ел Фанинг, америчка глумица 21. април — Милош Глишић, српски кошаркаш 23. април — Вук Тодоровић, српски одбојкаш Мај 4. мај — Тијана Богдановић, српска теквондисткиња 5. мај — Арина Сабаленка, белоруска тенисерка 7. мај — Дани Олмо, шпански фудбалер 25. мај — Анастасија Ражнатовић, српска певачица Јун 18. јун — Костја Мушиди, немачки кошаркаш 24. јун — Кој Стјуарт, амерички глумац 29. јун — Мајкл Портер Млађи, амерички кошаркаш Јул 8. јул — Џејден Смит, амерички хип-хоп музичар и глумац 8. јул — Маја Хок, америчка глумица, музичарка и модел 18. јул — Адам Мокока, француски кошаркаш 22. јул — Федерико Валверде, уругвајски фудбалер 22. јул — Медисон Петис, америчка глумица 23. јул — Диандре Ејтон, бахамски кошаркаш 30. јул — Душан Милетић, српски кошаркаш Август 5. август — Мими Кин, енглеска глумица 8. август — Шон Мендес, канадски музичар 12. август — Стефанос Циципас, грчки тенисер 25. август — Чајна Ен Маклејн, америчка глумица и певачица Септембар 1. септембар — Џош Окоги, нигеријско-амерички кошаркаш 1. септембар — Огњен Чарапић, црногорски кошаркаш 17. септембар — Лука Аџић, српски фудбалер 21. септембар — Тадеј Погачар, словеначки бициклиста Октобар 7. октобар — Трент Александер Арнолд, енглески фудбалер 23. октобар — Амандла Стенберг, америчка глумица и певачица 29. октобар — Ленс Строл, канадски аутомобилиста, возач Формуле 1 Новембар 4. новембар — Ашраф Хакими, марокански фудбалер 14. новембар — Софија Кенин, америчка тенисерка 28. новембар — Пејтон Мејер, амерички глумац Децембар 2. децембар — -{Juice Wrld}-, амерички музичар (прем. 2019) 4. децембар — Стефан Ђорђевић, српски кошаркаш 8. децембар — Танер Бјукенан, амерички глумац 13. децембар — Осман Букари, гански фудбалер 18. децембар — Паола Егону, италијанска одбојкашица 20. децембар — Килијан Мбапе, француски фудбалер 22. децембар — Каспер Руд, норвешки тенисер Смрти Јануар 7. јануар — Ричард Хаминг, амерички математичар и информатичар (*1915) 7. јануар — Владимир Прелог, швајцарско-хрватски хемичар и нобеловац Фебруар 6. фебруар — Фалко, аустријска рок звезда (*1957) Март 8. март — Мустафа Хајрулаховић Талијан, официр ЈНА и бошњачки генерал (*1957) 15. март — Мато Дујмов, буњевачки културни прегалник и писац једночинки (*1937) Април 2. април — Предраг Прежа Милинковић, глумац и најпознатији статиста у српским филмовима (*1933) Мај 14. мај — Френк Синатра, амерички певач и глумац (*1915) Јун 14. јул — Ричард Макдоналд, оснивач највећег ланца ресторана у свету, „Мекдоналдс” Август Септембар 21. септембар — Драгутин Гостушки, српски композитор. (*1923) Октобар Новембар 29. новембар — Живојин Павловић, српски редитељ (*1933) Децембар 30. децембар — Жуан Броса, каталонски песник. (*1919) Нобелове награде Физика — Роберт Б. Лафлин, Хорст Лудвиг Штермер и Данијел Ћи Цуеј Хемија — Волтер Кон и Џон А. Попл Медицина — Роберт Ф. Ферчгот, Луис Игнаро и Ферид Мурад Књижевност — Жозе Сарамаго (Португалија) Мир — Џон Хјум (УК) и Дејвид Тримбл (УК) Економија — Амартја Сен (Индија) 1990-е 91998


– Мој став је да ако је неко направио неко дело треба да одговара, али је тај поступак доказивања и процесуирања требало да буде обављен давно јер било је разних размена података, предмета, списа између Србије и Хрватске, било је договора, протокола – каже овај београдски адвокат.


text: Maya Beiser: Маја(е) Беисер и њено чело(а) Челисткиња Маја Беисер свира дивну модерну етиду из осам делова са седам копија себе и упловљава у медитативни музички/видео хибрид - користећи технологију да створи бескрајне могућности звука који трансформише. Композиција је од Стива Рајха "Cello Counterpoint" уз видео Била Морисона, а потом "World to Come" од Дејвида Ланга уз видео који је снимила Ирит Батсри.


Хаос у московском дербију, прекинут меча Спартака и Динама због оштрог старта Хаос у московском дербију – вербални и физички обрачун због оштрог старта /видео/ Фудбалери Спартака и Динама из Москве одиграли су јако узбудљив меч у дербију 11. кола Премијер лиге Русије, који је у једном тренутку био и кратко прекинут због „карамбола“ који је настао на терену. Играо се 41. минут када је Захариан оштро стартовао над штопером Спартака Максимилијаном Кофријом.Игра је настављена, али арбитар је зауставио игру након што је видео да се Белгијанац налази у боловима. Затим је настала велика гужва, вербални, али и физички обрачун фудбалера два клуба.Прекид је трајао више од два минута, и чак четворица фудбалера добила су по жути картон – Жиго и Џикија (Спартак) и Захаријан и Грулев (Динамо).Када је реч о току меча, утисак је био да ће Динамо уписати велика три бода, пошто је после 60. минута резултат на семафору био 0:2.Динамо је у предност довео Ордетс поготком у 17. минуту.На 2:0 повисио је Тјукавин и гости су имали три бода у својим рукама.Изабраници Сандра Шварца крупним корацима ишли су ка победи, али је Спартак головима у 87. и 90. успео да извуче бод.На 1:2 смањио је Џикија. Домаћину је бод донео Жиго у последњим минутима утакмице.После једанаест одиграних утакмица Динамо се налази на трећем месту са 20 бодова, док је Спартак седми са три мање. © Sputnik / Григорий СысоевДетаљ са утакмице Спартак Москва – Динамо Москва Играо се 41. минут када је Захариан оштро стартовао над штопером Спартака Максимилијаном Кофријом. Игра је настављена, али арбитар је зауставио игру након што је видео да се Белгијанац налази у боловима. Затим је настала велика гужва, вербални, али и физички обрачун фудбалера два клуба. Прекид је трајао више од два минута, и чак четворица фудбалера добила су по жути картон – Жиго и Џикија (Спартак) и Захаријан и Грулев (Динамо). Када је реч о току меча, утисак је био да ће Динамо уписати велика три бода, пошто је после 60. минута резултат на семафору био 0:2. Динамо је у предност довео Ордетс поготком у 17. минуту. На 2:0 повисио је Тјукавин и гости су имали три бода у својим рукама. Изабраници Сандра Шварца крупним корацима ишли су ка победи, али је Спартак головима у 87. и 90. успео да извуче бод. На 1:2 смањио је Џикија. Домаћину је бод донео Жиго у последњим минутима утакмице. После једанаест одиграних утакмица Динамо се налази на трећем месту са 20 бодова, док је Спартак седми са три мање.


Век од Великог рата у Чачку: Забрањени ћирилица и шљивовица


Студије су показале да ови антиоксиданти могу смањити развој хепатичне фиброзе, штетног стања у којем се прекомерно везивно ткиво развија у јетри. Ово је типично резултат хроничне упале.


Постани студент СТУДИЈА БУДУЋНОСТИ - Omladinske Novine Постани студент СТУДИЈА БУДУЋНОСТИ У октобру 2019. године ћеш имати до 27 година и бићеш студент завршне године, апсолвент или студент мастер студија на неком од београдских универзитета? Ближи ти се крај студија и питаш се шта даље? Имаш утисак да те факултет није сасвим припремио за оно што следи? Искористи наредних годину на најбољи начин – постани студент СТУДИЈА БУДУЋНОСТИ. Уписујемо 27. генерацију студената образовног програма, а уколико ти је прва помисао да је то само још један низ предавања, мораћемо да те разуверимо. Шта су студије будућности? Не само да се ради о несвакидашњим предавањима кроз која ћеш се упознати са друштвеним контектстом у коме се налазиш и који те очекује, вештинама које су ти неопходне и невероватним достигнућима наших предавача који спајају музику и медицину, вештачку интелигенцију и радну снагу, ДНК и друштвену контролу, на Студијама будућности ћеш искусити: Alumni2Students програм менторства – један од 1.247 бивших полазика/ца нашег програма биће твој први савезник у каријерном и личном развоју и прва веза са пословном заједницом за коју си заинтересован; Израду завршног пројекта – добићеш своју прву референцу објављивањем студије случаја, академског рада или предлога практичне политике. И то није све – кроз све ове активности ћеш пролазити са 20-25 сјајних младих људи са различитих факултета и делити филмске пројекције на 16. спрату Београђанке, погледе на Београд које до сада ниси имао/ла прилику да искусиш, радити на себи кроз групне психолошке радионице, путовати и упознати своју улогу у тиму, учествовати у спортским активностима и још много тога. Ако ти све о звучи примамљиво, упусти се у наредна 3 корака и дозволи нам да те боље упознамо: Корак #1 Припрема документације Своју пријаву нам достављаш попуњавањем форме коју можеш пронаћи овде. Пре него почнеш са попуњавањем, потребно је да припремиш: Своју биографију која је написана по форми коју преузимаш; Два писма препоруке – једна препорука мора бити са факултета са ког долазиш (професор или асистент могу написати академску препоруку); Уверење о просечној оцени током студија или фотокопију страница индекса које садрже оцене на предметима и оверени последњи семестар. Уколико имаш питања или нејасноћа, пиши нам на upis2019@bos.rs или нас позови на 011 30 65 830 или на 063 31 63 46. Рок за пријаву је отворен до среде, 31. јула до 23.59 часова. Ако је твоја пријава потпуна и ако си нам се представио на најбољи начин, спреман/на си за следећи корак. Волели бисмо да те боље упознамо кроз кратке тестове опште културе, личности и способности. Тестирање траје један дан и биће реализовано у септембру ове године. Када нам покажеш колико си сјајан, следи нам и последњи, најлепши корак. Кратак разговор са БОШ тимом након чега се формира коначна листа кандидата. Ако смо пропустили да ти кажемо нешто или имаш додатна питања, позови нас на 011 30 65 830 или на 063 31 63 46, или пиши на upis2019@bos.rs. Додатне информације sb2019.bos.rs/. Напомена: Београдска отворена школа покрива највећи део трошкова програма, а студенти партиципирају у износу од 28.000,00 динара (са ПДВ-ом), који је могуће је платити у 7 једнаких месечних рата. Завршено Кратко, али слатко издање Филмског фронта!


レミリアのたび重なるスカーレット家資産の浪費により紅魔館の財政は破綻! 莫大な借金のかたに館の住人は売り飛ばされ紅魔館は差し押さえられてしまう! 咲夜の冷たい視線を浴びながらレミリアはみんなと紅魔館と威厳を取り戻すため 外の世界から流れ着いた「レミリアが頑張るとお金がもらえるシステム」を利用し 借金返済のために体を張るのだった...! レミリアちゃんが芸人ばりに体を張って「いじり」をされることにより 紅魔館に収益が舞い込んできます. 身柄を押さえられてしまった紅魔館のメンバーと,紅魔館を買い戻すため がんがんレミリアちゃんをいじりましょう. 残念ながらレミリアちゃんは雛ちゃんと違って芸人ではないので いじり続けると心が折れてしまいます. 「精神力ゲージ」に気を配りながら資産を増やしましょう. ゲームプレイ中も,ゲームをしていなくても 何もしなくても少しづつ紅魔館の資産は増えていきます. 時にはレミリアちゃんを休ませつつ,自動で稼ぐのもいいでしょう. ゆったりまったり稼ぎながら,紅魔館を救いましょう. ☆レミリアちゃんは紅魔館とみんなのために望んで体を張ってるので大丈夫です. ※現実のお金は増えたり減ったりしません ◎本ゲームはクリッカーゲーム(系)です ●本アプリの開発,更新は終了しました.改善要望,バグ修正は今後行うことができないのでご了承ください. Због губитка имовине породице сцарлетске породице сваки пут се преплављује Ремилиа, монетарни трошкови црвеног будистичког колапса! Становници у сали се продају за огромне дугове и Сцарлет Бог је одузео! Док хладно погледате Сакуиа Ремилиа да вратите величанство и величанство са свима Користили смо систем "Ремилиа добија новац кад радите напорно" која је изашла из вањског свијета То је било да поставите своје тело за отплату дуга ...! Ремиллиа ставља своје тело на забављача и "зезање" Зарада ће ући у Кагамикан. Чланови Сцарлет Годдесс који су задржани и купују Сцарлет Кингдом Хајде да се зезамо са раком ремириа. Нажалост Ремилиа није забављач за разлику од Чике Ако наставите да радите, ваше срце ће се разбити. Хајде да повећамо имовину док обраћамо пажњу на "ментални мерач силе". Чак и током игре, чак и ако не играте игре Чак и без чега, имовина Кајинкана ће се постепено повећавати. Понекад је добро зарадити аутоматски док напуштате Ремилију. Слободно се опусти, спасимо Сцарлет Годдесс. ☆ Ремилиа је у реду јер жели тело за Црвени Демеанер и све остале. * Стварни новац се не повећава или смањује ◎ Ова игра је кликерска игра (систем) ● Развој и ажурирање ове апликације је завршено. Захтеви за побољшање, исправке грешака не могу се урадити у будућности, молим вас разумите.


Ко су заиста Вучићеви пријатељи шеици и шта они раде у Србији? (део први) by satelit 196d inShare2 Затрпани смо задњих месеци приземном пропагандом српског режима у којој се српском народу обећавају силни милиони долара и инвестиције од стране Уједињених Арапских Емирата и крунског принца УАЕ шеика бин-Заједа. Оно што је гротескно у читавој ствари је однос који су ППВ српске владе Александар Вучић и шеик бин-Зајед успоставили. Судећи по фотографијама и видео материјалу који доспевају у јавност тај однос више личи на пубертетски пар који открива благодети прве љубави него на однос два државника. Оно што је српској јавности мање познато је чињеница да су УАЕ и припадници њихове владајуће породице већ поприлично уложили и инвестирали у Србију. Почетак тих инвестиција и улагања сеже у 1999 годину и рат који је тада НАТО пакт повео пр 3ff9 отив Срба како би отели од Србије Косово и Метохију. Sheikh Zayed bin Sultan Al Nahyan Отац крунског принца и великог Вучићевог пријатеља шеика бин-Заједа, шеик бин Султан Ал Нахајан био је један од највећих финансијера терористичке УЧК и читавог пројекта отимања Косова и Метохије од Србије. Од почетка операција НАТО пакта и бомбардовања Србије шеик бин Султан Ал Нахајан био је један од главних финансијера и пропагандиста независног Косова и Метохије. УАЕ су били је једна од ретких земаља која је учествовала у логистичким операцијама НАТО пакта а да сами нису били чланица. Војска УАЕ је у току бомбрадовања модернизовала аеродром у Кукешу у Албанији. Кукеш је иначе у то време био један од главних центара за обуку шиптарских терориста који су одатле упућивани на Косово и Метохију како би вршили терористичке акције. У Кукешу је војска УАЕ претворила аеродом и писту из другог светског рата у модеран међународни аеродром способан да прихвата готово све модерне авионе. У „хуманитарним“ активностим војске УАЕ тада су ангажовани и транспортни хеликоптери типа Пума. Отвaрање аеодрома у Кукешу у Албанији, шеик бин Зајед Прихват шиптарских избеглица које су пред наводним српским етничким чишћењем напуштали Косово и Метохију у Кукешу и околини организовало је више „хуманитарних“ организација из УАЕ. Преко тих “хуманитарних“ организација ишла су и огромна финансијска средства у фондове терористичке ОВК. Наравно све под маском „хуманитарне“ помоћи. Колики су и какви пријатељи Србије и Срба шеици из УАЕ најбоље сведочи званични сајт амбасаде УАЕ у Вашингтону на страници која је посвећена оснивачу УАЕ шеику бин Султан Ал Нахајану и оцу Вучићевог великог пријатеља шеику бин-Заједу где буквално пише следеће: „Почетком 1999, шеик Зајед био је међу првим светским лидерима да изрази подршку одлуци Организације Северноатлантског пакта (НАТО) да покрене своју кампању из ваздуха како би натерали Србију да заустави своје геноцидне активности против народа Косова. Од краја 1999 до 2001, УАЕ контингент мировних снага служи са КФОР УН био је највећи од неких од не-НАТО држава, а само један од арапске или муслиманске земље .“ Уласком снага НАТО пакта на Косово и Метохију, УАЕ шаље један од највећих војних контигената на Косово и Метохију. 18. августа 2000 тотално су уништене две православне цркве које су биле под заштитом Уједињених Арапских Емирата и њихових војника у саставу КФОР-а. УАЕ су обећали да ће изградити 50 нових џамија на Косову и Метохији и да ће Косово и Метохију направити муслиманском провинцијом. Да ли је то можда мотив што мус 4000 ;лимански војници из Уједињених Арапских Емирата у саставу КФОР-а нису заштититили српске православне цркве? Војска УАЕ у саставу КФОР-а ништа није учинила да спречи шиптаре да не униште цркву Светог Илије изграђену 1834 у Вучитрну, који је дигнута у ваздух са више од 70 кг експлозива. Црква Светог Николе која је такође минирана 30. јануара 2000. у Бањској била је исто тако под заштитом војске УАЕ у саставу КФОР-а. Из времена боравка војске и хуманитарних организација из УАЕ на Косову и Метохији остала је забележено да су октобру 1999 године у Вучитрну натерали локално шиптарско становништво да тотално и комплетно уништи два шиптарска муслиманска гробља из 15 века која су се налазила поред Гази Бегове и Караманли џамије што су локални шиптари у Вучитрну и урадили једино одбијајући да уклоне споменик и самом Гази Али Бегу. Обећали су тада локалном шиптарском становништву у Вучитрну да ће направити два пута веће и муслиманскије џамије али само под условом да се два гробља уклоне. У то време у Вучитрну је оперисала хуманитарна организација из УАЕ која је у том крају била и највећа. Припадници владајуће породице УАЕ су под великим утицајем вахабитске секте и владајуће породице из Саудијске Арабије која је такоће била један од главних финансијера и спонзора шиптарских терориста а касније и независности. УАЕ су били прва арапска земља која је признала независност НАТО франкештајн државе на Косову и Метохији. Веома је наравно занимљиво ангажовање УАЕ и крунског принца бин-Заједа у Србији. Више је него сигурно да мотиви којима се шеик бин-Зајед руководи када су Србија и Срби у питању нису само пословне природе. Њега сасвим сигурно не занима профит који би наводно остварио из инвестиција у Србију а од којих се до сада нити једна није материјализовала. Код нас у Србији постоји народна пословица која каже да ивер не пада далеко од кладе а имајући ту народну мудрост на уму постављамо питање а каква је права мотивација активности арапских монархија на територији Србије. На то питање покушаћемо да дамо одговор у наредних неколико дана. Србија данас ?? ?? ?????? ???????? ????????? ????? ? ??? ??? ???? ? ??????? (??? ????)


Quote: Хоће да нам изазову крвави грађански рат на улицама по сваку цену са пандурима и педерима. То је одавно циљ ЗОГ-а. Браћо Срби спремајмо се за најгоре! Време је за коначни обрачун са непријатељима! У овом хаосу постоје само два излаза. Или ће непријатељ прећи преко наших тела, или ћемо ми прећи преко његових! Или ми, или они! Трећег излаза нема! Земљу наших предака никоме не дамо, борбу својих дедова храбро настављамо! Живот дамо част не дамо, то нам преци предаше! Нико у то да не дира, стићиће га пушке наше!


source: CulturaX

text: Свети Атанасије Велики | Православна Митрополија црногорско-приморска (Званични сајт) јан 30, 2015 у 20:40 | Богословље Пошто вођа јереси тако изгуби и душу и тело, Јевсевије и његови једнозлоћници узеше на себе сав труд око заштите и ширења јереси. И свуда ствараху смутњу, при чему им царски евнуси беху десна рука, много их помажући. Но они су се нарочито много паштили око тога, како би Атанасију, који је био у прогонству, запушили уста да не учи о побожности. Али Бог који промишља о свима и свему, настроји срце најстаријем сину Константина Великог, Константину[14], који је, као први по царској власти, царовао у старом Риму, те пусти из заточења светог Атанасија, и са својим писмом посла га у Александрију на његов престо. У писму је стајало: "Константин победитељ поздравља Александријску цркву и народ. Држим да међу вама нема ни једнога који не би знао шта се недавно десило великом проповеднику вере и учитељу закона Божјег Атанасију: против њега су устали непријатељи истине, и њему би наређено да борави у Француској где сам и ја. Ово је учињено, да би се уклонио од опасности у којој се налазио његов живот, а није био уопште осуђен на прогонство. И ми смо га много пазили да му се нешто рђаво не деси, иако је он заиста трпељив као нико други. Јер, горећи божанском ревношћу, он је могао поднети какву хоћете тегобу. Отац наш, блажени Константин, хтео је да га убрзо врати на престо, али га смрт претече, и он не успе да то у дело приведе. Ту ствар он остави мени, наследнику свом, оставивши ми у аманет коначиу заповест поводом овог човека. И ја вам сада наређујем да га са сваком почашћу и свечано примите". "Опет дођоше неки у Александрију тражећи да нас побију; и ово би горе од пређашњег. Јер војска изненада опколи цркву, и место молитве настаде јаук, врисак и метеж. To би за време свете Четрдесетнице. А када дође Георгије кападокијски, кога послаше аријанци, умножи се зло, на које су га били навикли они што га послаше. Јер недељу дана после светог Ускрса стадоше бацати монвхиње у тамнице, епископе везане одводити, домове сиротих и удовица пљачкати. И град се претвори у право разбојиште. Хришћани се ноћу извлачаху из града, куће се запечаћиваху, и клирици паћаху ради браће своје. Све ово заиста беше страшно, али још страшније ствари после тога наиђоше. Јер пошто после свете Педесетнице људи се постише, изиђоше на гроб светог свештеномученика Петра да се помоле. Јер се сви гнушаху Георгија, и избегаваху општење са њим. А када он свезли то сазнаде, натутка против њих војводу Севастијана, манихејца по вери. И он са много војске, која беше наоружана мачевима, ножевима и стрелама, упаде у саму цркву, и нападе на људе. Али мало њих затече на молитви, јер већ беше касно и велика већина се беше разишла. А оне које затече у цркви, подвргну љутим мукама. Јер наложи велику ватру, и поређа девојке око ње, и примораваше их да приступе Аријевој вери. И када виде да их не може приморати, јер ни у шта не сматраху ни огањ ни претње, пошто беху непоколебљиво чврсте у своме православљу, он нарсди те их обнажише и немилосрдно тукоше. Лица им толико ранама унакази, да их њихови рођени дуго времена после тога нису могли познати. Четрдесеторицу људи подвргну страшним мукама: батинама, на којима беше начичкано оштро трње, толико их тукоше, да им сва леђа одраше, и велика им парчад меса од тела отпадаху, а неки у силним патњама и издахнуше. Све девојке нарочито измучи, и посла их на заточење у Велики Оасим. А не допусти да мртва тела убијених хришћана православних узму њихови рођаци и сахране, него нареди војницима да их баце у неко сакривено место. Мислио је да на тај начин сакрије траг толиког зверства. Тако урадише људи прелашћеног ума и безумни. А православни се и радоваху што њихови мученици јуначки исповедише веру своју, и плакаху што не знађаху где су тела њихова. И много осуђиваху безбожничко насиље и свирепост. Одмах затим из Египта и Либије послаше у прогонство епископе: Амонија, Моина, Гаја, Филона, Ермија, Павлина, Псиносира, Линамона, Агатона, Агамфа, Марка, и другог Амонија и Марка, Драконтија, Аделфија, Атинодора; и презвитере: Јеракса и Диоскора. И тако их тешко зло стављаху, да многи успут помреше, а други у прогонству. А на вечно прогонство осудише преко тридесет епископа. Јер им брига беше као и Ахаву[26]: да на целој земљи, ако је могуће, затру и истребе истину". – Ово нам сам Атанасије Велики казује пишући о своме бекству. А остало казаће нам даље повест. И зби се то на овај начин: сазнавши за Јевсевијев долазак, аријански епископи га позваше на свој сабор, и показаше му одлуку о Атанасијевом свргнућу са својим потписима, изјавише жељу да и он стави свој потпис. Јевсевије се прављаше као да одобрава њихов сабор, и хоће да стави свој потпис. Узе одлуку и стаде читати имена потписника. А када дође до Дионисијевог имена, он, тобож увређен, узвикну: Где ћу ја ставити свој потпис? Зар испод Дионисија? Никада! Зар Дионисије да буде већи од мене? Ви говорите да Син Божји не може бити раван са Богом Оцем, зашто онда сина мог претпостависте мени? – И не хтеде да потпише, док се Дионисијево име не избрише са места на коме се налази. А епископи аријански, пошто им је било много стало до Јевсевијевог потписа, и да би га умирили, наредише да се Дионисијево име избрише. И Дионисије избриса са одлуке свој потпис истом руком којом га је и ставио, тобож уступајући то место старијем епископу Јевсевију верцелинском, и као да ће се испод њега потписати. Пошто Дионисијев потпис би тако избрисан, да ни трага не остаде од њега, Јевсевије иступи отворено, и јавно исповеди истину, потсмевајући се аријанцима и говорећи: "Нити ћу себе оскрнавити вашим безакоњима, нити ћу сину своме Дионисију допустити да буде учесник у вашем неваљалству, јер није законито потписати незакониту одлуку о свргнућу невиног архијереја. To закон Божји и црквена правила забрањују. Нека вам свима буде знано: Јевсевије и Дионисије никада неће потписати ту вашу одлуку, пуну злобе и безакоња. Нека је хвала Богу што избави Дионисија од учешћа у томе, јер нам внуши замисао такву да његов потпис избришемо и не оставимо га међу вашим злим потписима". Потом безакони Јулијан, који се најпре беше тајно одрекао Христа, учини то јавно. Јер, пошто се утврди на власти, он се пред свима одрече Христа, похули пресвето име Његово, и поклони се идолима, и отвори свуда идолишта, и нареди да се нечестивим боговима приносе погане жртве. И на свима странама беху идолски храмови, и смрад, и дим, и клање животиња, и крв. Због тога велики стубови и учитељи Цркве изобличаваху Јулијана. И он диже љуто гоњење на Цркву, a y почетку на светог Атанасија. Јер када се цар саветоваше са својим једномишљеницима, и питаше своје мађионичаре, врачаре и чаробњаке, на који би начин било могуће уништити хришћанство у васељени, сви они изјавише да треба Атанасија убити и са земље уклонити. Они говораху: "Ако се темељ разори, онда ће се лако разорити и све остало у хришћанскдј вери". Град Алекрандрија, место рођења св. Атанасија, био је један од главних средишта образованости у ондашњем свету. Атанасије изучи сав "круг иаука" световних; али упоредо са тим он најревносније изучаваше Свето Писмо под руководством опитних наставника; и он тако изучи све књиге Старог и Новог Завета, као што други не изучи ни једну. Своје умно образовање Атанаснје доврши у друштву подвижника, које је он много ценио и волео; много пута он је бивао у светог Антонија Великог, те му је свети Антоније уствари био главни духовни отац. За строг подвижнички живот, који је свети Атанасије водио, и њега су убрајали у подвижнике. Након пет месеци по повратку са Првог Васељенског Сабора свети Александар се упокоји. У то време Атанасије не беше у Александрији. Умирући свети старац погледом је тражио коме да повери своју паству, и говорио: Атанасије, Атанасије, ти мислиш да ћеш побећи. He! нећеш побећи!" И стварно, Атанасије није могао да избегне оно што му је било одређено с неба. Чим се појавио у Александрији, сав је народ тражио од сабраних епископа, да им Атанасија посвети за епископа: И народ се није смирио, док му жеља не би испуњена, мада и против воље самог Атанасија. [wpaudio url="http://www.svetigora.com/audio/download/4923/Sv.%20Atanasije%20Veliki.mp3′′ text="Тонски прилог Радија Светигора"]


text: 22. април (22.04) је 112. дан у години по грегоријанском календару (113. у преступној години). До краја године има још 253 дана. Догађаји 1500 — Португалски морепловац Педро Алварес Кабрал на путу за Индију открио Бразил. 1529 — У Сарагоси потписан уговор којим су Шпанија и Португал одредиле границе интересних зона у Тихом океану. 1836 — Амерички Конгрес одобрио је ковање два цента, прве америчке кованице која је носила речи "In God We Trust". 1838 — Британски брод „Сиријус“ први прешао Атлантски океан користећи искључиво парни погон. Путовање од британске луке Корк до америчке луке Њујорк трајало 19 дана. 1913 — Након дугих борби здружене снаге краљевина Црне Горе и Србије освојиле Скадар, чиме су окончане борбе у Првом балканском рату. 1913 — Бољшевичке новине Правда'' први су пут објављене у Санкт Петербургу у Русији. 1915 — Немачка војска у Првом светском рату на Западном фронту код Ипра први пут употребила бојни отров, касније назван иперит. 1930 — Француска, Италија, Јапан, САД и Уједињено Краљевство су потписале Лондонски поморски споразум којим се регулисало подморничко ратовање и ограничила градња ратних бродова. 1934 — У Београду основано Астрономско друштво „Руђер Бошковић“. 1944 — На аеродрому Бенина код Бенгазија у Либији у Другом светском рату формирана Прва ваздухопловна ескадрила НОВЈ. Ескадрилу чинило 16 борбених авиона „спитфајер“. 1945 — Партизанске јединице су ослободиле Бањалуку. 1969 — Британац Робин Нокс Џонстон упловио у луку Фалмут и тиме окончао прво путовање око света једрилицом. Путовање трајало 312 дана. 1970 — Први пут прослављен Дан планете Земље. 1975 — У Хондурасу војним пучем смењен председник, генерал Освалд Лопез Арелано. 1990 — На првим вишестраначким изборима у Хрватској победила Хрватска демократска заједница, а њен лидер Фрањо Туђман изабран за председника Председништва Хрватске. По проглашења независности Хрватске од СФРЈ 25. јуна 1991. Туђман постао председник Хрватске. 1992 — У серији експлозија у канализационом систему у мексичком граду Гвадалахара погинуло око 200 људи. 1995 — Војне снаге племена Тутси у Руанди напале избеглички камп „Кибехо“, у којем су били смештени припадници племена Хуту, и побиле око 2.000 људи. 1996 — Нападима ОВК на југословенске снаге безбедности, тихо отпочео Косовски рат. 1997 — Перуанска војска успела да уђе у резиденцију амбасадора Јапана у Лими и да ослободи 71 таоца које су четири месеца држали герилци левичарског покрета „Тупак Амару“. У акцији погинули један талац, три војника и свих 14 герилаца. 1999 — У ваздушним ударима НАТО на Југославију погођена резиденција председника Слободана Милошевића, претходно испражњена. 2003 — КФОР ухапсио вођу расформиране илегалне Ослободилачке војске Прешева, Бујановца и Медвеђе Шефћета Мусљиуа. Рођења 1421 — Ретродраг Ситничар, српски витез. (прем. 1459) 1707 — Хенри Филдинг, енглески књижевник и драматург. (прем. 1754) 1724 — Имануел Кант, немачки филозоф. (прем. 1804) 1870 — Владимир Лењин, руски револуционар, политичар, државник, правник, филозоф и публициста. (прем. 1924) 1887 — Мир-Јам, српска књижевница, новинарка и драматуршкиња. (прем. 1952) 1886 — Изидор Цанкар, словеначки историчар уметности, критичар, књижевник и политичар. (прем. 1958) 1899 — Владимир Набоков, руско-амерички књижевник. (прем. 1977) 1904 — Роберт Опенхајмер, амерички теоријски физичар. (прем. 1967) 1922 — Чарлс Мингус, амерички џез музичар и композитор, најпознатији као контрабасиста и пијаниста. (прем. 1979) 1923 — Арон Спелинг, амерички продуцент, сценариста и глумац. (прем. 2006) 1937 — Џек Николсон, амерички глумац, редитељ, продуцент и сценариста. 1943 — Луиз Глик, америчка песникиња, добитница Нобелове награде за књижевност (2020). (прем. 2023) 1947 — Горан Паскаљевић, српски редитељ, сценариста и продуцент. (прем. 2020) 1948 — Зоран Модли, српски новинар, радијски водитељ, ди-џеј, пилот и инструктор летења. (прем. 2020) 1949 — Миодраг Кривокапић, српски глумац. 1952 — Мерилин Чејмберс, америчка порнографска и мејнстрим глумица, плесачица, модел. (прем. 2009) 1957 — Доналд Туск, пољски политичар, 70. премијер Пољске и 2. председник Европског савета. 1967 — Шерил Ли, америчка глумица. 1970 — Анте Томић, хрватски књижевник и новинар. 1974 — Шаво Одаџијан, јерменско-амерички музичар, најпознатији као басиста групе -{System of a Down}-. 1975 — Карлос Састре, шпански бициклиста. 1982 — Кака, бразилски фудбалер. 1984 — Бријен Бенсон, америчка порнографска глумица. 1986 — Амбер Херд, америчка глумица и модел. 1987 — Давид Луиз, бразилски фудбалер. 1989 — Јаспер Силесен, холандски фудбалски голман. 1991 — Смоке Мардељано, српски хип-хоп уметник 1991 — Данило Анђушић, српски кошаркаш. 1996 — Срђан Бабић, српски фудбалер. 1999 — Тадија Тадић, српски кошаркаш. Смрти 296 — Папа Кај, папа од 283. до 296. године 455 — Петроније Максим, западноримски цар. (рођ. отприлике 396) 536 — Папа Агапит I, папа од 535. до 536. године 1616 — Мигуел де Сервантес Сааведра, шпански књижевник. (рођ. 1547). 1933 — Хенри Баронет Ројс, један од оснивача Ролс-Ројса (рођ. 1863). 1980 — Фриц Штрасман, немачки физичар који је учествовао у открићу нуклеарне фисије. (рођ. 1902) 1984 — Ансел Адамс, амерички фотограф. (рођ. 1902) 1989 — Емилио Сегре, италијанско-амерички физичар. (рођ. 1902) 1994 — Ричард Никсон, 37. председник САД. (рођ. 1913) 2001 — Жика Живуловић - Серафим, новинар и књижевник. (рођ. 1925). 2002 — Линда Лавлејс, америчка порно звезда. (рођ. 1949) 2003 — Фелис Брајант, амерички текстописац и коаутор. (рођ. 1925) 2003 — Нина Симоне (Јунис Вејмон), америчка џез - певачица. (рођ. 1933). 2014 — Јован Кркобабић, српски политичар. (рођ. 1930). 2021 — Теренс Кларк, амерички колеџ кошаркаш. (рођ. 2001) Празници и дани сећања Међународни празници Дан планете Земље Међународни дан Мајке Земље Србија: Дан сећања на жртве холокауста, геноцида и других жртава фашизма у Другом светском рату Српска православна црква слави: Светог мученика Евпсихија Преподобног мученика Вадима Референце


text: 4. октобар (4.10.) је 277. дан у години по грегоријанском календару (278. у преступној години). До краја године има још 88 дана. Догађаји 1209 — Немачки краљ Отон IV крунисан је за римско-немачког цара. Током три наредне године напао је Тоскану, Сицилију и јужну Италију, због чега га је папа Иноћентије II екскомуницирао. 1582 — Четврти октобар означен је као последњи дан Јулијанског календара у Папској држави, Шпанији и Португалији. Грегоријански календар ступио је на снагу наредног дана са датумом 15. октобар, а убрзо су га прихватиле готово све католичке државе. Краљевина Срба, Хрвата и Словенаца прихватила је тај календар за подручје Србије, Црне Горе и Македоније 19, односно 31. јануара 1919. 1853 — Турска је, уз подршку Уједињеног Краљевства и Француске, објавила рат Русији, пошто је Русија одбила да се повуче из подунавских кнежевина Влашке и Молдавије које је окупирала да би, како је образложила, заштитила православне поданике на територији Отоманског царства. 1865 — Пруски канцелар Ото фон Бизмарк и француски цар Наполеон III постигли су у Бијарицу споразум да Пруска преузме врховно вођство у Немачкој. Пет година касније избио је француско-пруски рат у којем је Наполеон III заробљен, а у Француској је 4. октобра 1870. поново успостављена република. 1878 — Први амбасадор Кине у САД Чен Лан Пин предао је акредитиве америчком председнику Радерфорду Хејзу. 1895 — Саграђена бањалучка гимназија 1918 — Борис III постао је цар Бугарске, пошто је његов отац Фердинанд I абдицирао. Године 1923. завео је диктатуру у земљи, а у Другом светском рату био је савезник нацистичке Немачке. 1944 — Распуштен је концентрациони логор на Бањици у Београду, који су немачке окупационе власти основале у јуну 1941. Према непотпуним подацима, кроз тај логор прошло је око 100.000 затвореника, од којих је око 80.000 убијено. 1945 — Основан Партизан. 1957 — Совјетски Савез је лансирао Спутњик-1, први вештачки Земљин сателит. 1965 — Папа Павле VI постао је први папа који је посетио САД и који се обратио народима света са говорнице УН у Њујорку, позивајући их на успостављање трајног и праведног мира у свету. 1974 — Американац Дејвид Кунст постао је први човек који је обишао свет пешице. На путовање дуго 23.250 километара он је кренуо 20. јуна 1970. 1977 — УН су прокламовале Општу декларацију о заштити животиња, а 4. октобар проглашен је Светским даном заштите животиња. 1992 — Влада Мозамбика и побуњеници потписали су мировни споразум, чиме је окончан 16-годишњи грађански рат у тој афричкој земљи. 1993 — Председник Русије Борис Јељцин употребио је тенкове да би заузео зграду парламента у коју су се забарикадирали посланици, пошто је 21. септембра распуштен парламент. Потпредседник Русије Александар Руцкој и лидери парламента предали су се војницима лојалним Јељцину после десеточасовног тенковског напада и погибије најмање 300 људи. 1999 — Командант усташког логора у Јасеновцу у Другом светском рату Динко Шакић осуђен је у Загребу на 20 година затвора. У том, највећем концентрационом логору у Југославији, убијено је неколико стотина хиљада људи, углавном Срба, Јевреја и Рома, као и хрватских антифашиста. 2000 — Уставни суд СР Југославије поништио је председничке изборе одржане 24. септембра на којима је кандидат опозиције Војислав Коштуница победио кандидата Социјалистичке партије Србије и дотадашњег председника Слободана Милошевића. На позив Демократске опозиције Србије да се 5. октобра окупе у протесту због тога испред Савезне скупштине, грађани из целе Србије кренули су према Београду пробијајући полицијске блокаде на путевима. 2001 — Руски авион Тупољев-154 који је из Израела летео за Москву пао је у Црно море погођен ракетом коју је грешком испалила украјинска војска на војној вежби. Погинуло је 78 путника и чланова посаде. 2009 — Навијач Фудбалског клуба Сарајево Ведран Пуљић (22) убијен је у Широком Бријегу из ватреног оружја пре утакмице између Широког Бријега и Сарајева. У њега је хицем из пиштоља пуцао бивши полицајац из Широког Бријега Оливер Кнезовић. Он је признао убиство и потом побегао из полицијске станице у Широком Бријегу, а потом је напустио Босну и Херцеговину и отишао у Загреб . Рођења 1847 — Драгомир Кранчевић, српски виолиниста и концертмајстор Пештанске опере. (прем. 1929) 1854 — Михајло Пупин, српски научник и проналазач. (прем. 1935) 1892 — Енгелберт Долфус, аустријски државник. (прем. 1934) 1892 — Аница Савић-Ребац, књижевница, историчарка филозофије, истраживачица хеленске културе, преводитељица, професорка Универзитета у Београду. (прем. 1953) 1895 — Бастер Китон, амерички глумац, комичар, редитељ, продуцент и сценариста. (прем. 1966) 1916 — Виталиј Гинзбург, руски физичар, добитник Нобелове награде за физику (2003). (прем. 2009) 1924 — Чарлтон Хестон, амерички глумац. (прем. 2008) 1928 — Милорад Екмечић, српски историчар, књижевник и академик. (прем. 2015) 1933 — Латинка Перовић, српска историчарка и политичарка. (прем. 2022) 1937 — Џеки Колинс, енглеска књижевница. (прем. 2015) 1941 — Ен Рајс, америчка књижевница. (прем. 2021) 1946 — Сузан Сарандон, америчка глумица. 1948 — Јован Колунџија, српски виолиниста. 1949 — Арманд Асанте, амерички глумац. 1953 — Чеки Карјо, француски глумац. 1953 — Андреас Фоленвајдер, швајцарски музичар. 1956 — Кристоф Валц, аустријско-немачки глумац и редитељ. 1965 — Драган Јовановић, српски глумац. 1967 — Ивица Момчиловић, српски фудбалер. 1967 — Лијев Шрајбер, амерички глумац, редитељ, сценариста и продуцент. 1973 — Алесандро Цан, италијански политичар и активиста 1975 — Кристијано Лукарели, италијански фудбалер и фудбалски тренер. 1976 — Данило Икодиновић, српски ватерполиста. 1976 — Мауро Каморанези, италијански фудбалер и фудбалски тренер. 1976 — Алиша Силверстон, америчка глумица. 1979 — Катрина Балф, ирска глумица и модел. 1979 — Рејчел Ли Кук, америчка глумица. 1980 — Томаш Росицки, чешки фудбалер. 1980 — Џејмс Џоунс, амерички кошаркаш. 1984 — Јелена Катина, руска музичарка. 1985 — Џанг Дан, кинеска клизачица. 1985 — Милан Лукач, српски фудбалски голман. 1988 — Дерик Роуз, амерички кошаркаш. 1988 — Магдалена Рибарикова, словачка тенисерка. 1989 — Дакота Џонсон, америчка глумица и модел Смрти 1669 — Рембрант, холандски сликар. (рођ. 1606) 1747 — Амаро Парго, познати шпански корсар. (рођ. 1678) 1970 — Џенис Џоплин, америчка певачица. (рођ. 1943) Празници и дани сећања 1830 — Белгија је постала независна држава, издвојивши се из Уједињеног Краљевства Холандије које је основано на Бечком конгресу 1815. 1957 — СССР је лансирао у орбиту око Земље први вештачки сателит, „Спутњик 1“. 1966 — Британска афричка колонија Басутоленд стекла је независност под називом Лесото. Светски дан животиња


text: Свети Иларије |Свети Иларије| |епископ поатијски| |Рођен||4. век, Поатје Аквитанија| |Умро||13. јануар 367.| |Поштује се у||Православна црква| |Празник||14. јануар| |Категорија:Светитељи| Свети Иларије (фр. Hilaire de Poitiers; 315—367) је хришћански светитељ и учитељ цркве. Био је епископ поатијски и истакнути богослов запада. Због свог чврстог став у борби против Аријеве јереси, прозван је „Атанасије Запада“ (Атанасије Александријски). Према Јерониму Стридонском, рођен је у граду Поатјеу у Аквитанији у другој деценији IV века. Потекао је из племићке породице, тако да је добио класично образовање, и у младости се посветио проучавању филозофије. По предању читање Новог завета, посебно Јеванђеља по Јовану, га је инспирисала да се крсти и прими хришћанство. Године 350. изабран је за епископа у родном граду, иако је до тада у браку. У спору око Аријевог учења одлучно је стао на страну Атанасије Александријски, и активно се супротставио Аријевој јереси. Због тога је био протеран, од стране цара Констанција II, у Малу Азију. Године 360. Иларије је затражио од цара Констанца дозволу да учествује у новом Цариградском сабору али му је он то одбио. Ипак, 361. године Иларију је дозвољено да се врати у Галију, где је наставио своју борбу против Аријеве и других јереси. Извори[уреди] Литература[уреди] - Орлов А. П. Тринитарные воззрения Илария Пиктавийского. Сергиев Посад, 1908. - Орлов А. П. Христология Илария Пиктавийского в связи с обзором христологических учений II—IV в. Сергиев Посад, 1909.


text: Rufus Griscom + Alisa Volkman: Руфус Грисом + Алиса Волкман: Хајде да причамо о табуима о родитељству Оснивачи интернет странице Babble.com Руфус Грисом и Алиса Волкман, као живахан тандем, разоткривају 4 истине које родитељи никада неће признати... и зашто би требало то да учине. Забавно и искрено, и за родитеље и за оне који то нису. This talk was presented at an official TED conference, and was featured by our editors on the home page.