source: wikipedia

text: Куба, званично Република Куба (), држава је и архипелаг у северним Карибима који се налази између Карипског мора, Мексичког залива и Атлантског океана. Куба је највеће острво на Карибима, а са више од 11 милиона становника је друга после Хиспаниоле, мада са мањом густином становништва од већине држава у региону. Државу чине главно острво Куба, острво Исла де Хувентуд и неколико архипелага. Главни и највећи град је Хавана, а остали већи градови су Сантијаго де Куба, Камагвеј, Олгин, Санта Клара и Гвантанамо. Северно од Кубе се налазе САД и Бахами, на западу Мексико, на југу Кајманска острва и Јамајка, а на југоистоку Хаити. Острво Кубу су насељавала разна мезоамеричка племена пре искрцавања истраживача Кристифора Колумба 1492. који ју је присвојио у име Краљевине Шпаније. Куба је остала шпанска колонија све до Шпанско-америчког рата 1898, када су њоме кратко управљале САД све до стицања номиналне независности 1902. Крхка република је прошла кроз период друштвене нестабилности, и упркос покушајима да се ојача њен демократски систем, Куба је 1952. потпала под диктатуру бившег председника Фулгенсија Батисте. Све већи немири и нестабилност довели су до Батистиног збацивања јануара 1959. од стране Покрета 26. јул, који је после тога успоставио социјалистичку владу под вођством Фидела Кастра. Од 1965. Куба је једнопартијска држава којом управа Комунистичка партија Кубе. Куба је вишенационална држава, а њен народ, култура и обичаји су разноликог порекла, од домородачких народа Таино и Сибони, дугог периода шпанског колонијализма, довођења афричких робова, блискости са Совјетским Савезом током Хладног рата и близине САД. Куба се рангира високо по степену здравствене заштите и образовања, са веома високом показатељем хуманог развоја. Историја Куба пре Колумба Пре доласка Кристифора Колумба, територију данашње Кубе насељавало је око 150.000 људи. Били су припадници једног од три индијанска племена: Таино, Гванахатабе и Сибони. Најмање бројни су били припадници племена Гванахатабе. Први су населили Кубу. Нису градили куће; живели су у пећинама. Бавили су се углавном ловом и риболовом. Били су примитивни у односу на остала племена и у њима су изазивали страх. С обзиром да су насељавали крајњи запад острва, касније су ретко долазили у контакт са Шпанцима. Сибони су на острво стигли из Јужне Америке. Део су племена Аравак. Поред лова и риболова су се бавили и пољопривредом. Многи су се касније придружили Таино племену као слуге. Најбројнији народ на Куби био је Таино. Они су се на острво проширили из осталих делова Антила. Живели су на источном и централном делу Кубе. Градили су мале, дрвене колибе округлог или правоугаоног облика, данас познате као боио (). Израђивали су намештај. Узгајали су многе биљне врсте: прерађивали корен јуке и правили касава хлеб. Користили су дуван у религијским обредима. Шпанска колонизација (1492—1898) Колумбо је Кубу први пут уочио 27. октобра 1492. На тло североисточне Кубе, Шпанци су крочили наредног дана. Колумбо је пространства Кубе описао као „најлепшу земљу коју су људске очи икад виделе”. Домороци су Европљане дочекали срдачно и пријатељски, могуће мислећи да су се сусрели са божанским народом. Прво право шпанско насеље у Карибима успостављено је око 1498. и то на острву Хиспаниола. Тако је настао данашњи град и лука Санто Доминго. Одатле је планирано будуће освајање читаве Кубе које се није догодило све до 1511. Тада је шпански конкистадор Дијего Веласкез де Куељар започео експедицију ширења на Кубу. Повео је преко стотину људи и основао прво стално шпанско насеље на територији данашње Кубе код Баракое. Шпанци тада нису наишли на гостопримство староседелаца. Јак отпор индијанских племена водио је Атуеј, Таино поглавица пореклом са Хиспаниоле. Одатле је пребегао након великог покоља 1503. године који су Шпанци извршили над домородачким становништвом. Ипак, недовољна ратна обученост Таино народа је пресудила у борби. Предали су се и повукли у планине изнад Баракое. Атуеј је убрзо пронађен. Суђено му је, те је спаљен 1512. године. Отпор против шпанских освајача је ослабио након Атуејеве смрти, али није потпуно престао. Припадници домородачких народа су и даље саботирали продирање Шпанаца у унутрашњост острва. Поједини конкистадори су на то одговарали пљачкањем села и силовањем жена. Веласкез се није зауставио и у наредних неколико година је успоставио још насеља широм Кубе, међу којима je и данашњи главни град Хаванa, настала 1514. На југу острва изградио је луку Сантијаго која је постала седиште шпанске колоније на Куби. У наредних неколико деценија домородачко становништво је практично истребљено. На територији Кубе остало је свега око пет хиљада староседелаца. Најчешће наведен узрок њиховог нестанка је терор који су шпански колонизатори спроводили над локалним становништвом. Честа су била масовна убијања и масакри широм острва. Опис зверстава Дијега Веласкеза и његових пратилаца навео је у својим сведочанствима Бартоломе де лас Касас, шпански писац и доминикански фратар из тог времена. Био је присутан приликом многих злочина над домородачким народом, те је та искуства забележио у свом делу Кратак извештај о уништењу Индија () из 1552. године. Објаснио је да „не постоји језик који би могао свету да опише ужасна дела Дијега Веласкеза и његових људи”. У једном од извештаја, Де лас Касас је поменуо случај масакра 2.500 људи у једном индијанском селу. Када су дочекали госте из Шпаније, староседеоци су им понудили одмор и храну. Након што су јели, Шпанци су брутално масакрирали своје домаћине. Поред тога, велики број жртава однеле су епидемије заразних болести. Народи са подручја Америке нису имали развијен имунитет за болести које су Шпанци пренели из Европе. Најзаступљенија оболења тада су биле велике и мале богиње, грип и остале болести респираторног система. Верује се да су мале богиње биле узрок смрти око две трећине укупног индијанског становништва током 1529. године. Експлоатација Кубе за Шпанце се у почетку заснивала на проналажењу злата. Међутим, како је време одмицало, конкистадорима је постало јасно да ће главни значај Кубе бити у пољопривреди, и то првенствено у узгоју кафе, дувана, а касније и у извозу шећера. Да би се одржала радно интензивна привреда на плантажама шећерне трске, на Кубу су доведене десетине хиљада афричких робова. Бројнији и спремнији за захтеван физички рад, робови из Африке били су далеко боља опција у односу на староседеоце. Први робови су стигли још са конкистадорима, на самом почетку освајања Кубе. Њихов број се наставио повећавати кроз деценије, да би крајем 16. века чинили скоро половину читавог кубанског становништва. Процењено је да је до 1867. године на Кубу доведено скоро 800.000 робова из Африке. Ропство на Куби је укинуто тек 1886. године. Средином 18. века, Шпанско краљевство је учествовало у Седмогодишњем рату. Иако се сукоб одвијао углавном у Европи, последице су се осетиле и у Новом свету. Шпанци су у рат ушли почетком 1762. године и то као подршка Французима у борби против Британске империје. Реакција Британаца била је заузимање француских и шпанских колонија у Карибима. Средином 1762. године, Британци су заузели Хавану. Тако је најважнија шпанска лука у Карипском мору пала под британску власт. Утицај нове власти био је значајно изражен, али краткотрајан, с обзиром да је већ годину дана касније потписан Париски мир. Тако се окончао Седмогодишњи рат; Британској империји је припала Флорида, а Куба је поново постала део Шпанског краљевства. Борба за независност (1868—1902) Жеља за ослобођењем Кубе од шпанске власти прво се јавила код креолских власника плантажа шећера на истоку острва. Основни разлог за њихово незадовољство били су неодговорна управа, недостатак социјалних и политичких реформи и изузетно високи порези. Зато је 10. октобра 1868. у граду Бајамо започета борба за независност Кубе. Побуњенике је предводио имућни кубански власник плантаже и адвокат, Карлос Мануел де Сеспедес. Иако је рођен на Куби, школовао се у Шпанији. На Кубу се вратио 1844. године, надахнут успесима Француске револуције. Он је тог дана ослободио своје робове са плантаже Ла Демахагва () и позвао их да му се придруже у преузимању власти. Прогласио је независност колоније. Овај догађај познат је под именом Узвик Јаре () и означава почетак Десетогодишњег или Великог рата (). Десет дана касније, Бајамо је освојен. Тада је настала и песма која ће касније постати химна Кубе, Ла Бајамеса (). До краја месеца октобра исте године, Сеспедес је око себе окупио око 12.000 људи. Значајан део те војске чинили су ветерани из Доминиканске Републике и ослобођени кинески робови. Побуњеници су великом брзином освојили провинцију Оријенте. Борбе у Великом рату углавном су вођене између креола, који су рођени на Куби и такозваних пенинсулареса - Шпанаца који су рођени у Шпанији, а живе у Новом свету. Ширење револуције према западу острва није било нарочито ефикасно, али је било богатих земљопоседника који су помагали идеје са истока. Сеспедесова војска је избегавала директан контакт са Шпанцима, првенствено због слабог наоружања и сиромашног ратног искуства. Рат је протицао споро, годину за годином. Ни побуњеници, ни Шпанци нису успевали да ситуацију окрену у своју корист. Шпанци су донекле били задовољни чињеницом да је револуција ограничена на источни део Кубе. Томе је допринела одлука о постављању одбрамбене линије преко централног дела острва, али и недовољно интересовање на западу. Све чешће се указивало на неуспехе Сеспедеса, па је смењен 1873. Годину дана касније, убијен је у шпанској заседи у Оријентеу. Све мање високих официра је било активно у борби против шпанске власти. У фебруару 1878, постугинут је Пакт у Занхону, који је најавио крај сукоба. Предлог о примирју донео је шпански генерал Арсенио Мартинез Кампос. Кубанцима је обећана амнестија, увођене политичких реформи и ослобођење робова који су ратовали у корист револуције. Десетогодишњи рат је званично окончан 28. маја 1878. Већ 1879. године дошло је до нових побуна. Организовао их је Каликсто Гарсија, један од револуционара који нису потписали Уговор у Занхону. Гарсија је своје акције планирао у Њујорку, непосредно након завршетка Великог рата. Сукоб који је настао као последица тих акција трајао је свега годину дана и познат је по називу Мали рат (). Разочарани и исцрпљени од недавно окончаног десетогодишњет ратовања, Кубанци се нису одазвали и рат је завршен убедљивом победом Шпанаца. Након новог неуспеха, постало је јасно да Кубанци нису у стању да се сами ослободе колонијалне власти. Насупрот себе су имали озбиљног и дисциплинованог противника. Шпанци нису испуњавали своја обећања, али су вешто одржавали контролу на острву. Обале су биле пажљиво чуване, тако да спољашња помоћ за побуњенике није била могућа. Једино решење за оне жељне самосталности било је изазивање међународне ситуације која би тренутну власт довела у незгодан положај. Ни десет година које су уследиле нису довеле до промена. Компликовану политичку ситуацију у Карибима, дуго су пратиле Сједињене Америчке Државе. Они су себе сматрали господарима америчког континента и вођени Монроовом доктрином, противили су се европским освајањима Западне хемисфере. На њихову реакцију на Куби се чекало дуго; надали су се да ће им Шпанци продати острво, па нису желели да оспоре колонијалну власт. Американци су након Десетогодишњег рата направили велика улагања у кубанску индустрију шећера. Шпанци су одржавали политичку власт, али економију Кубе су контролисале САД. Извоз шећера према САД био је вишеструко већи у односу на извоз у матичну државу. Многи утицајни Кубанци су крајем 19. века предлагали идеју припајања Кубе Сједињеним Америчким Државама. Један од главних противника те идеје био је писац и новинар Хосе Марти. Његов циљ била је самостална Куба. Марти је револуцију подржавао још као младић. Са шеснаест година је писао чланке у којима је фаворизовао побуњенике током Десетогодишњег рата. Тада је осуђен на шест година затвора, након чега је одлучио да се школује у Шпанији. Студирао је филозофију и право. Вратио се на Кубу након помиловања из Пакта у Занхону. Помагао је и Каликста Гарсију за време Малог рата 1879. Након новог протеривања са острва, одлучио је да из Шпаније оде у Њујорк, где је било седиште Револуционарног покрета Кубе. Тамо је провео наредних петнаест година. Хосе Марти је кроз боравак у Њујорку планирао деловања за коначно ослобођење Кубе. Повезао се са многим преживелим учесницима Десетогодишњег рата, међу којима се истичу генерали Максимо Гомез и Хосе Антонио Масео. Марти и Гомез су крајем марта 1894. у Доминиканској Републици креирали Манифест из Монтекристија (), документ у којем су наведени разлози за нови рат против шпанске власти на Куби. Рат за независност Кубе () или Неопходни рат започет је 24. фебруара 1895. године. Трајао је скоро четири године. Хосе Марти је убијен у борби у мају 1895. Побуњеници су се још једном сукобили са далеко бројнијим противником, тако да су прибегавали герилском ратовању и саботажама. Шпанци су кубанско становништво у руралним пределима изоловали и ограђивали. Била је то стратегија шпанског генерала Валеријана Вејлера. Циљ такозване реконцентрације био је одвајање цивила од побуњеника. Изоловани цивили живели су у изузетно лошим условима. Велики број Кубанаца је страдао од глади и болести. Организација ових јединица сматра се прототипом концентрационих логора из 20. века. Уследили су протести и осуде, како из европских држава, тако и из САД. Потапање америчког ратног брода Мејн 15. фебруара 1898. код Хаване, довело је до званичног укључивања САД у рат против Шпаније. Тако је почео Шпанско-амерички рат, који је трајао више од три месеца. Рат је завршен Миром у Паризу 1898. Резултат је био не само пораз Шпаније од САД, него и њихово коначно повлачење са Кубе. Република Куба (1902—1959) САД су по склопљеном споразуму са Шпанијом окупирале острво и одржавале војну контролу до 1902. У подне 20. маја 1902. године, проглашена је Република Куба. Америчке корпорације су започеле нова велика улагања у кубанску индустрију шећера. Половина читавог произведеног шећера на Куби била је у власништву америчких инвеститора после прве две деценије двадесетог века. Осим тога, острво је остало под војном и политичком контролом САД; такозваним Платовим амандманом, САД су задржале право да интервенишу у циљу заштите својих националних интереса. Остатак ових посебних војних права САД на Куби је војна база у Заливу Гвантанамо, која од 2000. служи као затвор за заробљенике из рата у Авганистану и Ираку. Први председник Републике Кубе био је Томас Естрада Палма. Нерегуларности у току избора 1906. довеле су до револта његових противника. У циљу избегавања нових немира и сукоба, САД су поново окупирале острво од 1906. до 1909, позивајући се на Платов амандман из 1901. Тадашњи председник САД, Теодор Рузвелт је за гувернера Кубе изабрао америчког бизнисмена Чарлса Магуна, кога кубански историчари сматрају зачетником корупције на Куби. Задовољавајућа стабилност је постигнута 1908, када је за другог председника проглашен Хосе Мигел Гомес. Окупација острва могла је да се приведе крају, али утицај САД се наставио и у наредним годинама. 1924. године је за председника државе изгласан Херардо Мачадо. Иако је било предвиђено да његов мандат траје четири године, Мачадо је променом Устава одредио мандат од шест година, те се поново прогласио за председника 1928. Глобални економски колапс из 1929, значајан пад цена шећера и политичка нестабилност довели су до све чешћих демонстрација против тадашње власти. Ови протести, које су предводили студенти познатији под називом Генерација 1930, бивали су све озбиљнији и насилнији. Под великим притиском незадовољног кубанског народа, Херардо Мачадо је био приморан да напусти Кубу 1933. На његово место дошао је Карлос Мануел де Сеспедес Кесада, чији је отац 1868. започео борбу за независност Кубе. Његова владавина није трајала дуго, будући да је свргнут у току Кубанске револуције 1933. Револоцију је водио кубански војни официр, Фулхенсио Батиста. Резултат овог пуча је било оснивање такозване Пентархије из 1933, чији су чланови били противници Херарда Мачада. Један од њих, Рамон Грау Сан Мартин, постао је нови председник државе. Револуција из 1933. представља почетак снажног утицаја Фулхенсија Батисте у кубанској политици, који ће трајати 25 година. Иако је иза сенке учествовао у важним државним питањима, за председника се кандидовао тек 1940. У мају 1934. године, Платов амандман је укинут, мада су САД одбиле да се одрекну права на војну базу у заливу Гвантанамо. Упркос успешном државном удару, Батиста и тадашњи председник Карлос Мендијета су и даље имали противнике међу званичницима на Куби. Честе демонстрације и покушаји дестабилизације власти узроковали су појачану војну контролу у држави.Година 1940. је значајна и због формирања новог Устава, који је имао социјалдемократски садржај. Радници су добили право на осмочасовни радни дан, месечну плату и пензију, осигурање и накнаду у случају повреде. Право гласа на изборима добили су сви старији од 20 година. По први пут у историји државе, право да гласају добиле су и жене. Устав је забрањивао дотадашњу нетрпељивост према црној раси; расне поделе у политици више нису биле могуће. Донете су и многе реформе у друштвеном и економском смислу, а једна од њих било је обезбеђено осмогодишње школовање за сву децу. Куба је почетком децембра 1941, након напада на Перл Харбор, објавила рат Нацистичкој Немачкој, Јапану и Италији. Њиховим званичницима на Куби је наређено да напусте острво у фебруару. Сједињеним Америчким Државама су уступљени аеродроми. Куба је потписала и уговор са Мексиком који се односио на заједничку одбрану од немачких U-подморница. Ипак, значајнијих војних акција кубанске војске у Другом светском рату није било. Први Батистин мандат се завршио 1944. Наредних осам година провео је у САД. За председника се поново кандидовао 1952. године. Увидевши да резултати не иду у његову корист, Батиста је извео нови државни удар 10. марта 1952. Избори предвиђени за 1. јун исте године били су одгођени и држава је постављена под војну власт са Батистом на челу. Преотимање власти 1952. било је дискретно подржано од стране САД. Батиста је формално проглашен за председника на изборима одржаним 1954. и остао је на тој позицији до 1959. Кубанска револуција и комунистичка власт (1959—) Фулхенсио Батиста је спроводио диктатуру на Куби, посебно током свог другог мандата. Његова владавина била је прожета многим друштвеним проблемима. Батиста је прилику пружио америчким инвеститорима који су вршили енормна улагања у привреду Кубе, првенствено у индустрију шећера. Корупција на Куби доживела је процват за време Батистиног мандата. Све већи део прихода односио се на нелегалне активности, организовани криминал и клађење. Изражена корупција претила је да угрози дотад пријатељске односе са Сједињеним Америчким Државама. Током педесетих година 20. века, формиран је велики број група које су се залагале за рушење диктатуре. Долазак Фулхенсија Батисте на чело државе сматрали су нерегуларним. Најистакнутији његов противник био је млади кубански адвокат Фидел Кастро. Он је 1952. покренуо судски поступак против Батисте, у ком га је окривио за кршење Устава из 1940. и насилно отимање власти. Случај је био игнорисан. Када су схватили да дипломатске мере неће довести до промена, Батистини противници су се окренули планирању оружаних напада као средства за постизање циља. Први такав напад догодио се 26. јула 1953, само годину дана након што је Батиста извршио државни удар и преузео контролу над Кубом. Тада су Фидел Кастро, његов млађи брат Раул и још око 150 наоружаних побуњеника напали касарну Монкада у Сантијагу. Напад се завршио неуспехом, са великим бројем погинулих и ухапшених. Упркос поразу, Фидел Кастро је офанзивом на касарну Монкада најавио почетак Кубанске револуције. Браћа Кастро су ухапшена непосредно након напада на касарну Монкада. Обојица су осуђени на вишегодишње затворске казне, али су 1955. године ослобођени под великим притиском јавности на Батистину власт. Потом су се преселили у Мексико, где су са осталим ослобођеним побуњеницима планирали нове акције против Фулхенсија Батисте. У Мексику се Кастру представио и приближио његов будући сарадник и пријатељ, аргентински лекар Ернесто Че Гевара. Гевара је уз браћу Кастро и Камила Сјенфуегоса предводио круцијалне акције у годинама које су уследиле. Кастро је 1955. формирао групу под именом Покрет 26. јул (). Циљ овог покрета био је преузимање власти на Куби. Спровођење плана започето је у новембру 1956. године, када се око 80 побуњеника на броду Гранма из Мексика запутило према јужној обали Кубе. По доласку на острво, Кастрови људи су се ширили копном кроз шуме планине Сијера Маестра. Покрет 26. јул је у наредне две године прерастао у главну револуционарну групу на Куби. Када су се револуционари пробили кроз планине до града Санта Клара, Батиста је био приморан да побегне из Кубе 1. јануара 1959. Кастров покрет је тријумфално ушао у Хавану 8. јануара 1959. и тако преузео власт над државом. Влада Двајта Ајзенхауера је подржала Кастрово преузимање власти на Куби, али су односи између две државе постајали све хладнији. Започете су реформе какве је Кастро и обећао. Здравство и школство су постали бесплатни за све грађане Кубе. Нова влада је извршила и земљишне реформе; национализовала је већину власништва страних компанија, као и домаћих богаташа. У време тријумфа Револуције, 75% кубанске земље је било у власништву странаца и то првенствено америчких држављана, па је резултат реформи било погоршање односа са САД. Закључено је да се интереси Сједињених Држава на Куби не могу одржавати док је Кастро на власти и одобрено је планирање његовог свргавања. Одговор на Кастрове аграрне реформе било је увођење санкција Куби од стране САД, међу којима је најзначајнија потпуна обустава трговине између ове две земље. Делимично решење за ову ситуацију понудиле су државе Источне Европе и Совјетски Савез, обавезујући се на куповину неколико милиона тона шећера које су раније биле тржиште америчких купаца. Овај споразум Фидел Кастро је потписао са премијером Совјетског Савеза Анастасом Микојаном у фебруару 1960. Кастро се првобитно није декларисао као комуниста, али су га снажне везе са Совјетским Савезом касније приволеле да на тај начин организује власт, по угледу на Совјетски Савез. Наде да ће се Кастро одрећи комунизма пропале су након неуспешне Инвазије у Заливу свиња у пролеће 1961. Тада су кубанске избеглице из САД праћене америчком морнарицом направиле покушај искрцавања на јужну обалу Кубе. Инзавију су подржавали Централна Обавештајна Агенција и тадашњи председник Џон Ф. Кенеди. Операција је завршена потпуним неуспехом нападача; више од стотину Кастрових противника је убијено, а преко хиљаду заробљено. Кастро је у децембру исте године изјавио да чврсто верује у комунистичке идеје. Развој Кубе у комунистичку силу и совјетског савезника био је битан фактор у току Хладног рата. Ситуација у Карипском мору била је најнапетија у октобру 1962, када су примећене совјетске нуклеарне ракете R-12 на подручју Сан Кристобала, на истоку Кубе. Истовремено, САД су своје нуклеарно оружје распоредиле око Италије и Турске. Проблем је решен дипломатским путем. Председници двеју држава, Џон Ф. Кенеди и Никита Хрушчов постигли су договор о обостраном уклањању нуклеарних ракета, уз обећање САД да у будућности неће напасти Кубу без оправданог политичког разлога. Тако је избегнут сукоб светских размера. Верује се да је Кубанска ракетна криза из 1962. моменат у ком је свет био најближи нуклеарном рату. Још један од планова за свргавање Кастрове владе била је Операција Нортвудс, у којој су војни лидери САД предлагали да се исценира терористички напад на САД да би се добило оправдање за инвазију Кубе. Оваква акција би за последице имала потенцијално велик број америчких цивилних и војних жртава. Идеју је америчком секретару за одбрану Роберту Мекнамари предочио начелник Заједничког штаба САД Лиман Лемницер 13. марта 1962. Операција никад није спроведена јер није одобрена од стране председника Кенедија. Амерички писац и новинар Џејмс Банфорд сматра да је Операција Нортвудс могуће најпокваренији план који је америчка власт икад смислила. Куба је по успешној револуцији започела учешће у многим ратним дешавањима широм планете. Циљ је био пружање подршке Совјетском Савезу и осталим комунистичким силама током Хладног рата. Највећу активност кубанска војска имала је на афричком континенту. Кастро је подржао Алжир у пограничном сукобу са Мароком у октобру 1963. Добре односе са Кубом градио је у то време председник Алжира, револуционар Ахмед ибн Бела чија су се социјалистичка схватања подударала са Кастровим. Војну подршку од Кубе добио је и Народни покрет за ослобођење Анголе (MPLA) у Анголском грађанском рату који је почео средином седамдесетих година 20. века. Комунистичке и анти-колонијалне идеје MPLA биле су разлог да се велики број кубанских трупа распореди у Анголи и оне су допринеле победи социјалистичког покрета. Дејства кубанских војника у Анголи изазвала су реакцију Јужноафричке Републике, која је заједно са САД помагала Националну унију за потпуну независност Анголе (UNITA). Године 1987. дошло је до битке код Квито Квалавалеа, чији је резултат био повлачење јужноафричких и кубанских снага са подручја Анголе 1991. године. После успешних интервенција у Анголи 1976, Фидел Кастро је своју војску преусмерио ка Етиопији. Куба је сарађивала са Етиопијом у Огаденском рату против Сомалије. У конфликт се укључила у марту 1977. Етиопија је, уз финансијску помоћ Совјетског Савеза и око 16,000 Кастрових војника, повратила контролу над највећим делом окупиране територије и сомалијске трупе су се повукле из Огадена. Кубанске трупе током шездесетих и седамдесетих година биле су присутне и у осталим деловима Африке. Кастро је помагао и револуционарне покрете у Централној Америци (Никарагва, Гватемала, Салвадор) и Блиском Истоку. Неколико наредних деценија Куба је добијала значајну помоћ Совјетског Савеза, највише преко размене шећера за нафту коју је Куба даље пласирала на светско тржиште. Прелазни период Распадом Совјетског Савеза 1991. године Куба је доживела тежак економски ударац и проглашен је „специјални период“ опоравка. Иако су ММФ и Светска банка одбиле да пруже помоћ Куби, кубанска привреда се није урушила и, иако су економски показатељи и даље нижи него 1989. године, осећа се спор, али стабилан економски напредак. Американци су прогласили трговински ембарго против Кубе, који се односи на извоз све робе (осим лекова и хране) на Кубу. Највећи број путовања Американаца на Кубу је забрањен (туристичка путовања су забрањена законом). Американци који путују на Кубу то чине кришом, путујући преко Мексика, Канаде или Бахама. Географија Куба је архипелаг у Атлантском океану, сачињен од око 4,195 острва. Два највећа острва у овом архипелагу су острво Куба и Исла де ла Хувентуд. Куба је највеће острво у Карипском мору. Са површином од скоро 105,000 km2 чини око 96% укупне површине државе. Дужина главног острва од истока ка западу износи 1,250 km са просечном ширином од око 100 km. Друго по величини, Острво младости или Исла де ла Хувентуд, налази се у заливу Батабано и простире се на 2,200 km2. Остатак копнене површине Кубе чине мања острва подељена у пет субархипелага, од којих се два налазе уз северну обалу, два уз јужну и један уз источну. Укупна дужина обале износи скоро 5,800 km. Обала је карактеристична по великом броју залива, који имају мале улазе али велике унутрашње површине, што их чини добрим лукама, јер добро бране копно од морских таласа. Положај Куба се налази на Западној хемисфери Земље. Позиционирана је јужно од северног повратника, између 19° и 24° северне географске ширине и 74° и 85° западне географске дужине. Смештена је у Атлантском океану, на улазу у Мексички залив. Припада архипелагу Великих Антила и његово је најзападније острво. На западу је Ветровитим мореузом дугим 77 km одвојена од острва Хиспаниола и држава Хаити и Доминиканске Републике. Лоцирана је северно од Јамајке и Кајманских острва, јужно од Флориде и Бахама, а источно од мексичког полуострва Јукатан. Рељеф Рељефом Кубе доминирају равнице, које чине две трећине укупног копна и просечна надморска висина им је 100 m. Планински ланци су изоловани и релативно ниски. Једино на источном делу острва, у провинцијама Сантијаго де Куба, Гранма и Гвантанамо, просечна висина планина прелази 1,200 m. Најважнији планински ланац на Куби је Сијера Маестра, значајна како у географском, тако и у историјском смислу. Протеже се дуж јужне обале. Највиши врх овог ланца је уједно и тачка са највећом надморском висином на острву — Пико Туркино са висином од 1,974 m. Планинских предела има и у осталим деловима земље. Између њих налазе се простране равнице од којих су многе глиновите. Најплодније тло се налази у централном делу острва. Далеко сиромашније тло одликује крајњи источни дио, као и провинцију Пинар дел Рио на западу. Највећи проблеми тла на Куби су суше и салинизација. Мала количина падавина захвата 37% укупне површине или око 4 милиона хектара. Накупљање соли у земљишту је проблем присутан углавном у приобалним пределима. Узгојни потенцијал осталог кубанског тла је скроман, с обзиром да је и оно подложно ерозивним променама и салинизацији. Воде Реке и потоци на Куби су углавном кратког тока због уског и издуженог облика острва. Већина река извире у средишњем делу и тече ка северу или југу. Најдужа река на Куби је река Кауто. Извире у планинским пределима Сијера Маестре на истоку и тече према јужној обали, где се улива у залив Гваканајабо. Дуга је 370 km. На Куби се може наћи и мањи број лагуна и језера, од којих је најпознатија Млечна лагуна. Природне и вештачке воде заузимају око 3% укупне копнене површине Кубе. Флора и фауна Тропска острвска клима погодује развоју многих биљних и животињских врста. Куба има разнолика природна стаништаː шуме, травњаке, мочваре, џунгле, коралне гребене и мање пустињске површине. Четвртина Кубе је прекривена шумском вегетацијом. Врсте дрвећа које преовлађују су палме и борови. Једно од највиших дрвећа на Куби је сеиба, чија висина досеже и 60 m. Трећину укупног дрвећа на Куби чине мангрове, чије се шуме успешно развијају у влажним приобалним појасима и лагунама. По читавој држави се може срести и кубанска краљевска палма (), национално дрво на Куби. Једно од најзначајнијих мочварних предела у Карибима је резерват природе Запата на западном делу Кубе у провинцији Матанзас. Станиште је многих специфичних биљака и животињских врста, од којих су најпознатији ендемични кубански крокодил () и пчела-колибри (), најмања птица на планети. Национална птица је кубански трогон (), чије се боје подударају са оним на државној застави. Такође се сматра ендемском врстом. Клима Клима Кубе је тропска и погодна за узгој шећерне трске. Средња годишња температура је 25°C, са екстремним летњим врућинама и високом влажношћу ваздуха, праћена ветровима који дувају из суптропских зона ка екватору. Најхладнији месец у години је јануар, са просечном температуром од 22.5°C, а најтоплији август са температуром у просеку 27.8°C. Већи део годишњих падавина (у просеку 1.320-{mm}-) излучи се током влажне сезоне која траје од маја до октобра. У августу, септембру и октобру повремено се јављају урагани. Политика Куба је комунистичка (социјалистичка) држава, или парламентарна република предвођена Комунистичком партијом Кубе. Фидел Кастро је био на челу државе и владе од 1959. године. Он је вршио функцију шефа државе, шефа владе, првог секретара Кубанске комунистичке партије, као и врховног заповедника Кубанских оружаних снага. Фебруара 2008. Фидел Кастро се повукао са функције председника. За новог председника Кубе је изабран његов брат Раул Кастро, 24. фебруара 2008. Фидел је задржао функцију првог секретара Кубанске комунистичке партије. Западни медији преношење власти са старијег на млађег брата називају „комунистичка династија Кастро“. Кубански једнопартијски парламент, Национална скупштина народне силе (), има 609 чланова. Они се бирају сваких 5 година. Комунистичка странка је једина легална политичка странка на Куби. Она држи водеће функције у управи земље, укључујући и судство. Кључна политичка питања политичког живота на Куби укључују илегалну емиграцију Кубанаца у САД, економски ембарго који је САД наметнуо Куби и хапшење политичких дисидената. На Куби поред једине парламентарне Комунистичке партије Кубе, постоје и друге законски формално регистроване политичке странке којима није правно омогућено да уђу у парламент Кубе. Ниједној политичкој странци није дозвољено да води кампању нити да промовише кандидате за парламентарне изборе, укључујући и политичке странке са комунистичким префиксом у свом називу, осим Комунистичке партије Кубе. Према важећим правним актима, кандидати за парламент бирају се на индивидуалном референдуму, који има законску основу формалног укључивања политичких странака у политички живот. На основу тога, опозиционе политичке странке присутне су у минорној мери у власти локалних самоуправа на Куби. У пракси се бира већина кандидата за локалне самоуправе из редова Комунистичке партије Кубе. Као резултат тога, политички митинзи опозиционих странака јављају се спорадично на острву. Кубански закон такође предвиђа да је кажњиво примање новчаних средства од страних влада других држава у сврху политичке организације. Дана 19. априла 2018, кубански парламент је предлогом Раула Кастра изабрао Мигела Дијаза Канела за новог председника Кубе, чиме је та острвска држава после 60 година добила председника који се не презива „Кастро". Република Куба је 25. септембра 2022. одржала референндум о увођењу амандмана на Устав, конкретно на члан 36. који не признаје истополне бракове. Резултат референдума је 67% изашлих гласало за увођење амандмана. Овим влада добија потребан легитимитет за признавање истополних бракова као и право истих на усвајању деце, пошто Устав захтева одржавање референдума за сваки амандман. Привреда Привреда Кубе је под централним надзором политичке власти. У последњих неколико година спроведене су мање реформе да би се смањила неликвидност, повећала ефикасност предузећа и отклонила стална несташица хране и још неких основних средстава. У раздобљу од 1989. до 1993. године БДП је пао за 35%, као резултат распада Совјетског Савеза, највећег Кубанског трговачког партнера. Након лаганог опоравка у следећих неколико година, 1999. године БДП је повећан 6,3%, као резултат великог успона туризма. Кубанска привреда се данас заснива на три најважније привредне гране: пољопривреда (дуван, шећер, лимун), рударство (никл) и туризам. Главни кубански трговински извозни партнери су Холандија, Канада и Кина, а највише се увози из Венецуеле, Шпаније и САД. Туризам Привреда Кубе се нагло развија због туризма који се сваке године све више повећава. Средином 1990-их, туризам је постао примарна грана привреде у Куби. Многи званичници из Кубе говоре како је туризам „срце кубанске привреде“, а туризам је један од главих преокупација кубанске организације за развој. Око 1,9 милиона туриста посетило је Кубу 2003. године, што је привреду обогатило за 2,1 милијарду долара. Већина туриста долази из Канаде и земаља Европске уније. У популарне туристичке дестинације спадају Варадеро, Кајо Коко и Хавана. Покрајине Куба је подељена на 15 покрајина и 169 општина, уз једну специјалну општину, Исла де Хувентуд. Административна подела Становништво Староседеоци Кубе су Сајбонеји, Гванахатабеји и Арараци. На територији Кубе живи око 11.177.743 становника, према попису из 2002. године. Велик број Кубанаца живи у иностранству, углавном на Флориди (САД) око 1.000.000. У последних педесет година стопа раста броја становника износи 4,3 промила. Просечна густина насељености је 96 становника/km2. У урбаним подручјима живи 77%, а у руралним 23% становништва. Куба је мултирасно друштво. Највећа организована религија је католицизам. Сантерија је религија која је мешавина старих афричких религија и католицизма, и широко је распрострањена на Куби. По процени из 2000. године, природни прираштај у Куби је 0,39%. Званично, Куба је атеистичка држава. Према попису из 2002. године, Куба има 11 177 743 становника. Већинско је бело становништво (65,5%), са тенденцијом пораста становништва афричког порекла и мулата. Подаци овог пописа су следећи: Белци: 65,05% Црнци: 10,08% Мулати: 24,86% На Куби такође постоји и мала кинеска заједница, као и мала хаићанска заједница раштркана по целом острву, углавном у источним и централним деловима која одржава своје обичаје и традиције уз подршку локалних власти. Просечан животни век Кубанаца је 75,6 година (78,1-жене; 73,3-мушкарци), а просечна старост је 35.1 година. Проценат становника старијих од 60 година и више: 14,7%, а однос мушкараца и жена је прилично уједначен: мушкарци: 49,97%; жене: 50,03%. Проценат становништва које живи у градовима је 75,9% Стопа писмености је 95,7% (95,3%-жене; 96,2%-мушкарци). Највећи градови Религија Куба је за разлику од осталих земаља Централне и Јужне Америке мање религиозна. Иако већина становништва припада католичкој вери, само мали део је религиозан. Према процени Римокатоличке цркве, око 60% нације је те вере, али свега 10% их редовно присуствује обредима. Политичке и социјалне промене које се на Куби дешавају вековима утицале су на развој религије међу становништвом. Покрштавање домородачког становништва започето је већ у уводним годинама шпанске владавине. Католички свештеници су пристигли са првим конкистадорима. Црква није била наклоњена људима које су освајачи ту затекли и имала је јаку везу са Краљевином Шпанијом. Већина свештеника се у Шпанију вратила након губитка контроле власти над Кубом 1898. Развој хришћанства и католичке вере на Куби вековима је отежаван због компликоване политичке ситуације. То се нарочито осетило непосредно након Кубанске револуције из 1959, јер су САД и остале државе Латинске Америке увеле санкције које су Кубу изоловале од остатка Америке. Самим тим, напредовање и ширење католичанства било је онемогућено. Комунизам је додатно закомпликовао положај цркве. Народ на Куби није био нарочито религиозан ни пре 1959. Становништво је прихватало католицизам, али мање од 10% их је присуствовало недељним служењима. Неки подаци указују на то да је половина популације пре Кубанске револуције припадала агностицизму. Афрокубанска и остале религије (јудаизам, хиндуизам, ислам) биле су ретко заступљене. Мешање афричких и европских корена на Куби довело је до стварања религије која је специфична за кубански народ. Синкретичким спајањем елемената западноафричке Јоруба вере (са подручја данашње Нигерије, Бенина и Тога) и католичанства настала је ориша религија, на Куби позната и као сантерија. Пратиоци ове религије верују у орише, моћне силе које је на свет послао врховни творац Олодумаре. Ова религија нема централизовану организацију. Језици Шпански језик је званични језик и говоре га сви Кубанци, иако постоје незнатне разлике у дијалектима три кубанске регије. Кубански шпански језик је углавном једнак јужноамеричкој верзији шпанског, међутим постоје речи и изрази у говору Кубанаца који су својствени само њима. Нпр. rembambaramba (=слободно за све); amarillo (=саобраћајац, јер саобраћајци на Куби носе жуте униформе) и сл. Енглески језик је популаран, његово учење у средњим школама је обавезно. Кубанци који су похађали школу за време бившег Совјетског Савеза говоре и руски језик. Култура Куба је позната по: Цигарама, посебно маркама Хавана, Монте Кристо, Кохиба и Партагас. Руму, од којих је најпознатија врста Клуб Хавана (Havana Club). Ако је стар бар 7 година, рум добија атрибут стари (añejo). Рум се производи ферментацијом од сирупа шећерне трске. Кубанској музици и ритмовима, који су производ мешања многих музичких жанрова, афричких, шпанских и латиноамеричких, рецимо мамбо, конга, румба, ча-ча-ча, сон, нуева трова, хабанера, дансон и многи други. Песмама Гуантанамера, Заувек (Hasta Siempre), Можда, можда, можда (Quizás, quizás, quizás), Чан чан (Chan Chan) које су стекле светску славу. Посебну улогу у популаризацији кубанске музике играо је музички албум и истоимени филм Клуб Буена виста (Buena Vista Social Club). Старим америчким аутомобилима (нарочито типа Шевролет). По закону на Куби, забрањен је извоз ових аутомобила. Куба је позната по аргентинском револуционару Ернесту Гевари, боље знаном по надимку Че, који се са Фиделом Кастром борио у Кубанској револуцији. Националном спорту: Бејзболу. Кубанци се такође истичу одличним боксерима и атлетичарима. Празници и значајни датуми на Куби Референце Напомене Литература Спољашње везе Cubaweb Званична презентација Кубанске владе Kuba-Cuba.com Водич кроз кубанске линкове Гранма Новине КП Кубе Cuba AIDS Project HIV и AIDS на Куби Куба путопис Havana, Varadero, Trinidad, Vinales, Pinar del Rio, Cayo Largo Шпанија и Шпанци Савремена мишљења о кубанском устанку Cuba Study Tour Професор географије износи своја искуства и импресије о Куби Encuentro en la Red Независне вести и вести из кубанске културе No Castro nor his regime Интернет страница антикастровске опозиције Free Cuba Foundation Интернет страница подршке кубанским дисидентима Латинска Америка Социјалистичке државе Карипске државе


Да имена појединих насеља овога краја потичу из далеке прошлости говори нам назив врела Перун испод планине Озрен, који је, по свему судећи, преузет из старословенске митологије. Два насеља испод сјеверне падине Озрена зову се Какмуж и Бољанић, оба назива постоје у источној Херцеговини, што највјероватније упућује на стари завичај овдашњег становништва.


Недић и Михаиловић, дупли аршини Поступак рехабилитације председника српске владе за време рата чека одлуку Апелационог суда. Исти предлагачи суду нису били спорни у случају команданта ЈВуО. Случај седам година "на леду" НАСЛЕДНИЦИ Милана Недића, председника српске владе за време Другог светског рата, после рехабилитације генерала Драгољуба Михаиловића, очекују да суд коначно почне поступак рехабилитације њиховог претка. Захтев је поднет још пре седам година и два пута је одбијан "због неуредности", да би га Апелациони суд у Београду вратио на поновно одлучивање. С обзиром на то да су предлагачи рехабилитације Драже Михаиловића, између осталих, били Српска либерална странка (правни наследник је Српски либерални савет) и Удружење политичких затвореника и жртава комунистичког режима, који су такође први предлагачи и рехабилитације Недића, Недићеви наследници очекују да суд више неће око њих правити проблем. - Захтев за рехабилитацију је поднет 2008. Виши суд га је одбацио као неуредан, јер је у међувремену Српска либерална странка брисана из регистра политичких странака, а први адвокат који је заступао предлагаче је преминуо - каже адвокат Зоран Живановић, који заступа и првобитне предлагаче, али и Радмилу Павковић, Недићеву унуку, и троје праунука који живе у иностранству. Живановић је уложио жалбу, па је Апелациони суд вратио предмет на поновно одлучивање. Виши суд га је наново одбацио као неуредан, тражећи, између осталог, изводе из статута Удружења политичких затвореника и одлуку скупштине тог Удружења о захтеву за рехабилитацију. Како ништа од свега тога није било потребно судском већу да рехабилитује генерала Михаиловића, утисак је да оваквим захтевима судија "купује време". - Поново смо уложили жалбу и чекамо одлуку Апелационог суда. За тих седам година јасно је да суд у овом предмету није радио ништа, па чак ни од Архива није тражио уобичајену документацију - додаје Живановић. Праунук Недићевог рођеног брата Бошка, Александар Недић, објашњава да су оба брата ратног премијера већ рехабилитована - генерал Милутин Недић пре две године, а Бошко, инвалид из Првог светског рата, још 1957, када је Тито лично дозволио да буде сахрањен у Југославији.С обзиром да Милан Недић никада није правоснажно осуђен, већ је само указом из 1949. проглашен за домаћег издајника, и с обзиром да је, после самоубиства под сумњивим околностима, његово тело сакривено, породица је још 2007. тражила да јој буду враћени посмртни остаци. Безуспешно. - Свесни смо да он никада неће бити рехабилитован, али желимо да се бар одржи суђење и да јавност чује истину и стекне праву слику о њему - објашњава Александар Недић. А у ту праву слику, по њему, спадају следеће чињенице: да Недић није основао Бањички логор и да је тај логор био подењен на два дела, где су над првим, у ком су били џепароши, лопови и проститутке, надлежност имали Недићева влада и специјална полиција, а над другим, где су били политички затвореници, комунисти, припадници ЈВуО и Јевреји - Немци; да није одговоран за логор на Старом сајмишту, који је био у оквиру НДХ; да је "јеврејско питање" решавао Гестапо и СС, а не Недићева влада; да из Србије ниједан грађанин није био регрутован за Источни фронт; да је спасао 350.000 избеглица из НДХ и 250.000 Словенаца; да је спасавао скојевце из бањичког логора, међу којима и Пуришу Ђорђевића и пребацивао их у центар за преваспитавање српске омладине у Смедеревској Паланци; да је спасао Дражине официре и подофицире, а официрима Јеврејима из војних логора давао српска документа. Коментари: 40Пошаљите коментар - 17:50 Дел Потро: Федерер... - 13:49 > 17:50 Олимпијски... - 17:44 Старица страдала у... - 17:33 Сарина ризница медаља - 17:24 Тошић се опоравио,... - 17:23 Помоћ за сахрану... - 17:10 У америчком градићу... - 17:07 Бугарска лак залогај... - 16:56 Завршена седница... - 16:55 Ланчани судар на путу... - ПОСЛЕ НАПАДА НА МИЛИЦУ ДАБОВИЋ: Шиклића саслушава полиција... (28) - "Седмерац" циља Вучићеву фотељу... (24) - Вучић: Не очекујем... (24) - НОВА ОТКРИЋА: Пронађено седам планета сличних Земљи, на три је могуће да постоји и вода (ФОТО)... (23) - СТОП ДИСКРИМИНАЦИЈИ... (22) - Милица Дабовић: Тукао... (21) - Влада бира тим за Хаг (19) - Убрзање привредног... (17) - Вучић: Одлука о парламентарним изборима најкасније до понедељка... (16) - Радиоактивне честице... (15) - 17:50 Дел Потро: Федерер... - 13:49 > 17:50 Олимпијски... - 17:24 Тошић се опоравио,... - 17:07 Бугарска лак залогај... - 16:52 ХАМБУРГ ПОСЛАО ПОНУДУ: Партизан добија за Миленковића 4,5 милиона евра!... - 16:31 Кокеза угостио кандидата за чланство у Извршни комитет УЕФА... - 16:11 Мала сала Београдске... - 15:46 Амела Терзић спремна... - 15:08 Скијашици Лари Гут... - 14:55 Мерцедес представио... Да ли вас често на кућни телефон зову трговци и нуде награде и разне производе?


САИЛОР МООН НЕВБИЕ РЕЦАПС: ЕПИЗОДА 200 (ФИНАЛЕ) - АНИМЕ Брос Залеђивање Брос Пиле Фил А Америчко Удружење Библиотека Зимске Олимпијске Игре У Пјонгчангу 2018 Саилор Моон Невбие Рецапс: Епизода 200 (Финале) И тако коначно долазимо до краја ствари. Као што је традиција, ја имам Звездице ретроспектива након рекапитулације, са општим коментаром на сезону у целини. Што се тиче било каквих свеобухватних размишљања о целој серији и мом двогодишњем путовању кроз Моониверсе, одлучио сам да их сачувам за велику стару објаву која излази следеће недеље. За сада, међутим, имамо финале за решавање! Епизода 200 - То Тхе Саилор Старс Кроз потешкоће Испуњавајући своју сезону дугу намену, Цхиби-Цхиби (звана Галаксија) (звана Звездано семе Галаксије) (звана Светлост наде) (звана Саилор ек Мацхина) претвара се у мач у замку, тако да Саилор Моон може да је употреби за заптивање Галаксије. У основи, Галакиа је издала сопствено звездано семе, заједно са заптивним мачем, као сигурносни сеф у случају да је завлада Хаосом. Ово се уклапа са нашим досадашњим знањем и (некако) (И погоди ) оправдава недостатак личности Ц.Ц.-а јер је она више пловила него човек, па могу да се котрљам с њом. Галакиа је довољно забринута због овог новог развоја да би разбила сопствене наруквице, прелазећи на Супер Сенсхи ниво три и пребацујући своје поравнање са Легалног на Цхаотиц Евил. Али Усаги је љубавник, а не борац, па користи мач чисто за одбрану, и даље инсистирајући да Галакиа може бити спашена. Успут случајно убоде Галаксију, на шта Галаксија одговара разбијањем мача, Нада, и Ц.Ц. све у једном потезу. Не могу да одлучим да ли је ово добра ствар или досадна ствар, јер иако барем враћа резолуцију приче у руке стварних ликова уместо погодних заплетних уређаја, чини и Ц.Ц. функционално бесмислен. Нема ничега што она ради, а да то неко други није могао, па зашто је уопште уопште овде? Мислим, знам зашто - јер је она у манги - али они су и раније секли ликове из манге када се то није уклапало у причу анимеа, па то заправо није изговор. Саилор Моон је обично добро обавио посао балансирања оригиналног аниме садржаја са садржајем изворног материјала, али Ц.Ц. је прилично еклатантан неуспех, рекао бих. У сваком случају, Усаги одбија да одустане и да се бори против Галаксије, одбацујући Галаксијину дефиницију шта значи имати храброст и понос старатеља у корист сопствених Моћи Супер пријатељства. Она верује да је у делићу Галаксије још увек остао делић наде, део ње који још увек воли овај свет онако како је некада волела. И тако се Усаги слеће до свог најголијег себе (метафорично и дословно!), Провлачи се кроз Хаос и тугу и посеже за оним што је остало од саме Галаксије. И, наравно, Галаксија сеже назад. мат радарски техничар бојиште 2 Хулу је ову епизоду првобитно оценио као Зрелу, јер ГОЛОСТ ?! ДАХТАТИ. Мислите на ДЕЦУ! Њих двоје чисте Хаос из тела Галаксије, распршујући га у галаксију да би живео у срцима свих раме уз раме са Надом. Галакиа истиче да то значи да ће настати нови сукоби, али Усаги је охрабрује да верује да ће људи слушати своје боље половине и не попуштати пред Хаосом. У жељи да исправи своје неправде, Галаксија пуца у Млечни пут са мноштвом звезданих семенки поред себе, планирајући да их врати (и њихове физичке облике) у њихов прави свет. Додуше, сви ти светови су мртви и пуни фага, али ако то значи да су се Сирена и Врана поново ујединили, то ћу и даље означити као срећан крај. То значи семе звезда које припадају наш свет се такође може обновити, и тако јој се Усагијеви пријатељи, момак и уређај за заверу враћају у блиставој шоујо слави. Леђа и принцезе Какиу, тако да и наша похабана Звездана светла имају прилично добар дан. Мислим да сви знамо какав гиф реакције сада морам да користим: Са спашеном галаксијом, Ц.Ц. нестаје произвољно колико је стигла, Какиу и Светла се враћају на своју матичну планету, а Усаги и њени пријатељи се враћају у свој двоструки живот као студенти и старатељи. Она и Мамору разазнају испод алармантно великог месеца док правимо резерве за серију тако што ће Усаги поновити њен рани уводни монолог, а ОРИГИНАЛ ОТВАРАЊЕ ТЕМЕ, ИААААС, игра нас кроз крајње кредите. И то је, хм ... то, претпостављам. Крај! Тхе Саилор Старс и Грипес Форевер: Ретроспектива У реду. Тако. Мислим да ако сте ме пратили онда ћете знати да сам био прилично млак Звездице , и док сам углавном уживао у овом финалу, мој укупни осећај је пре разочарање него задовољство. Као што сам већ рекао, не волим да пишем негативне критике (мислим да оне не постижу много више од изазивања сукоба и кише на туђе параде), али ову емисију понављам већ две солидне године и не могу само прескочити ову ретроспективу или вам лагати и претварати се да сам мислио да је све то сјајно. изгубљена сезона 6 епизода 9 То је рекло, немам стварних, као, моралних проблема Звездице . Постоје неке ствари за које бих волео да је боље прошло у погледу Великих идеја или Друштвених коментара, али мислим да ни то не промовише било шта штетно. Знам да је ово прилично популарна сезона Саилор Моон фанови и не замерам никоме њихово уживање у томе. Драго ми је да вам се свидело! Волео бих да ми се свидело колико и вама! И нисам заинтересован да вам то покварим. Па ако волиш Звездице и не желите да читате о некоме ко га није волео, ово је ваша прилика да затворите картицу и одете читати нешто друго. За сада се можемо раздвојити и заједно геекати као пар одговарајућих Моонините-а кад моја ретроспектива серије порасте. Без тешких осећања, обећавам. Још увек овде? Затим се закопчајте. Ако морам да објасним зашто ми прича није успела, узећу времена (и броја речи) да то објасним што јасније могу. Почнимо са оним што ја јесте заиста као, што је било прегршт истакнутих епизода и карактерних ритмова ( Смијешна опроштајна епизода Гвозденог миша , Слободно пријатељство Сирене и Црев-а, ХаруМијева сцена смрти, Минакин мали лук за причу) као и Биг Бад и централна идеја / аргумент који је помогла да заступа. ја мислим Старс’с срце је било на правом месту у смислу приче коју је желело да исприча, и мислим да је то, као СуперС , лепо обавила посао користећи антагонисту као фолију да покаже зашто је Усаги, због свих својих мана, и даље вредна да буде Херој. завршио сам Стар Дривер (Игарасхи оригинални пројекат који обожавам обожавати) дан пре завршетка Звездице , тако да не могу а да не повучем поређења и паралеле, али мислим да је Игараши лично веома заинтересован за оспоравање традиционално мушких идеала снаге и да користи Галаксију и Усаги да помогну у истраживању тога. Галакиа је Традиционални мушки јунак, усамљени чувар који је толико физички јак да сама спашава све ... што онда доводи до изолације, очаја и на крају дехуманизације других. Танка је линија између заштите и поседовања, између помагања некоме и покушаја контроле над њим, и много је лакше прећи ту границу када никада нико није морао да вас заштити. фласх глумац Ралпх Дибни За разлику од Галаксије, Усаги слободно признаје да није толико јака и да често треба или једноставно жели помоћ од других. Чак и када спашава дан, то чини делом и због вере коју су други у њу уложили, и то користи као своју снагу. ја мислим Звездице , као и већина Саилор Моон , врло лепо преокреће Идеал класичног хероја, показујући како је препознавање сопствених слабости и ослањање на друге сопствена снага, јер вас одржава емпатичним и пуним поштовања, видећи друге као људе уместо као предмете на које треба деловати. Саилор Моон је одувек била прилично паметна прича у смислу како су потребни традиционални женски идеали попут комуникације и сарадње и оружје, показујући како се они могу користити за победу над злом подједнако добро (и понекад ефикасније) од традиционалних мушких идеала. То ми се свиђа због тога и драго ми је Звездице наставио ту традицију на свој начин. Нажалост, Звездице много се петља у извршењу. Већ сте чули како гунђам о Цхиби-Цхиби Плот Девице-у, како је Сеииа била једина Звездана Светлост која је добила изразиту личност упркос тони епизода изградње карактера, сав изгубљени тематски потенцијал, принудна драма и понављани ритмови прича, тако да О томе овде нећу улазити у детаље. Уместо тога, желим да разговарам о томе како Звездице поткопава своју централну поруку о важности других тако што ... игнорише све оне друге. Са изузетком Минака и можда Харука и Мицхиру, нико од чувара ове сезоне не смета превише епизодама фокусираним на карактер или било чему сличном њиховим сопственим причама. Интеракције Иннерс-а се усредсређују готово искључиво на Звездана светла и Усаги, а ван неколико слатких додира ту и тамо, имају тенденцију да делују као нека врста Ума Кошнице, до тачке када многе њихове линије делују заменљиво. Али хеј, бар они имао линије – Плутон и Хотару су враћени тако да нису могли скоро ништа, а јадни Мамору и Цхибиуса су потпуно отписани. Саилор Моон 'Највећа снага је ансамбл глумачке екипе, а испуштање тога у корист фокусирања искључиво на неколико нових ликова проузроковало је да сезона изгуби пуно своје разноликости и енергије. То чак не узима у обзир већи Моониверсе, који је серија изграђивала током четири сезоне, само да би овде потпуно одустала. Нару, Умино, Мотоки, Уназуки, Цхибиусини пријатељи, Реин деда, МОЈ СЛАТКИ ДОПЕЈ ТЕДИ ... доврага, да ли се ико у Усагијевој породици осим њене мајке уопште појавио? Схваћам да би двоструки живот Моониеса природно проузроковао да постану помало изолирани, али да се то догоди тако потпуно и брзо више се осећа као лоше писање него као постепен, органски развој. Овај недостатак пратеће глумачке екипе, заједно са сезонским непристојним звездама о циљаним звездама, такође даје Јуубану (и свету у целини) генерички квалитет, отимајући ванземаљској претњи пуно напетости и улога. Знам да су други критиковали С. и СуперС за трошење толико времена на једнократне ликове, али мислим да је ово један од Саилор Моон Највеће снаге: Да се за разлику од многих других суперхеројских емисија према онима који су нападнути понаша као према стварним, слојевитим људима, уместо као према случајним, безличним жртвама. У емисији која толико снажно промовише емпатију и искупљење, од виталне је важности да се усредсреди на људе које Моониес штеде колико и на саме Моониес. У прошлим сезонама знали смо за кога се Усаги бори и имали смо стварне, конкретне разлоге због којих смо желели да се град и његови људи спасе. Ипак ове сезоне? Видети Јуубан-а прекривеног мраком са генеричким грађанима како изгризавају звезде? Тамо нема никакве људске везе, нема осећаја за предмети Усаги штити за разлику од предмета Галакиа контролише, а то је лоша услуга за саму поруку Саилор Моон и Звездице сами покушавали да пренесу. Ствар је у томе што, за све то, заиста не мислим Звездице је лоше самостална Саилор Моон сезона. Нема пуно високих поена, али нема пуно ниска бодова. Непрекидно је пристојан, углавном забаван, понекад досадан, повремено се креће и кокетира са неким вредним идејама, чак и ако их не прати увек. Генерално, вероватно сам уживао мало више од дела СуперС и Прва сезона, а можда и више од Р. у целини. Као самостална сезона осећао бих се углавном позитивно у вези с тим и био бих спреман да видим шта би Игарасхи могао учинити са следећим луком, сада када је имао времена да стави ноге под себе. истинита прича о отмици породице Моррис Али ту је трљање, јер Звездице није самостална сезона - то је коначни сезона, а епизода 200 би требало да буде серија финале. То је, више од свега, разлог зашто Звездице оставио сам тако незадовољство. То је као да особље из анимеа није добило допис јер изван величине претње ( Звездице дефинитивно повећао антету разарачем галаксија, не могу то порећи), ништа у овој сезони уопште не делује као Последња. Уместо да се фокусира на свој централни (и пратећи) састав, пружа им задовољавајуће линије прича како би им омогућио значајан раст и умотао њихове појединачне лукове, он их игнорише и хомогенизује у корист гомиле новопридошлих. Чак се и наша чудесна романса изобличи да бисмо могли угурати љубавни троугао који је прекасно у игри. Не можемо повезати ове догађаје са оснивањем Нео Токија, нити нас припремити за будућност за коју знамо да ће на крају стићи. Схваћам да су извиђачи још увек у средњој школи са дугим (дугим!) Животом, тако да закључак можете учинити толико много, али ова сезона би у најмању руку требало да има довело је до значајне промене парадигме. Управо смо сазнали да је галаксија пуна Морнара, и јесте апсолутно никакав ефекат на наше ликове или њихове животе. Сви само иду кући и статус куо је у потпуности обновљен. Па, шта се заиста променило? Оно што чини ово погодан тренутак да окренемо последњу страницу наше приче? Немам појма. И то је оно због чега ме толико провалило Звездице . Желео сам да напустим последњу епизоду филма Саилор Моон замишљен и задовољан и Фулл О ’се осећа онако како сам се осећао на крају С. и СуперС, а то нисам добио, и то смрди. Не желим да се ова двогодишња авантура заврши мрзовољним постом. То је, више од свега, разлог зашто сам одлучио да овај пројекат завршим следеће недеље са процватом, уместо да нас оставимо овде са громким ударом. Надамо се да вас ова дуготрајна критика није све отерала, а ви ћете се вратити да бисте уживали у далеко позитивнијој шетњи Невбие мемори траком. Пажљиви наслови су, наравно, загарантовани. Ово, Оно и Друго Наш последњи наслов епизоде је најскровитији од Звездице референце још: Ад Астра Пер Аспера је (потпуно страшан) мото моје матичне државе, што значи до звезда кроз потешкоће. Како сам могао да се одупрем? Гледајући Стар Дривер и Саилор Старс финале једно поред другог довели су до неочекиване спознаје: Игараши му се допадају неке голе даме. Заправо је прилично добар у томе што их не сексуализује ни у једној епизоди, али финале у којима се налази голотиња препуна голотиње учинили су ми се некако смешним. Чак је и ХаруМи, краљица хладноће, мислила да је трансформација заласка Сунца Звездиних светлости А + 100% сјајна. ... Чекај, да ли Усаги озбиљно никада није схватио да је Сеииа гајила романтична осећања према њој? КАКО?! КАКО ?! Харк! Коначна тачка! Изузев финала недостатака, ови рекапитули су били експлозија, а читање свих ваших реакција (нових и носталгичних) такође је било забавно. Слободно наговарајте са својим мислима и попричајмо о томе ускоро поново, у реду? Дее је штребер свих заната и мајстор једног. Дипломирала је студије енглеског и источне Азије и магистрирала из креативног писања. Да би платила рачуне, ради као технички писац. Да не би плаћала рачуне, прождире романе и стрипове, гледа превише анимеа и веома гласно навија за Канзас Џејховке. Можете се дружити с њом на Следећа врата Јосеи , пријатељски аниме блог из суседства за дугогодишње обожаваоце и почетнике, као и даље Тумблр и Твиттер . Развој Апликација И Зачини заувек у шуму дид диснеи буи драгон балл з пхил цоллинс песме из тарзана гумасти марио макер 2 ид Билл Хицкс то је само вожња метални зупчаник чврсти женски ликови јавед хан заслепљен светлошћу


source: fineweb

text: Бутстраповање (компајлери) Неки ће се питати како је проблем „кокошке и јајета” у креирању компајлера решен: ако некоме треба копмајлер за језик X да би добио компајлер за језик X, како је први компајлер написан? Неки од могућих метода су: - Имплементирати интерпретер или компајлер за језик X у језику Y. Никлаус Вирт (Niklaus Wirth) је писао први компајлер за Паскал у Фортран-у. Такође, језик Y може бити ручно писани машински код или асемблерски језик. - Неки интерпретер или компајлер за X је већ написан у другом језику Y; тако је Схема (Scheme) бутстрапована. - Раније верзије компајлера су биле написане у неким подскуповима од X за које су постојали компајлери; овако су неки надскупови програмског језика Јава бутстраповани. - Компајлер за X је крос компајлован са друге архитектуре (платформе) на којој већ постоји компајлер за X; тако су C компајлери пребацивани на друге платформе. - Писати компајлер у X-у; онда га ручно компајловати из изворног кода (највероватније на неоптимизован начин) и извршити га на ткоду ради добијања оптимизованог компајлера. Доналд Кнут (Donald Knuth) се користио овим за његов WEB књижевни програмски систем. Први језик који је био бутстрапован је NELIAC. Од комерцијалних језика, први такав је био PL/I. Данас, велики део језика је бутстрапован, неки од њих су: Basic, C, Pascal, Haskell, Modula-2, Oberon, OCaml, Scheme и многи други.


Свјетски шампиони стигли у Србију 14/06/2018 | 14:10 ⇒ 14:16 | Аутор: РТС Репрезентација Србије у баскету вратила се са Свјетског првенства које је одржано у Манили, на којем су освојили злато. Баскет репрезентација СрбијеФото: РТС Предсједник Кошаркашког савеза Србије Предраг Даниловић честитао је баскеташима, који су играли у саставу Душан Домовић Булут, Дејан Мајсторовић, Марко Савић и Стефан Стојачић, на великом успјеху на Филипинима. - Кошаркашки савез Србије и цијела нација поносни су што српски баскеташи трећи пут у низу постали шампиони свијета. Поново су најбољи на планети, пратио сам их, разговарали смо често током турнира. На прави начин су представили Србију. Није било лако и поносан сам на њих, као и цијела нација - рекао је Даниловић у Кући кошарке. Према његовим ријечима, КСС је значајно подигао баскет у земљи и само у овој години организовао преко 40 турнира. - Баскет је олимпијски спорт, озбиљна ствар и желим им да наставе са одличним резултатима - додао је Даниловић. - Стефан нам је донио неопходну жељу и агресивност, што нам је фалило. Тешко му је било да се уклопи, али је био превага у неким утакмицама. Желимо да останемо најбољи - рекао је Домовић Булут. Стојачић је подсјетио да је имао пуно успона и падова у каријери и да му је драго што је постао првак свијета и у баскету. - Каријера ми је ишла "горе-дољ"', освајао сам златне медаље у кошарци, потом имао и паузу, а сада сам направио успјех и са баскеташима, као да сањам. Велика ми је част што сам дио тима који је популаризовао баскет. У Србији се игра најбољи баскет - поручио је Стојачић. Неизбјежно питање за Дејана Мајсторовића било је да опише побједнички кош у полуфиналу против Пољске. - Помислио сам само "Помози Боже"... имао сам много среће, а и вјеровао сам. Рекао сам Булуту да ћу да ријешим - навео је он. Чак четири пута, на пет турнира, су српски баскеташи били свјетски шампиони, па ће титулу бранити и наредне године у Амстердаму. "Мушема" је стигла, нека и остане! Зубчић нови адут Игокее! 19:35 > Костић прави друштво Мијату и Луки 18:00 > Ђоковић: Хвала Богу и анђелима што су ме водили! 16:42 > Без гостујућих навијача у дуелима Партизана и Бешикташа 16:14 > На Салзбург без навијача, али са срцем!


Bernau · Број становника Навигација: Број становника / Земље / Немачка / Bernau Питање: Колики је број становника у Bernau региону? Одговор: Bernau, Немачка (Административна јединица: Brandenburg) - последњи познати број становника је ≈ 36 200 (година 2013). Ово је 0.045% од укупног броја становника Немачка државе. Ако би стопа раста становништва остала иста као у периоду 2011-2013 (+0.83%/година), број становника за Bernau регион у 2020. години би био: 38 369*. [1950-1970] +0.18 %/година [1970-1995] +2.45 %/година [1995-2001] +4.71 %/година [2001-2011] +0.62 %/година [2011-2013] +0.83 %/година ГПС координате: 52.687, 13.567 Локално тачно време у месту: Bernau 13:10 Субота GMT+2. Bernau на мапи густине градова и насељености Број становника за насеља у близини града Bernau • Берлин 21 km, 210° • Оранинбург 24 km, 289° • Eberswalde-Finow 22 km, 41° • Штраусберг 25 km, 119° • Хенигсдорф 26 km, 256° • Хоен Нојендорф 20 km, 266° • Вандлиц 10 km, 309° • Neuenhagen bei Berlin 20 km, 154° • Hoppegarten 21 km, 159° • Rüdersdorf bei Berlin 29 km, 141° 1950c, 1970c, 1995e, 2001e, 2011c, 2013e. Легенда: e-процена, c-попис, o-разно, ..


text: Јужнобачки управни округ у сарадњи са 12 локалних самоуправа овог подручја (Град Нови Сад, Бач, Бачка Паланка, Бачки Петровац, Бечеј, Беочин, Врбас, Жабаљ, Тител, Темерин, Сремски Карловци и Србобран), а уз подршку Министарства животне средине, рударства и просторног планирања, Фонда за заштиту животне средине, Мисије ОЕБС у Србији и невладиног сектора отвара регионалну канцеларију за примену Архуске конвенције „Архус центар Нови Сад“. Стратешки циљ партнера у пројекту је успостављање сарадње између грађана и локалних самоуправа које су главни носиоци обавеза из Архуске конвенције, а које обавезе се односе на право грађана на информацију о животној средини, учешће јавности у доношењу одлука везаних за заштиту животне средине и права на правну заштиту. На овај начин, међуопштинском сарадњом Јужнобачки управни округ жели помоћи свим учесницима у пројекту да ојачају сопствене капацитете у циљу имплементације еколошке регулативе као и да обезбеде демократске процесе у области животне средине. Архус центар се отвара због грађана, у Новом Саду, у улици Булевар Михајла Пупина 10 ИИИ спрат. Канцеларија ће бити место где ће грађани моћи да се квалитетно и правовремено информишу о питањима из области заштите животне средине, а самим тим, и да се укључе у процес доношења одлука. Приликом отварања регионалне канцеларије биће потписан Меморандум о сарадњи између Министарства животне средине, рударства и просторног планирања, Јужнобачког округа и Града Новог Сада. Кључну улогу у раду Архус центра имаће невладине организације које се баве питањима заштите животне средине али и локалне самоуправе Јужнобачког округа које су показале спремност да имплементирају Архуску конвенцију коју је Србија ратификовала 12. маја 2009. године. Кабинет начелнице Јужнобачког управног округа Дарије Шајин


НАТО жели Црну Гору због Луке Бар - Спутњик Србија 12:30 06 Август 2020 16:14 08.12.2016 (освежено 16:47 08.12.2016) Преузмите краћи линк https://rs.sputniknews.com/regioni/201612081109162351-NATO-zeli-crnu-goru-zbog-luke-bar/ „С обзиром на велики број изазова са којима се суочава НАТО, важно је да свака држава преузме обавезу да издваја два одсто БДП-а за одбрану“, рекао је Коркер. Како закључује аутор текста у „Вашингтон тајмсу“, пријем Црне Горе ће да наљути Русију, која је тражила да се та држава повуче са пута приближавања савезу са Западом. „Црногорске власти су ове јесени оптужиле Москву да је покушавала да организује државни удар током парламентарних избора у земљи. То се можда неће свидети новом америчком председнику Доналду Трампу, који је заговарао боље односе са Москвом, упркос противљењу многих у својој партији и тврдњама да су он и његови сарадници преблиски са руским председником Владимиром Путином“, наводи амерички лист. Наводи се и да се Трамп још није прецизно и конкретно изјаснио о могућем придруживању Црне Горе НАТО-у. Црна Гора: Мала бара — један крокодил Како се даље наводи, та идеја неће бити добро примљена у Москви, јер званичници Кремља већ дуго страхују да НАТО угрожава Русију, посебно тако што прикључује оне државе које су некада биле део Совјетског Савеза или у сфери његовог утицаја током Хладног рата. „Босна и Херцеговина, Македонија и Грузија су и формално у преговорима о чланству у НАТО-у, иако ниједна од тих апликација није извесна. Сама по себи, Црна Гора нуди мало тога НАТО-у. Малена земља са тек нешто више од 600.000 становника, има БДП од једва 7,5 милијарди долара и сталну војску од око 2.000 људи. Међутим, главна лука Црне Горе Бар стратешки је драгоцена као једина дубокоморска лука дуж јужне обале Европе која припада држави која није чланица НАТО-а“, закључује се у „Вашингтон тајмсу“. Лука Бар, НАТО, Црна Гора


text: 1961. је била проста година. Догађаји Јануар 3. јануар — САД су прекинуле дипломатске односе са Кубом због кубанске национализације америчке имовине. 20. јануар — Џон Кенеди инаугурисан за 35. председника САД. Март 15. март — Јужноафричка Република се повукла из Комонвелта. Април 12. април — Совјетски космонаут Јуриј Гагарин је постао први човек који је облетео Земљу у свемирском броду Восток-1. 17. април — Уз подршку САД, кубански десничари у егзилу искрцали су се у Заливу свиња у намери да оборе режим Фидела Кастра. Мај 1. мај — Американац кубанског порекла је отео амерички путнички авион који је летео од Мајамија за Ки Вест и присилио га да слети у Хавану. 16. мај — Генерал Парк Чунг Хи извршио војни удар у Јужној Кореји. 19. мај — Венера 1 је постала први објекат који је начинио човек који је прошао поред Венере. 28. мај — Укинут је "Оријент експрес", воз који је 78 година саобраћао на линији Париз-Истанбул. 31. мај — Доминикански диктатор Рафаел Леонидас Трухиљо је убијен у Санто Домингу. 31. мај — Јужна Африка је прогласила републику са председником Чарлсом Робертсом Свартом на челу и напустила Британски комонвелт. Јун 19. јун — Кувајт је прогласио независност од Уједињеног Краљевства. Август 13. август — Власти Источне Немачке затвориле границу између Источног и Западног Берлина код Бранденбуршке капије и почеле изградњу 155 km дугачког зида према граници са Западном Немачком. Септембар 1. септембар — Основан Покрет несврстаних. 18. септембар — Авион који је превозио генералног секретара Уједињених нација Дага Хамаршелда се срушио код Ндоле у Северној Родезији. Октобар 17. октобар — Француска полиција под командом полицијског префекта Мориса Папона је напала мирне, али незаконите демонстрације око 30.000 особа који су се противили рату у Алжиру, усмртивши између 40 и 200 особа. 19. октобар — Арапска лига је преузела заштиту Кувајта након што су британске трупе напустиле земљу. 26. октобар — Нобелову награду за књижевност добио је југословенски књижевник Иво Андрић и постао први Југословен добитник те престижне светске награде. 29. октобар — Сирија је иступила из Уједињене Арапске Републике. 30. октобар — Совјетска хидрогенска Цар бомба, најјаче нуклеарно оружје које је икада детонирано, је испробана изнад Нове Земље у Северном леденом океану. Децембар 9. децембар — Тангањика је стекла независност у оквиру Британског комонвелта, с премијером Џулијусом Њеререом. 10. децембар — Совјетски Савез је прекинуо дипломатске везе са Албанијом. 15. децембар — Израелски суд је прогласио Адолфа Ајхмана кривим за злочине против човечности и осудио на смрт. Датум непознат Википедија:Непознат датум — Београд, одржана Прва конференција Покрета несврстаних. Википедија:Непознат датум — Откривен први квазар. Рођења Јануар 1. јануар — Војислав Карановић, српски књижевник и драматург 2. јануар — Кики Лесендрић, српски рок музичар 11. јануар — Дубравко Јовановић, српски глумац 13. јануар — Џулија Луј-Драјфус, америчка глумица, комичарка и продуценткиња 15. јануар — Слободан Перић, српски пилот и пуковник (прем. 2010) 16. јануар — Хари Варешановић, босанскохерцеговачки музичар 17. јануар — Маја Чибурданидзе, грузијска шахисткиња 19. јануар — Веселин Вујовић, југословенски рукометаш и рукометни тренер 21. јануар — Халид Муслимовић, босанскохерцеговачки певач 21. јануар — Иво Пуканић, хрватски новинар (прем. 2008) 25. јануар — Драган Коновалов, југословенски боксер 26. јануар — Вејн Грецки, канадски хокејаш 27. јануар — Драгиша Шарић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер (прем. 2008) 29. јануар — Џулија Гилард, премијерка Аустралије Фебруар 1. фебруар — Фотије Сладојевић, епископ Српске православне цркве 9. фебруар — Горан Грбовић, српски кошаркаш 11. фебруар — Кери Лоуел, америчка глумица 17. фебруар — Зоран Радовић, српски кошаркаш 23. фебруар — Ивица Вдовић, српски музичар (прем. 1992) 27. фебруар — Џејмс Ворди, амерички кошаркаш Март 4. март — Душан Герзић, југословенски сликар (прем. 1998) 17. март — Трпимир Јуркић, хрватски глумац 21. март — Лотар Матеус, немачки фудбалер и фудбалски тренер Април 1. април — Сузан Бојл, шкотска певачица 1. април — Серђо Скариоло, италијански кошаркашки тренер 3. април — Еди Марфи, амерички глумац 12. април — Лиса Џерард, аустралијска музичарка и композиторка, најпознатија као чланица групе -{Dead Can Dance}- 14. април — Роберт Карлајл, шкотски глумац 16. април — Дорис Драговић, хрватска певачица 20. април — Николас Линдхерст, енглески глумац 23. април — Пјерлуиђи Мартини, италијански аутомобилиста, возач Формуле 1 28. април — Ана Окса, италијанска певачица 30. април — Ајзеја Томас, амерички кошаркаш Мај 3. мај — Милорад Мандић, српски глумац и ТВ водитељ (прем. 2016) 4. мај — Луис Ерера, колумбијски бициклиста 5. мај — Александар Аца Илић, српски певач 6. мај — Џорџ Клуни, амерички глумац 13. мај — Боривоје Кандић, српски глумац (прем. 2020) 13. мај — Денис Родман, амерички кошаркаш 14. мај — Тим Рот, енглески глумац 17. мај — Енја, ирска музичарка и музичка продуценткиња 24. мај — Младен Босић, босанскохерцеговачки политичар 29. мај — Мелиса Етериџ, америчка музичарка 31. мај — Станислав Чађо, босанскохерцеговачки политичар Јун 4. јун — Ференц Ђурчањ, мађарски политичар и председник 4. јун — Валентин Иванов, руски фудбалски судија 7. јун — Давор Сучић, босанскохерцеговачки музичар 8. јун — Алка Вуица, хрватска певачица 9. јун — Мајкл Џеј Фокс, канадски глумац 17. јун — Бранко Дамљановић, српски шахиста 14. јун — Бој Џорџ, британски музичар и продуцент 14. јун — Душан Којић, српски музичар 18. јун — Алисон Моје, енглеска музичарка 21. јун — Ману Чао, француски музичар 23. јун — Зоран Јањетов, српски аутор стрипова и илустратор 25. јун — Синиша Мишић, српски историчар 26. јун — Грег Лемонд, амерички бициклиста 30. јун — Ксенија Пајић, хрватска глумица Јул 1. јул — Горан Петровић, српски књижевник 1. јул — Дајана, принцеза од Велса, супруга принца Чарлса од Велса (прем. 1997) 1. јул — Карл Луис, амерички атлетичар 3. јул — Чедомир Јаневски, македонски фудбалер и фудбалски тренер 15. јул — Форест Витакер, амерички глумац 15. јул — Лолита Давидович, канадска глумица 17. јул — Гуру, амерички хип хоп музичар, музички продуцент и глумац (прем. 2010) 22. јул — Порфирије Перић, епископ Српске православне цркве 23. јул — Мартин Гор, члан групе Дипеш мод 23. јул — Роб Стјуарт, канадски глумац 23. јул — Вуди Харелсон, амерички глумац 30. јул — Лоренс Фишберн, амерички глумац Август 4. август — Барак Обама, 44. председник САД 5. август — Милица Бисић, српски економиста 5. август — Џенет Мактир, енглеска глумица 8. август — Сања Вејновић, хрватска глумица 17. август — Душан Радовић, српски глумац 20. август — Емир Хаџихафизбеговић, босанскохерцеговачки глумац 24. август — Џаред Харис, британски глумац 25. август — Били Реј Сајрус, амерички музичар и глумац 26. август — Фахрудин Омеровић, југословенски и босанскохерцеговачки фудбалски голман и фудбалски тренер Септембар 6. септембар — Скот Травис, бубњар групе Џудас прист 9. септембар — Матјаж Кек, словеначки фудбалер и фудбалски тренер 11. септембар — Вирџинија Мадсен, америчка глумица 12. септембар — Лука Ромањоли, италијански политичар 12. септембар — Милен Фармер, француска певачица 13. септембар — Дејв Мастејн, амерички музичар 15. септембар — Соња Савић, српска глумица (прем. 2008) 18. септембар — Џејмс Гандолфини, амерички глумац (прем. 2013) 22. септембар — Катарина Оксенберг, британска глумица 22. септембар — Бони Хант, америчка глумица 25. септембар — Хедер Локлир, америчка глумица 29. септембар — Зоран Тегелтија, политичар Републике Српске Октобар 13. октобар — Док Риверс, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 18. октобар — Винтон Марсалис, амерички џез музичар и композитор 20. октобар — Ијан Раш, велшки фудбалер 27. октобар — Маргарет Мацантини, италијанска глумица 30. октобар — Зоран Туцић, српски ликовни уметник и архитекта 31. октобар — Питер Џексон, новозеландски редитељ Новембар 4. новембар — Владимир Јагличић, српски песник и преводилац 5. новембар — Недељко Попадић, српски песник 12. новембар — Нађа Команечи, румунска гимнастичарка 12. новембар — Енцо Франческоли, уругвајски фудбалер 19. новембар — Мег Рајан, америчка глумица 28. новембар — Алфонсо Куарон, мексички редитељ, сценариста и продуцент 28. новембар — Бојан Милановић, српски певач 29. новембар — Том Сајзмор, амерички глумац (прем. 2023) 29. новембар — Новица Чановић, југословенски атлетичар (прем. 1993) Децембар 4. децембар — Кори Удовички, српска економисткиња, гувернерка Народне банке 11. децембар — Марко Пјер Вајт, британски кувар, угоститељ и телевизијска личност 16. децембар — Рон Ејти, амерички уметник перформанса 16. децембар — Бил Хикс, амерички комичар (прем. 1994) 17. децембар — Драган Петровић, српски глумац 17. децембар — Сара Далин, енглеска музичарка, најпознатија као чланица групе -{Bananarama}- 24. децембар — Илхам Алијев, председник Азербејџана 24. децембар — Вејд Вилијамс, амерички глумац 27. децембар — Гидо Вестервеле, немачки политичар (прем. 2016) 28. децембар — Бошко Ђуровски, македонски фудбалер и фудбалски тренер 30. децембар — Бен Џонсон, канадски атлетичар 30. децембар — Бернар Клерфе, белгијски политичар 31. децембар — Сузана Костић, српски диригент Непознат датум непознат датум - Гордана Ђурђевић-Димић, српска глумица. непознат датум - Алтинај Ашилмуратова, руска балерина. непознат датум - Ранко Божић, српски сценариста. непознат датум - Светлана Васовић-Мекина, српска новинарка. непознат датум - Драшко Зидар, хрватски глумац. непознат датум - Весна Кесић-Крсмановић, српски диригент. непознат датум - Дамир Лончар, хрватски глумац. непознат датум - Дејан Млађеновић, српски виолиниста. непознат датум - Радоје Радосављевић, српски књижевник. Смрти Јануар 4. јануар — Ервин Шредингер, аустријски физичар. (*1887) 10. јануар — Дашијел Хамет, амерички књижевник 16. јануар — Макс Шене, немачки пливач. (*1880) 17. јануар — Патрис Лумумба, премијер Конга. (*1925) Фебруар 7. фебруар — Боривоје Дробњаковић, српски антропогеограф и етнолог. (*1890) 12. фебруар — Бранко Миљковић, српски песник. (*1934) 17. фебруар — Нита Налди, америчка глумица. (*1894) 27. фебруар — Плат Адамс, амерички атлетичар. (*1885) Март 15. март — Бенџамин Адамс, амерички атлетичар и кошаркаш. (*1890) Април 9. април — Зог I од Албаније, краљ Албаније 1928-39. (*1895) 25. април — Роберт Гарет, амерички атлетичар. (*1875) Мај 13. мај — Гари Купер, амерички глумац. (*1901) 30. мај — Рафаел Леонидас Трухиљо, председник Доминиканске Републике. (*1891) Јун 6. јун — Карл Густав Јунг, швајцарски психијатар. (*1875) 22. јун — Марија Карађорђевић, краљица Југославије. (*1900) Јул 2. јул — Ернест Хемингвеј, амерички писац и нобеловац (самоубиство). (*1899) Август 17. август — Јакоб Савиншек, словеначки вајар и песник. (*1922) Септембар 1. септембар — Еро Саринен, финско-амерички архитекта. (*1910) 11. септембар — Нико Жупанич, словеначки антрополог. (*1876) 17. септембар — Аднан Мендерес, турски политичар. (*1905) 18. септембар — Даг Хамаршелд, генерални секретар УН. (*1905) Октобар 1. октобар — Иљеш Шпиц, мађарско-југословенски фудбалер и тренер. (*1902) 11. октобар — Чико Маркс, амерички комичар, један од браће Маркс. (*1887) 24. октобар — Милан Стојадиновић, српски економиста и политичар. (*1888) Новембар 24. новембар — Рут Чатертон, америчка глумица. (*1893) Децембар 9. децембар — Коста Хакман, српски сликар. (*1899) 21. децембар — Василије Ковачевић Чиле, народни херој Југославије и дипломата. (*1911) 23. децембар — Курт Мајер, немачки СС генерал. (*1910) 27. децембар — Анри Делож, француски атлетичар. (*1874) Непознат датум непознат датум - Милорад Недељковић, српски економиста. (*1883) Нобелове награде Физика — Роберт Хофстатер и Рудолф Лудвиг Месбауер Хемија — Мелвин Калвин Медицина — Ђерђ фон Бекеши Књижевност — Иво Андрић (ФНРЈ) Мир — Даг Хамаршелд (Шведска) Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године 1960-е 61961


text: Борис Крајгер |БОРИС КРАЈГЕР| |Борис Крајгер| |Датум рођења||14. фебруар 1914.| |Место рођења||Света Тројица, код Марибора, Аустроугарска |Датум смрти||4. јануар 1967. (53 год.)| |Место смрти||С. Митровица, САП Војводина, СР Србија, СФР Југославија |Професија||друштвено-политички радник| |Члан КПЈ од||маја 1934.| |Учешће у ратовима||Народноослободилачка борба| |Служба||НОВ и ПО Југославије| |Чин||генерал-потпуковник у резерви| |Функција||Председник Извршног већа НР Словеније |Мандат||1953 — 1962.| |Претходник||нико| |Наследник||Виктор Авбељ| |Народни херој од||5. септембра 1953.| |Одликовања|| Борис Крајгер (Света Тројица, код Марибора, 14. фебруар 1914 — Сремска Митровица, 4. јануар 1967), учесник Народноослободилачке борбе, друштвено-политички радник СФРЈ и СР Словеније и народни херој Југославије. У периоду од децембра 1953. до јуна 1962. године обављао је функцију председника Извршног већа Народне Републике Словеније Биографија[уреди] Рођен је 14. фебруара 1914. у селу Света Тројица, код Марибора. Његов отац Алојз је био окружни лекар и писац, а по политичком уверењу социјалист. После Првог светског рата, породица се преселила у Љубљану, где је отац постао управник болнице. Као гимназијалац, Борис, је најпре био активан спортиста, а затим се ангажовао и у политичким збивањима. У првим данима Шестојануарске диктатуре, 1929. године, Борис и његова браћа су били под утицајем професора пољанске гимназије: Францета Коблара, Ловра Сушника и Јуша Козака, и постали симпатизери илегалне Комунистичке партије Југославије. Полицијска истрага против нешто старијих школских другова, Тонета Томшича и Бориса Зихерла, а нарочито хапшење Макс Стермецког, су Бориса Крајгера га још више привукли комунистима. Године 1932. је почео да студира Грађевинску технику на Љубљанском универзитету. Тада је ступио у левичарски клуб „Триглав“ и укључио се у револуционарни студентски покрет. Учествовао је у великим демонстрацијама против диктатуре и проучавао марксистичку литературу. После првог хапшења, Борис Кидрич га је, маја 1934. године, примио у чланство Комунистичке партије Југославије. Одмах по пријему у Партију почео је да ради у техници Покрајинског комитета КПЈ за Словенију. Новембра 1934. године је, због политичке делатности, ухапшен и осуђен на две и по године робије, коју је издржао у Сремској Митровици. Кад се, 9. маја 1937. године, вратио у Љубљану, наставио је студије и револуционарни рад. Радио је као техничар у разним грађевинским предузећима, да би се издржавао. Као комунист је деловао у Словенском клубу „Бранибору“, стручним организацијама и у „Црвеној помоћи“. У периоду од 1937. до 1940. године био је секретар Омладинске комисије при Централном комитету Комунистичке партије Словеније, која је, крајем 1938. године прерасла у Покрајински комитет СКОЈ-а за Словенију. Био је и члан Омладинске комисије при Централном комитету КП Југославије, која је, средином 1938. године, прерасла у Централни комитет Савеза комунистичке омладине Југославије. Организовао је омладину и међу њом развијао антифашизам. У периоду од 1938. до 1940. године је био члан Окружног комитета КПС за Љубљану. Фебруара 1939. године је избегао хапшење и логор у Билећи, па се, као илегалац, посветио партијском раду. На Трећој конференцији КП Словеније, 29. јуна 1940. године, изабран је у Централни комитет КП Словеније, где је одговарао за рад с омладином и за агитпроп. Ухапшен је 27. марта 1941. године у Јасеницама, али је из затвора пуштен приликом напада Сила осовина на Краљевину Југославију, 6. априла 1941. године. После окупације, остао је илегално у окупираној Љубљани и био секретар Окружног комитета КПС и Окружног одбора Освободилне фронте. После хапшења Антона Тонета Томшића, децембра 1941. године, Борис Крајгер је преузео и послове организационог секретара ЦК КП Словеније. Кад је окупатор, крајем фебруара 1942. године, оградио Љубљану жицом, Централни комитет КП Словеније и Извршни одбор Освободилне фронте су ван жичане ограде установили своја повереништва на челу с Борисом Крајгером, и преко њега одржавали везе и усмеравали делатност Народноослободилачких организација и партизанских јединица у Словенији. Маја 1942. године Борис Крајгер је кооптиран у Политбиро ЦК КПС. Убрзо потом Италијани су га, у рацији у Љубљани, ухапсили и интернирали у логор Гонарс. Тамо је с осталим логорашима ископао ров и кроз њега, 31. августа 1942. године, побегао са седам другова у горичка брда, и укључио се у акције Окружног комитета КПС за Словеначко приморје. Средином новембра је дошао у седиште ЦК КПС у Полхограјске Доломите, и поново деловао у Политбироу. После повратка руководства НОП-а на Кочевски рог, постао је, 20. маја 1943. године, вршилац дужности политичког комесара Главног штаба НОВ и ПО Словеније, а 14. јула је именован за политичког комесара. Октобра 1943. године, постао је члан Пленума Освободилне фронте, СНОО-а и АВНОЈ-а, а 23. септембра 1944. члан Извршног одбора ОФ-а. Од октобра 1944. до почетка марта 1945. године деловао је и у Политбироу ЦК КПС и дошао у Штајерску кад је тамо почела немачка офанзива против ослобођене територије у Горњој Савињској долини. Почетком марта 1945. године, кад је ослобођење Словеначког приморја постало најважнији задатак, ЦК КПС га је послао за политичког секретара Обласног комитета КПС и секретара Покрајинског одбора ОФ-а за Словеначко приморје. Учествовао је у продору јединица Деветог словеначког корпуса према Трсту. У време борбе за словеначку националну границу, био је секретар Централног комитета КП Јулијске крајине све до 17. јуна 1946. године, кад је постао министар унутрашњих послова у Влади Народне Републике Словеније. Године 1948, на Петом конгресу КПЈ, изабран је за члана ЦК КПЈ. Крајем јануара 1953. године постао је члан Извршног већа НР Словеније, а 15. децембра 1953. је постао његов председник; био је члан Савезног извршног већа и члан његовог Одбора за перспективни друштвени план. Од јуна 1962. је био и члан Координационог одбора СИВ-а. Године 1962. је постао председник Одбора СИВ-а за општа привредна питања, а 25. јуна је изабран за потпредседника СИВ-а и председника Одбора СИВ-а за привреду. Више пута је биран за републичког и савезног посланика. До одласка у Београд, 1962. године, био је члан Извршног комитета Централног комитета Савеза комуниста Словеније, члан Председништва ССРН Словеније и Главног одбора СУБНОР-а Словеније. Од 1960. био је члан Савезног одбора ССРН Југославије, и од 1958. члан Извршног комитета ЦК СКЈ. Имао је чин резервног генерал-потпуковникa ЈНА. Носилац је Партизанске споменице 1941. и других високих југословенских одликовања, међу којима су - Орден народног ослобођења и Орден партизанске звезде са златним венцем, Орден заслуга за народ са златном звездом, Орден братства и јединства са златним венцем и Орден за храброст. Орденом народног хероја одликован је 5. септембра 1953. године. Литература[уреди] - Војна енциклопедија (књига четврта). Београд 1972. година. - „Народни хероји Југославије“. Београд: Младост. 1975.


text: Јутрос избио пожар у хангару ПКБ у Бољевцима На фарми ПКБ у хангару у Бољевцима нешто пре седам часова избио је пожар, који су ватрогасци успели да локализују и у којем није било повређених, изјавила је Танјугу начелник Управе за ванредне ситуације у Београду Сања Жугић-Вуксановић. Ватра је захватила око 500 квадратних метара, а на место пожара су кренула четири ватрогасна возила, рекла је Жугић-Вуксановић. Она је навела да су изгореле напуштене просторије ПКБ-а, које се дуже времена не користе, старе ствари и отпад и да узрок пожара још није утврђен. Портпарол Хитне помоћи др Нада Мацура је потврдила Танјугу да у том пожару није било повређених, јер та здравствена служба није ни добила позив.


гробље - Спутњик Србија Sputnik СрбиjаSputnik Srbija (latinica)све верзијеПријаваРегистрацијаОдјава12:40 21 Јул 2017 ПочетнаСветПолитикаЕкономијаЖивотКултураНаоружањеРадиоМултимедијаЕвропаРусијаРегионНаукаСвет са СпутњикомОрбита културеСпутњик интервјуЕнергија Спутњика с Јелицом ПутниковићНови Спутњик поредак с Николом ВрзићемОд четвртка до четврткаФотоИнфографикаВидеоКарикатураБеоград+ 32°CНиш+ 29°CСлушајте SputnikПретрагагробље9 РезултатиНајновијеПопуларноКоментарисано14:03 06.02.2017 1273Гробље старих авионаОвај кратак, али занимљив видео даје вам увид у 309. Групу за одржавање и обнављање авиона у ваздухопловној бази Дејвис-Монтан у Аризони, познатијом као „Бонјард“ (гробље).15:36 02.11.2016 327Книн: Православни гробови на удару селективне бирократијеНа многим гробницама, углавном православним, на градском гробљу у Книну залепљена су обавештења о неплаћеним рачунима за гробну накнаду с претњом „деложацијом“ покојника, пишу хрватски медији.22:58 05.09.20165485У Пољској оскрнављени гробови совјетских војникаГробнице совјетских војника на меморијалном гробљу, које се налази у Форт Вињари у пољском граду Познању, уништили су вандали. Оштећене су и спомен-плоче. Вандализам су снимили представници Пољског културног центра у Калињинграду.19:21 30.07.2016 496Турско „гробље издајника“У предграђу Истанбула, само неколико метара од места на којем се гради азил за напуштене животиње, на каменитој парцели без иједног милиметра хлада, турске власти су припремиле „гробље издајника“ за одметнуте војнике који су неуспешно покушали да изведу пуч у Турској 15. јула.15:32 14.05.2016 808Две жртве у тучи 200 људи на гробљу у Москви (видео)На гробљу Хованско на југозападу Москве убијено је двоје људи у масовној тучи и пуцњави.21:48 11.04.2016 442Гробљански селфији — нова мода у Техерану (фото)Највеће гробље Техерана Бехеште-Захра почиње да личи на необичан модни полигон. Велики број људи долази на гробље како би направили селфи и поставили га на Инстаграм.10:28 07.11.20152116Срби уз пратњу полиције до гробља у Јужној МитровициНеколико стотина Срба је уз пратњу Косовске полиције, на Задушнице, посетило православно гробље у јужном делу Косовске Митровице.23:30 12.04.2015 241Брдо кренуло на гробље и цркву из 13. векаУ Бабином Мосту код Обилића због појаве клизишта угрожено је православно гробље, а прети да угрози и парохијски дом и православну цркву стару више од 700 година.23:31 16.02.2015 250Оскрнављено 250 надгробних споменика на јеврејском гробљуНемачка канцеларка Ангела Меркел и данска премијерка Хеле Торнинг-Шмит изразиле су жељу да Јевреји остану да живе у тим земљама и саветовале им да не емигрирају. Израелски премијер Бењамин Нетанјаху поновио је претходно позив Јеврејима у Европи да се преселе у Израел након суботњег напада на синагогу у Данској.НовостиНајновијеНајчитанијеНајпопуларније12:37Руски посланик: Одлука „Сименса“ — губитак за саму компанију12:15Стејт департмент: Расте опасност од исламског екстремизма на Косову11:55Русија испоручује Кини транспортне хеликоптере11:37Берлин замрзава испоруку оружја Анкари11:13Мари: Ђоковић је најбољи на свету, као животиња јеСве новостиВЕЛЕОБРТ: Харадинај враћа Србију на Косово11572Сензација у Земљиној орбити: Ванземаљски брод прошао поред Међународне свемирске станице10395Невидљиви авиони НАТО-а гасили пожар у Црној Гори8866МАКС 2017: Најновије летелице и руски авион који пркоси гравитацији (видео, фото)6920Да ли је на помолу рат Ирана и Турске због једног застрашујућег пројекта6213Све новостиНевидљиви авиони НАТО-а гасили пожар у Црној Гори10Да ли је на помолу рат Ирана и Турске због једног застрашујућег пројекта10Црна Гора ће пре изгорјети него да зове Русе10Повици у Марибору: „Убиј, убиј усташу“ (видео)9Вучић као Тито: Балкан ће бити љубоморан на неутралну Србију9Све новости


CORTECO 21652741 - Подвеска, двигатель 21652741 / CORTECO 21652741 CORTECO - Подвеска, двигатель CORTECO / 21652741Подвеска, двигатель Все варианты поставок для запчасти CORTECO / 21652741: CORTECO / 21652741 Опора двигателя CITROEN: AX 87-97, BERLINGO 96-, BERLINGO фургон 96-, BX 82-93, BX Break 86-93, XSARA 97-05, XSARA Break 97-05, XSARA купе 98-05, ZX 91-97, ZX Br Показать все аналоги и варианты поставок для запчасти CORTECO / 21652741Доставка по всей Беларуси и СНГ AX (ZA-_) / 14 (KDY (TU3M), KDX (TU3M/Z), KDZ (TU3M/Z), KDY (TU3FM))


source: CulturaX

text: Испао из чамца и ударио у елису, тело му нашли на дубини од осам метара | Хроника | Novosti.rs ДЕТАЉИ ПОГИБИЈЕ ВАТРОГАСЦА КОД КРУШЕВЦА Испао из чамца и ударио у елису, тело му нашли на дубини од осам метара Г. Ћ. | 18. септембар 2019. 11:05 | Коментара: 2 Градски херој: Спасао дете из куће у пламену Бањалучким ватрогасцима требају четири нова возила Конкурс за ватрогасце спасиоце ЊЕГОШ Радосављевић (28) из Крушевца, припадник крушевачког Ватрогасно-спасилачког батаљона, утопио се у у понедељак, под још неразјашњеним околностима у акумулационом језеру Ћелије, надомак града под Багдалом. После праве драме и вишестане интензивне претраге језера, у којој су учествовали рониоци Жандармерије, припадници Ватрогасно- спасилачког батаљона из Крушевца и Специјалистички тим за спасавање и рад на води из Краљева, беживотно тело младића пронађено је око 21 сат. Рониоци су Радосављевића пронашли на чак осам метара дубине и извукли из воде. Према незваничним информацијама, несрећа се догодила у понедељак по подне, после вежбе функционалне пробе чамца и мотора, у којој су учествовали припадници ватрогасно-спасилачке јединице из Крушевца. После тога, према незваничним информацијама, Радосављевић се наводно возио чамцем са још петорицом својих колега, од којих нико није имао дозволу за управљање. Из, засад непознатих разлога, младић је у једном тренутку испао из чамца, а потом је, како се претпоставља, највероватније ударио у елису. Имао је повреде слепоочнице и рамена. - После обуке остали су дуже на језеру. Одлучили су да се провозају чамцем. Претпоставља се да је у питању ризична вожња са наглим скретањем и кочењем. Радосављевић се највероватније неопрезно држао за чамац, испао је и елиса мотора је прешла преко њега - каже један од спасилаца који је учествовао у потрази. ПРОЧИТАЈТЕ ЈОШ - ТРАГЕДИЈА КОД КРУШЕВЦА: Пронађено тело ватрогасца који је нестао у језеру Ћелије Његош Радосављевић Фото "Фејсбук" Како је саопштио МУП Србије, трагично настрадали младић није био на дужности, а како незванично сазнајемо, после ове несреће ухапшен је његов колега С. К. који је управљао моторним чамцем. Он се сумњичи да је починио кривично дело против безбедности јавног саобраћаја. УЗОРАН И ВРЕДАН ЈОШ у шоку, колеге Његоша Радосављевића кажу да је он био узоран и вредан младић, као и да је пре две године постао припадник Ватрогасно-спасилачке јединице. Шта се тачно догодило критичног поподнева на језеру, као и околности под којима се несрећа догодила, биће познати када полиција и тужилаштво заврше истрагу.


text: Атила (), опера, -{dramma lirico}- у три чина са прологом Ђузепеа Вердија Либрето Темистокле Солера (-{Temistocle Solera}-) према трагедији Атила, краљ Хуна (-{Attila, König der Hunnen}-) Захарије Вернера (-{Zacharias Werner}-). Праизведба 17. март 1846, Венеција у -{Teatro la Fenice}-. Ликови и улоге Атила (-{Attila}-), краљ Хуна - бас Ецио (-{Ezio}-), римски генерал - баритон Одабела (-{Odabella}-), ћерка господара Аквилеје - сопран Форесто (-{Foresto}-), витез Аквилеје - тенор Улдино (-{Uldino}-), млади Бретонац, слуга Атилин - тенор Лав I (-{Leone}-), римски папа - бас принчеви, краљеви, војници, Хуни, Гепиди, Остроготи, Херули, Турингиани, Квади, Друиди, свештенице, народ Аквилеје, жене-ратнице Аквилеје, римски официри и војска, римске девице и деца, пустињаци, робови (хор) Место и време Аквилеја у тршћанском заливу, Јадранске лагуне на будућем месту Венеције и околина Рима средином -{V}- века. Садржај Пролог Сцена -{I}- Главни трг у Аквилеји. Атила и његова војска славе победу над градом. Вођа заробљених жена-ратница, Одабела, оставља добар утисак на Атилу. Она је ћерка господара Аквилеје којег је Атила убио. Римски генерал и царски гласник прилази Атили, али Хун одбија његов предлог да влада остатком Римског царства, ако остави Италију на миру. Сцена -{II}- Јадранске лагуне где су се избеглице из Аквилеје сакриле. Њихов вођа, Форесто, нестрпљив је да ослободи воју вољену Одабелу из руку Атиле. -{I}- чин Сцена -{I}- Шума недалеко од Атилиног кампа изван Рима, ноћу. Одабела се придружила Атилиној војсци да освети оца и љубавника, за којег мисли да је мртав. Потајно се среће са Форестом, који је оптужује за издајство. Она га успева убедити да јој је намера да прати пример Јудите, библијске јунакиње, и да спаси свој народ. Сцена -{II}- Атилин шатор. Старац у сну упозорава Атилу да не наставља са освајањем Рима. Сцена -{III}- Атилин камп. Атила ипак није послушао савет из сна и окупља војску за напад. Наједном, до њих долази процесија и он препознаје њеног предводника, папу Леа, као старца из сна. У исто време се на небу појаве две приказе са пламеним мачевима. Атила је ужаснут. -{II}- чин Сцена -{I}- Ециов камп недалеко од Рима. Цар Валентиниан жели примирје са Атилом и позива свог генерала Еција. Ецио се не одазива, већ се ослања на стару славу Рима и удружује се са Форестом у намери да убију Атилу. Сцена -{II}- Атилин камп. Краљ Хуна одржава банкет да прослави примирје. Одабела спречава Форестов покушај да убије Атилу, јер жели да га сама убије. Она упозорава Атилу да је пехар са вином отрован и тражи да сама казни Фореста, спашавајући га тиме од Атилиног беса. Захвалан, Атила објављује да се венчава са Одабелом. -{III}- чин Шума недалеко од Атилиног кампа. Форесто и Ецио се спремају да нападну Атилу. Сматрајући да га је Одабела издала, Форесто је љубоморан и бесан. Она је, пак, побегла из кампа и убеђује Фореста да је невина. Атила, у потрази за Одабелом, пада у заседу. Форесто га напада, али Одабела га прва пробада мачем, ослобађајући свој народ као што је то учинила и библијска Јудита. Познате музичке нумере -{Oh! nel fuggente nuvolo}- (Одабелина арија из -{I}- чина) -{Mentre gonfiarsi l'anima}- (Атилина арија из -{I}- чина) -{Che non avrebbe il misero}- (Форестова романса из -{III}- чина) Спољашње везе Либрето -{Attila (Opera Stanford)}- -{Attila (Giuseppe Verdi - un sito ufficiale)}- Опере