source: fineweb

text: Викторија Хановерска ||Овај чланак садржи списак литературе (штампане изворе и/или веб-сајтове), али они нису унети у сам текст, те би било добро да се то уради. Уколико је чланак кратак или је писан уз помоћ само једног извора, биће довољно да се унесе само списак коришћене литературе. |Викторија| |Датум рођења||24. мај 1819.| |Место рођења||Лондон (Велика Британија)| |Датум смрти||22. јануар 1901.| |Место смрти||Острво Вајт (Велика Британија)| |Период||20. јун 1837 — 22. јануар 1901.| |Претходник/ци||Вилијам IV| |Наследник/ци||Едвард VII| |Порекло и породица| |Династија||Хановер| |Отац||Едвард, војвода од Кента и Стратхеарна| |Мајка||Викторија, војвоткиња од Кента и Стратхорна| |Супружник/ци||Алберт фон Саксен-Кобург и Готе| |Потомство||Викторија, Едвард VII, Алфред, Алиса, Артур| Викторија (енгл. Victoria of the United Kingdom; Лондон, 24. мај 1819 — Острво Вајт, 22. јануар 1901) је била британски монарх. Владала је од 20. јуна 1837. до своје смрти. Њена шездесеттрогодишња владавина је најдужа владавина једног британског монарха. Осим наследне титуле краљице Уједињеног Краљевства Велике Британије и Ирске, била је први монарх који је понео титулу царице Индије. Владавина краљице Викторије је обележена великом експанзијом Британског царства. Викторијанско доба, на врхунцу индустријске револуције, било је период великих социјалних, економских и технолошких промена у Великој Британији. Викторија је била последњи монарх из династије Хановер. Њен наследник припадао је династија Виндзор (Сакс-Кобург-Гота). Садржај Детињство и рана младост[уреди] Принцеза Викторија од Кента је рођена у Кенсингтонској палати у Лондону 1819. године. У кругу породице је носила надимак Драјн. Принц Едвард Август, њен отац, умро је када је имала осам месеци. Краљ Џорџ III, отац принца Едварда и деда принцезе Викторије, умро је слеп и поремећеног духа мање од недељу дана по Едвардовој смрти. Круну је наследио принц од Велса, Викторијин стриц, Џорџ IV. Иако је била међу првима по праву наследства, Викторија је као мало дете учена само немачком језику који је био матерњи и њеној мајци и њеној гувернанти. Када је навршила три године почела је школовање на енглеском језику. У току живота научила је да говори италијански, грчки, латински и француски. Када је имала једанаест година, њен стриц, Краљ Џорџ IV, је умро не оставивши потомка за собом, оставивши трон свом брату, Вилијаму IV. Како нови краљ није имао деце, млада принцеза је постала први престолонаследник. Како закон у то време није имао специјалне захтеве у погледу старости монарха, Викторија је могла да влада као дете, као и да је била одрасла. Да би спречио овај развој догађаја, парламент је усвојио закон, по коме је Викторијина мајка, Војвоткиња од Кента и Стратхорна, требало да влада као регент до Викторијиног пунолетства. Парламент није ограничио власт регента. Свог будућег супруга, принца Алберта од Сакс-Кобург-Гота, принцеза Викторија је упознала када је имала 16 година. Он је Викторији био брат од ујака, син брата Војвоткиње од Кента. Краљ Џорџ IV се противио овој вези, али његове примедбе нису уродиле плодом. Многи историчари сматрају да Принц Алберт није био заљубљен у Викторију, већ да је брак прихватио да би поправио свој статус принца мале немачке државе и из осећања дужности према својој породици која је желела овај брак. Који год да је био разлог, њихов се брак показао као изузетно срећан. Рана владавина[уреди] Краљ Вилијам IV је умро од болести јетре у седамдесет другој години 20. јуна 1837, оставивши престо Викторији. Млада краљица је имала осамнаест година и није било потребе за регентом. Према Салском закону, жена није могла да влада државом Хановер, облашћу која је делила монарха са Британијом од 1714. Хановер је тако наследио Викторијин ујак, Ернест Август I од Хановера. Како је млада краљица била још увек неудата и без деце, Ернест Август је био први престолонаследник британске круне. У време када је Викторија наследила престо, влада је била под контролом виговске партије (ова је партија покушавала да ограничи власт круне, насупрот „торијевцима"), која је била на власти од 1830. Њихов премијер, Вилијам Ламб, Лорд од Мелбурна, је одједном постао значајан чинилац у животу политички неискусне краљице која се на њега ослањала за савет. Мелбурнова влада није остала дуго на власти; постајала је све мање популарна и суочила се са великим тешкоћама у управи колонија. У Канади се Уједињено Краљевство суочило са побуном, а на Јамајци је колонијално законодавство протестовало против британских принципа одбијајући да спроводи било какав закон. 1839, неспособан да се носи са проблемима у колонијама, лорд Мелбурн је поднео оставку. Краљица је поверила формирање новог министарства Сер Роберту Пилу, торијевцу, али се сусрела с дебаклом познатим као „Криза спаваће собе“ ("Bedchamber Crisis"). У то време је било уобичајено да особље у одајама краљевске породице именује премијер на основу страначке припадности. Много дворских дама је било удато за припаднике Виг партије, а Сер Пил је желео да их замени женама торијеваца. Викторија се оштро успротивила уклањању дворских дама, које је сматрала блиским пријатељицама, пре него члановима церемонијалне институције. Сер Роберт Пил је сматрао да не може да ради под овим условима, па је дао оставку, дозволивши Мелбурну да се врати на позицију. Брак[уреди] Краљица се удала за принца Алберта 10. фебруара 1840. у Краљевској капели у Сент Џејмс палати. Четири дана раније, Викторија је Алберту доделила звање Његово Краљевско Височанство. Принц Алберт је био познат као Принц Пратилац (Prince Consort), али није формално није добио титулу све до 1857. Никада није добио племићке почасти. Током Викторијине прве трудноће, једанаестогодишњи Едвард Оксфорд је покушао атентат на краљицу док се возила кочијом са принцом Албертом ка Лондону. Оксфорд је пуцао два пута, али је оба пута промашио. Суђено му је за велеиздају, али је ослобођен на рачун неурачунљивости. Овај процес су многи ставили под знак питања и сматрају да је могуће да је Оксфорд просто желео да постане познат. Други сматрају да је завера "Чартиста" ("Chartists") била у основи овог покушаја убиства или да је случај имао везе са избором првог престолонаследника, Краља од Хановера. Ове теорије завере погодиле су земљу таласом патриотизма и лојалности. Догађај није имао утицаја на краљичино здравље и трудноћу. Прво дете, Краљевска Принцеза и Царска Фредерика Викторија, је рођено 21. новембра 1840. Још осморо деце ће бити рођено током изузетно срећног брака Викторије и Алберта. Алберт није био само краљичин сапутник, већ и важан политички саветник, заменивши Лорда Мелбурна на месту доминантне личности краљичиног живота. Либерали (Вигс) су изгубили изборе 1841. Заменила их је Конзервативна партија (торијевци). Викторија је наставила да се тајно дописује са Лордом Мелбурном, али је његов утицај временом избледео на рачун принца Алберта. 13. јуна 1842. Викторија је први пут путовала возом, од Слоуа близу замка Виндзор до Педингтона у Лондону, посебним вагоном који је направила Велика Западна Железница, а у пратњи мужа и инжењера Велике Западне Железнице, Ајзамбарда Кингдома Брунела. 1842. десила су се три покушаја атентата на краљицу. 29. маја, и следећег дана, Џон Френсис је безуспешно пуцао на краљицу. Осуђен је за велеиздају, али је смртна казна замењена доживотном робијом. Принц Алберт је сматрао да су ови напади били инспирисани Оксфордовим нападом 1840. 3. јула, само један дан пре него што ће Френсисова казна да буде преиначена, још један дечак, Џон Вилијам Бин, је пуцао на краљицу. Иако је његова пушка била напуњена само хартијом и дуваном, казна за покушај атентата је била смртна. Сматрајући да је то престрога казна, принц Алберт је предложио парламенту да донесе законски акт којим ће се нишањење краљице, бацање предмета на њу или сличне радње са циљем да је узнемире, кажњавати са седам година затвора и бичевањем. Бин је осуђен на 18 месеци затвора. Ни он, нити иједан други затвореник после њега нису бичевани. Рана викторијанска политика[уреди] Пилова администрација се нашла у кризи у вези Закона о житарицама. Многи торијевци су се противили закону, али неки торијевци, тзв. „Пилити“, и већина либерала су га подржавали. Пил је поднео оставку 1846, након што је предлог једва усвојен. Заменио га је Џон Расел. Раселова администрација, иако је био либерал, није била у краљичиној милости. Посебно дрзак према краљици био је секретар иностраних послова, лорд Палмерстон, који је често радио без претходних консултација са кабинетом, премијером или краљицом. 1849. Викторија је уложила жалбу лорду Џону Раселу, тврдећи да је Палмерстон послао званичне пошиљке страним лидерима без њеног знања. Жалбу је поновила 1850. али без успеха. Тек 1851. лорд Палмерстон је удаљен из администрације. Том приликом је објавио подршку британске владе председнику Наполеону III и промени државног уређења Француске без претходних консултација са премијером. Период у коме је Расел био премијер показао се као врло стресан за краљицу. 1849. незапослени и незадовољни Ирац, Вилијам Хамилтон, узнемирио је краљицу пуцњевима у њеном присуству. Према закону из 1842, осуђен је на 7 година затвора. 1850. краљица је повређена у нападу који је највероватније извео њен бивши официр Роберт Пејт. Пејт је изврнуо кочију којом се возила, при чему је задобила лакше повреде. Пејт није успео да докаже неурачунљивост и осуђен је једнако као Хамилтон. Ирска[уреди] Млада краљица Викторија се заљубила у Ирску, бирајући да се одмара у Киларнију у округу Кери, лансирајући ову локацију као једно од најпопуларнијих туристичких одредишта деветнаестог века. Њена љубав према острву је била у пару са топлином којом су Ирци дочекали младу краљицу. Године 1845. Ирска је била погођена великом глађу која је за 4 године однела пола милиона живота и отерала цео милион људи у емиграцију. Краљица је лично поклонила 5000 фунти и била укључена у разне добротворне акције. Упркос томе, чињеница да је политика лорда Расела била окривљена за глад и Ирској имала је утицај на пад популарности краљице. За екстремне републиканце, Викторија је постала „Гладна Краљица“, са митским причама о томе да је донација износила свега 5 фунти које су нашироко прихваћене у републиканским круговима. Викторијину прву званичну посету Ирској, 1849, је посебно организовао Џорџ Вилиерс, лорд-заступник Ирске, вођа британске администрације, да би одвукао пажњу од глади али и да би привукао пажњу политичара кроз краљичино присуство и скренуо им пажњу на озбиљност кризе у Ирској. Без обзира на негативни утицај глади на краљичину популарност, краљица је остала довољно популарна у националистичким круговима да би јој на крају партијских састанака и даље певали „Боже спаси краљицу“ (што је официјелна химна Велике Британије и данас). Ипак, до краја седамдесетих и осамдесетих година деветнаестог века, монархијска моћ у Ирској је значајно опала, делом као резултат Викторијине одлуке да одбије посету Ирској из протеста против одлуке Даблинске Корпорације да одбије да честита њеном сину, Едварду VII, брак са данском принцезом Александром, или да честита краљевском пару рођење најстаријег сина, принца Алберта Виктора. Викторија је одбила притисак многих премијера, лордова и, чак, чланова краљевске породице, да установи краљевску резиденцију у Ирској. Пишући своје мемоаре, „Ирска, заведена жена или хероина?“, 1930, Вилијам Бродрик, лорд Мидлтон, претходно вођа ирске унионистичке партије, описао је ову одлуку као доказ катастрофалног односа према монархији и британској владавини у Ирској. Викторија је посетила Ирску последњи пут 1900, када је дошла да позове Ирце да се придруже британској војсци и боре у Бурском рату. (Бурски рат је вођен од 1899. до 1902. у Африци, око владавине над територијом Зулуа. Завршен је британском победом.) Националистички отпор њеној посети раширио је Артур Грифит, који је установио организацију Галска Лига (Cumann na nGaedheal) да би ујединио опозицију. Пет година касније, Грифит је искористио контакте које је установио приликом кампање против краљичине посете да направи нови политички покрет, Шин Фејн. Средње године[уреди] 1851. одржана је прва Светска изложба, позната под именом Велика изложба 1851. године. Организовао ју је принц Алберт, а изложбу је званично отворила краљица, 1. маја 1851. Упркос страховима многих, доказала је свој велики успех, а зарада је искоришћена за потпору Музеја Викторије и Алберта (претходно званог Музеј Јужног Кенсингтона). Администрација лорда Расела пала је 1852, када је либералног премијера заменио конзервативац Едвард Смит-Стенли, лорд Дарби. Он није дуго остао на власти, јер није успео да одржи већину у парламенту. Дао је оставку мање од годину дана након доласка на положај. У том моменту, Викторија је била нестрпљива да оконча период слабих администрација. И краљица и њен супруг су подржавали јаку коалицију између либерала и торијеваца. Таква администрација је заиста оформљена, са пилитом (торијевцом) Џорџом Хамилтоном Гордоном на челу. Један од најзначајнијих аката нове администрације било је да уведе Велику Британију у Кримски рат 1854, на страни Отоманске Империје, против Русије. Непосредно пре него што је Велика Британија приступила рату, гласине да су краљица и принц Алберт наклоњени руској страни су умањиле популарност краљевског пара. Без обзира на то, краљица је јавно дала недвосмислену подршку трупама. Након закључења рата, краљица је установила Викторијин крст као одликовање за храброст. Након што је његово управљање трупама у току Кримског рата доведено у питање са многих страна, 1855. лорд Абердин је дао оставку да би га заменио лорд Палмерстон. Палмерстон је такође истеран из администрације због непопуларног решења ратног сукоба (Други опијумски рат, 1857). Заменио га је лорд Дарби. Међу значајним догађајима за време Дарбијеве администрације издваја се Сепој-побуна против владавине Британске источно-индијске компаније над Индијом. Након угушења побуне, Индија је стављена под директну управу круне (мада титула Царица Индије није одмах установљена). Дарбијева друга администрација није прошла боље него прва. Пала је 1859, дозволивши лорду Палмерстону да се врати на власт. Удовиштво[уреди] Принц Алберт је умро 1861, остављајући Викторију у очајању. Ово стање је било трајно и краљица је носила црнину до краја живота. Избегавала је појављивање у јавности и у наредних неколико година ретко се појављивала у Лондону. Њена издвојеност јој је донела надимак Удовица из Виндзора. Краљица је кривила сина, као индискретног и неозбиљног младића, за очеву смрт. Викторија је почела да се ослања на шкотског слугу Џона Брауна. Постоје гласине о романтичној вези и чак, тајном браку. Један скоро откривен дневник садржи запис за који се сматра да је исповест пред смрт краљичиног личног капелника, у коме он изјављује да је лично венчао краљицу и Џона Брауна. Многи историчари сумњају у веродостојност овог документа. Ипак, када је Викторијино тело смештено у ковчег, два сета успомена су смештена са њом, по њеном захтеву. Поред ње је стављена једна од Албертових хаљина, а у њену леву руку је стављен прамен Браунове косе, заједно са његовом сликом. Гласине о афери и браку зарадиле су Викторији још један надимак, Госпођа Браун. Викторијина изолованост је значајно умањила популарност монархије и охрабрила републикански покрет. Иако је извршавала своје краљевске дужности, Викторија није активно учествовала у влади, склањајући се у своје краљевске резиденције, Балморал у Шкотској и Озборн на острво Вајт. У међувремену је донесен један од најзначајнијих законских аката деветнаестог века, Закон о великим реформама. Лорд Палмерстон се жестоко противио изборном систему, али се његова администрацја завршила његовом смрћу, 1865. Наследио га је лорд Расел, а затим лорд Дарби, током чије администрације је закон усвојен. Гледстон и Дизраели[уреди] У току 1868. кабинету се придружио човек који ће се доказати као Викторијин омиљени премијер, конзервативац Бенџамин Дизраели. Његов се кабинет, ипак, брзо распао, а Дизраелија је заменио Вилијам Јуарт Гледстон, члан Либералне партије. Краљица је била против Гледстона и његових уверења, исто колико се дивила Дизраелију. Током Гледстоновог мандата, раних 1870их, краљица је почела да излази из жалости и изолације, уз помоћ и подршку породице. 1872. Викторија је доживела шести напад који је укључивао ватрено оружје. На излазу из кочије, седамнаестогодишњи Ирац, Артур О`Конор, навалио је ка њој са пиштољем у једној, и петицијом за ослобођење ирских затвореника у другој руци. Пиштољ није био напуњен, а намера младића је била тек колико да узбуни краљицу не би ли прихватила петицију. Џон Браун, који се налазио поред краљице, оборио је младића на земљу пре него што је краљица и могла да види пиштољ. Браун је награђен зланом медаљом за храброст. О`Конор је осуђен према закону из 1842. Дизраели се вратио на власт 1874. У то време имеријализам је био топло прихваћен од стране многих у земљи, укључујући и краљицу и премијера. Краљица је узела титулу Царица Индије, а премијера је наградила титулом Грофа од Биконсфилда. Дизраелијева администрација је пала 1880, када су либерали победили на генералним изборима. Последњи из серије напада на Викторију десио се 1882. Шкот поремећеног ума, Родерик Меклин, испалио је метак према краљици, а затим према кочији али је промашио. Од 1842. свака индивидуа која је покушала напад на краљицу била је осуђивана на седам година затвора. Међутим, Меклину је суђено за велеиздају, што је било кажњиво смрћу. Ослобођен је казне на рачун лудила, и послат у азил за поремећене. Викторија је изразила велико незадовољство пресудом која је гласила „није крив, јер је луд“ и идуће године представљена је нова пресуда „луд, али крив“. Викторијини сукоби са Гледстоном наставили су се током наредних година. Била је принуђена да прихвати његов предлог промене изборног система, укључујући и Акт о представљању народа 1884, који је значајно повећао број посланика. Гледстонова влада пала је 1885, да би је заменио конзервативац Роберт Гаскоњ-Сесил, лорд Солзбери. Када се Гледстон вратио на власт 1886, представио је Ирску уредбу о самоуправи, који је Ирској дао сопствено законодавтво. Викторија се противила уредби, за коју је сматрала да ће да подрије британску империју. Када је доњи дом скупштине одбио уредбу, Гледстон је дао оставку, дозволивши Викторији да врати лорда Салсберија на положај. Позне године[уреди] 1887. Велика Британија је прославила Викторијин златни јубилеј. 20. јуна, Викторија је прославила педесету годишњицу доласка на трон, банкетом на који је било позвано педесет европских краљева и кнежева. Следећег дана је учествовала на приредби коју је Марк Твен описао речима: „развучена до граница видокруга у свим правцима“. У то време, Викторија је била изузетно популарни монарх. Скандал изазван гласинама о афери са слугом Џоном Брауном је заташкан Џоновом смрћу 1883, дозволивши краљици да буде запамћена као симбол морала. Викторија је морала да толерише администрацију Вилијама Гледстона још једаред, 1892. Након што је последња од Гледстонових уредби о ирској самоуправи одбијена, он се повукао 1894, а заменио га је импперијалиста-либерал Арчибалд Примроуз, лорд Роузбери. Лорда Роузберија је 1895. наследио лорд Салсбери који је служио до краја Викторијине владавине. До септембра 1896, Викторија је владала дуже него иједан други енглески, шкотски или британски монарх. Према краљичином захтеву, све званичне прославе су одлагане до 1897, односно до краљичиног „дијаманстког“ јубилеја. Колонијални секретар, Џозеф Чембрлејн, предложио је да се за јубилеј направи фестивал Британске империје. Тако су на прославу позвани управници свих колонија са својим породицама. Приредба на којој је учествовала и краљица, укључила је трупе из свих британских колонија и зависних територија, заједно са војницима које су послали индијски принчеви и поглавари, који су били подређени Викторији. Дијаманстски јубилеј је био прилика обележена великим изливима поштовања према осамдесетогодишњој краљици, која је тада била везана за колица. Током Викторијиних последњих година, Уједињено Краљевство је учествовало у Боерском рату, који је краљица подржавала. Њен лични живот био је обележен многим трагедијама, укључујући и смрт њеног сина, Алфреда, и фаталну болест њене кћери, немачке царице, и смрт двојице унука. Њена последња церемонијална појава у јавности била је 1899, када је положила камен темељац за нову зграду Музеја Јужног Кенсингтона, који је касније преименован у Музеј Викторије и Алберта. Следећи обичај који је одржавала током свог удовиштва, Викторија је провела Божић у Кући Озборн, коју је принц Алберт лично пројетовао, на острву Вит. Умрла је 22. јануара 1901, након 63 године, 7 месеци и 2 дана владавине, дуже него што је иједан британски монарх владао пре и после. Сахрањена је 2. фебруара. Почива у Маузолеју Фрогмор, поред свог супруга. Викторију је наследио најстарији син, принц од Велса, који је владао као краљ Едвард VII. Викторијина смрт била је крај владавине Куће Хановер над Британијом, нови краљ је припадао Кући Сакс-Кобург-Гота. Едвард је променио име краљевске куће у Кућа Виндзор током Првог светског рата, јер се име Сакс-Кобург-Гота повезивало са непријатељима Британије у току рата - империјалном Немачком, којом је владао Кајзер Вилхелм II, Викторијин унук. Заоставштина[уреди] Краљица Викторија је била први модерни владар Британије. Претходни владари су били активни учесници у процесу владања. Серија законских реформи довела је Дом комуна на много утицајнији ниво, на рачун монарха и Дома лордова — горњег дома Парламента. Краљевска улога постала је симболична. Од времена Викторијине владавине па надаље, монарх је, по речима Валтера Бејгхоа, имао „право да буде консултован, да саветује и упозори“. Викторијина владавина је постала више симболична него политичка, са јаким нагласком на моралу и породичним вредностима, на супрот сексуалним, финансијским и личним скандалима који су били повезивани са претходним члановима Куће Хановер, који су дискредитовали монархију. Викторијина влдавина је у Британији успоставила концепт „породичне монархије“ са којом је настајућа средња класа могла да се поистовети. На међународном нивоу, Викторија је била велики играч, не само као слика везана за империјални утицај Британије у њеним колонијама, него и због породичних веза са многим европским владарским породицама, које су јој донеле надимак „баба Европе“. Као пример овог статуса може да се наведе чињеница да су три главна владара зараћених земаља у току Првог светског рата били Викторијини унуци или ожењени њеним унукама. Осморо од деветоро њене унучади удало се или оженило члановима других владарских породица у Европи, а девета унука, принцеза Луиз, удала се за шкотског војводу. Викторија је први познати болесник од хемофилије у краљевској породици, али није јасно како је добила. Могуће је да је добила услед неке генетичке мутације, јер је њен отац имао педесет и пет година када је Викторија зачета. Такође, било је спекулација да Војвода од Кента није њен биолошки отац, већ да је она кћи војводиног личног секретара и доказаног женскара, Ирца Сера Џона Конроја. Иако постоје некакви докази да је постојала романтична веза измећу Конроја и Викторијине мајке (Викторија је тврдила Војводи Велингтону да је лично била сведок афере), Конројева медицинска историја не показује икакав траг хемофилије у породици, а ова се болест и иначе обично преноси по женској линији. Много је вероватније да је добила од своје мајке, иако нема историје хемофилије ни у мајчиној породици. Иако није патила од болести, пренела је на барем троје своје деце. Најпознатија жртва хемофилије међу њеним наследницима је њен праунук, Алексеј, последњи руски царевић. 2004, европски владари и бивши владари потекли од Викторије су: - Елизабета II од Уједињеног Краљевства, краљица Велике Британије, - Харалд V од Норвешке, краљ Норвешке, - Карл XVI Густаф од Шведске, краљ Шведске, - Маргарета II од Данске, краљица Данске, - Хуан Карлос I од Шпаније, краљ Шпаније, - Константин II од Грчке, краљ Хелена, свргнут с трона, - Михај од Румуније, краљ Румуније, свргнут с трона, - Петар II Карађорђевић, краљ Југославије, свргнут с трона Изуми Викторијанског доба укључују поштанске марке и железницу. Више локација у свету је именовано према Викторији: - аустралијска држава Викторија, - престоница Британске Колумбије, - престоница области Саскачеван у Канади, - највеће језеро у Африци, - Викторијини водопади Краљица Викторија је британски монарх у чију је славу подигнуто највише споменика на целој територији Британске империје. Најзначајнија је статуа испред Бакингемске палате, подигнута деценију након Викторијине смрти. Далеко контроверзнија статуа подигнута је испред куће Лајснтер у Даблину 1924. Две године након што је кућа изнајмљена за послове скупштине, кућа је купљена и претворена у седиште ирског независног парламента. Након година критиковања, 1947. статуа је уклоњена. Осамдесетих година двадесетог века, статуа је поклоњена Аустралији. Породица[уреди] Родитељи[уреди] |име||слика||датум рођења||датум смрти| |Едвард Август, војвода од Кента||2. новембар 1767.||23. јануар 1820.| |Викторија од Саксен-Кобург-Заалфелда||17. август 1786.||16. март 1861.| Супружник[уреди] |име||слика||датум рођења||датум смрти| |Алберт од Саксен-Кобурга и Готе||26. август 1819.||14. децембар 1861.| Деца[уреди] Литература[уреди] - Cecil, Algernon. (1953). Queen Victoria and Her Prime Ministers. London: Eyre and Spottiswode. - Dmoskoff, Yvonne. (2002). "Assassination Attempts Made on Queen Victoria's Life." - Farnborough, T. E. May, 1st Baron. (1896). Constitutional History of England since the Accession of George the Third, 11th ed. London: Longmans, Green and Co. - The Royal Household. (2004). "Victoria." Official Website of the British Monarchy. - "Queen Victoria." (1911). Encyclopædia Britannica, 11th ed. London: Cambridge University Press. - Weintraub, Stanley. Victoria: An Intimate Biography. New York: Dutton Books. Спољашње везе[уреди] |Претходник: Вилијам IV |краљица Уједињеног Краљевства 1837—1901 |Наследник: Едвард VII |Претходник: {{{пре2}}} |{{{списак2}}}||Наследник: {{{после2}}} |Претходник: {{{пре3}}} |{{{списак3}}}||Наследник: {{{после3}}} |Претходник: {{{пре4}}} |{{{списак4}}}||Наследник: {{{после4}}} |Претходник: {{{пре5}}} |{{{списак5}}}||Наследник: {{{после5}}} |Претходник: {{{пре6}}} |{{{списак6}}}||Наследник: {{{после6}}} |Претходник: {{{пре7}}} |{{{списак7}}}||Наследник: {{{после7}}} |Претходник: {{{пре8}}} |{{{списак8}}}||Наследник: {{{после8}}}


МОДУЛ 10 – Организација простора: Курс 10.2. – Типологија објеката 2


Уочи сјутрашње конситутивне сједнице Скупштине ЦГ, а по некима и - могућег договора опозиције и мањинских странака, данас, У НЕДЈЕЉУ , државно тужилаштво је организовало конференцију за новинаре. Главни специјални тужилац Миливоје Катнић је прије 15-ак дана рекао да је оружје за терористички напад 16.10. одмах уништено, и то од црногорских служби, а на туђој територији, , зато је данас приказао опрему, "добијену од стране власти Србије", а у виду штитника, лисица, праћки, а ту је и један дрон и опасна чутурица. Данас је за све окривио двојицу непознатих националиста из Русије. Комедија се наставља. Катнићев сценарио: Терористи са праћкама кренули да ликвидарају Мила! Quote: Катнић није хтио да одговара на питања новинара дневног листа "Дан", који је у данашњем броју објавио интервју са Братиславом Живковићем, који тврди да је "Александар" Синђелић сарадник црногорске и србијанске тајне службе. Поред њега, као организатор се наводи и нама познат Братислав Дикић. Подсјећам, од 20 ухапшених, шесторо је сјутрадан пуштено, јер како рече тужилац Катнић у лудом интервјуу који можете наћи на претходној страни, њих шесторо се предомислило у вези терористичког напада, "одустали су". Quote: У међувремену, режимски медији преносе СТАТУС СА ФЕЈСБУКА неког Порошенковог укропа, који тврди да су Црну Гору спасиле украјинске службе . Нема одговора на толико питања, нпр. зашто је Мило премијер сазнао на дан избора тј.на дан државног удара о чему се ради, ништа није знао ни предсједн 4000 ик ЦГ, а ни министар "одбране" Милица Пејановић Ђуришић. Државни тужилац је "акције терориста" пратио два мјесецаааа.... Разочаравајуће лош сценарио, губљење у сопственим лажима...


Зона сумрака – Надсудски ауторитет – Печат – Лист слободне Србије Почетна / Колумне / Зона сумрака – Надсудски ауторитет Филип Родић 03/03/2017 Колумне, БРОЈ 460 Оставите коментар У јеку напетости око иницијативе Бакира Изетбеговића за ревизију пресуде Међународног суда правде у Хагу по тужби за геноцид БиХ против Србије огласило се двоје вечитих мудраца – бивши амерички потпредседник Џозеф Бајден, који умишља да је ауторитет за процењивање природе сукоба, и Соња Бисерко, која умишља да је важнија и од Међународног суда Искрено, колико вас зна тачан број убијених у Крагујевцу октобра 1941? Оквиран? А сада пробајте да се присетите броја муслимана убијених у Сребреници јула 1995. Овај други број, сигурно, зна вас много више. Зашто сада правимо паралелу између ова два злочина? Зато што је сличности много, а њихова је перцепција потпуно различита. Према бошњачким наводима, макар према ономе што пише у Поточарима, у „геноциду“ је убијено 8.372, али ова бројка нема чврсто упориште. Према пресуди коју је Здравку Толимиру изрекао Хашки трибунал, убијено је 4.970 људи, од чега би најмање 2.628 њих требало да су били припадници 28. дивизије Армије БиХ који су погинули приликом пробоја ка Тузли по сведочењу бошњачког генерала Енвера Хаџихасановића. По југословенским наводима, прихваћеним и пред Нирнбершким судом током процеса против генерала Франца Бемеа, команданта немачких снага у Србији, и о којима је сведочио Живојин Јовановић, један од преживелих, у Крагујевцу је стрељано 7.000 мушкараца и дечака. Историчар Станиша Бркић дошао је, међутим, после четврт века истраживања до податка да је у Крагујевцу и околним селима тих дана стрељано 2.796 људи. Мушкараца и дечака. Бројке су, као што видимо, сличне. Сличан је и профил жртава. Слична је и судска историја. Разлика је само једна – злочин у Крагујевцу, колико год он страшан био, нико никада није ни покушао да назове „геноцидом“. Зашто? Па зато што он просто то није. Исто тако ни злочин у Сребреници, колико год он страшан био, није био геноцид. Геноцид су Јасеновац и Аушвиц. Геноцид је и Руанда, али геноцид нису ни Сребреница нити Крагујевац. Кључне речиревизија тужбе Филип Родић


source: wikipedia

text: 1980. је била преступна година. Догађаји Јануар 3. јануар — Јосип Броз Тито примљен у Клинички центар у Љубљани због проблема са крвним судовима на нози. 4. јануар — САД су увеле ембарго на извоз пшенице Совјетском Савезу због инвазије на Авганистан. 21. јануар — Титу ампутирана нога, како би се спречило ширење гангрене, објављује конзилијум, након чега се стање поправило. 21. јануар — Бојан Крижај у Венгену постигао прву победу у Светском купу. 27. јануар — Уз помоћ званичника канадске владе, шесторо америчких дипломата који су избегли затварање у иранској талачкој кризи је побегло у Цирих. Фебруар 4.—22. фебруар одржане Зимске олимпијске игре у Лејк Плесиду. 26. фебруар — Египат и Израел успоставили дипломатске односе, чиме је окончано 30-годишње ратно стање две земље. Март 3. март — Вођа партије ЗАПУ Роберт Мугабе убедљивом већином добио прве слободне изборе у Родезији и потом формирао прву већинску црначку владу. 15. март — У авионској несрећи у Варшави погинуло 87 особа, међу њима 14 чланова америчког боксерског тима. 27. март — У норвешком делу Северног мора потонула је нафтна платформа „Александар Киланд“, при чему је погинуло 147 људи. Април 18. април — Зимбабве, раније Јужна Родезија стекла независност од Уједињеног Краљевства 25. април — Мисија командоса САД, која је требало да спасе 53 члана амбасаде САД у Техерану, држане као таоце, пропала у иранској пустињи после погибије осам Американаца у судару хеликоптера са авионом. 28. април — Државни секретар САД Сајрус Венс поднео оставку после неуспеле мисије командоса за спасавање америчких талаца у Ирану. Мај 4. мај — У Клиничком центру у Љубљани, у 15.05 часова, преминуо Јосип Броз Тито − доживотни председник СФРЈ и Савеза комуниста Југославије. Лазар Колишевски, потпредседник Председништва СФРЈ, руководећег органа у земљи, привремено је именован за председника. 8. мај — На београдском насељу Дедиње, уз присуство више од 200 страних делегација, сахрањен Јосип Броз Тито. 15. мај — Цвијетин Мијатовић (БиХ) изабран за председника Председништва СФРЈ. 20. мај — У Квебеку, на референдуму о независности од Канаде, 60% бирача гласало је против отцепљења. 25. мај — У Београду одржана приредба поводом Дана младости, прва после смрти Јосипа Броза Тита. Јул 19. јул — У Москви су отворене 22. Олимпијске игре, које је бојкотовало више од 40 земаља због совјетске инвазије на Авганистан. 30. јул — Пацифички архипелаг Нови Хебриди стекао независност под називом Република Вануату, после 74 године британско-француске управе. Август 2. август — У експлозији на железничкој станици у Болоњи погинуло је 85 и рањено више од 200 људи. 14. август — Лех Валенса и његове колеге у бродоградилишту у Гдањску започели су штрајк, који је водио до оснивања покрета Солидарност у Пољској. Септембар 12. септембар — У војном пучу под вођством генерала Кенана Еврена у Турској оборена влада Сулејмана Демирела. 22. септембар — Копнене снаге Ирака ушле у Иран у намери да преузму контролу над Шат ел Арабом, чиме је ирачко-ирански сукоб прерастао у прави рат, који је трајао наредних осам година. 26. септембар — У Минхену на фестивалу пива у експлозији подметнуте бомбе погинуло 13, повређено више од 200 особа. Новембар 4. новембар — На председничким изборима у САД, кандидат Републиканске странке, Роналд Реган, изабран је за председника САД победивши актуелног демократског председника Џимија Картера. 23. новембар — У земљотресу који је погодио град Еболи у јужној Италији погинуло 2.735 особа, повређено најмање 7.500. Децембар 8. децембар — Ментално поремећени обожавалац Марк Дејвид Чапман је убио бившег члан Битлса Џона Ленона испред његовог стана у Њујорку. Датум непознат Википедија:Непознат датум — Одржана XXI генерална скупштина UNESCO-a. Рођења Јануар 4. јануар — Боби Иден, холандска порнографска глумица и модел 4. јануар — Александра Хименез, шпанска глумица 10. јануар — Сара Шахи, америчка глумица и модел 14. јануар — Андрија Жижић, хрватски кошаркаш 17. јануар — Зои Дешанел, америчка глумица и музичарка 18. јануар — Ненад Брновић, црногорски фудбалер 18. јануар — Џејсон Сигел, амерички глумац, комичар, сценариста, продуцент, музичар и писац 19. јануар — Џенсон Батон, енглески аутомобилиста, возач Формуле 1 19. јануар — Владо Илијевски, македонски кошаркаш 19. јануар — Арвидас Мацијаускас, литвански кошаркаш 22. јануар — Лиз Рајт, америчка музичарка 25. јануар — Чави Ернандез, шпански фудбалер и фудбалски тренер 27. јануар — Јиржи Велш, чешки кошаркаш 27. јануар — Ђорђе Пантић, српски фудбалски голман 27. јануар — Марат Сафин, руски тенисер Фебруар 8. фебруар — Немања Цветковић, српски фудбалер 9. фебруар — Маргарита Левијева, руско-америчка глумица 9. фебруар — Ангелос Харистеас, грчки фудбалер 12. фебруар — Гучи Мејн, амерички хип хоп музичар 12. фебруар — Кристина Ричи, америчка глумица и продуценткиња 12. фебруар — Хуан Карлос Фереро, шпански тенисер 12. фебруар — Тијана Чуровић, српска глумица и ТВ водитељка 15. фебруар — Јелена Соколова, руска клизачица 19. фебруар — Мајк Милер, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 20. фебруар — Артур Боруц, пољски фудбалски голман 20. фебруар — Душан Ђокић, српски фудбалер 21. фебруар — Тицијано Феро, италијански музичар и музички продуцент 25. фебруар — Антонио Беркс, амерички кошаркаш 28. фебруар — Тејшон Принс, амерички кошаркаш Март 2. март — Ребел Вилсон, аустралијска глумица, комичарка, сценаристкиња, певачица и продуценткиња 3. март — Кетрин Вотерстон, америчка глумица 4. март — Бојана Стефановић, српска глумица 6. март — Шон Еванс, енглески глумац 6. март — Родриго Тадеи, бразилски фудбалер 7. март — Лора Припон, америчка глумица 9. март — Метју Греј Гублер, амерички глумац, редитељ, продуцент, сценариста, модел, сликар, илустратор и писац 12. март — Ермин Јазвин, босанскохерцеговачки кошаркаш 12. март — Иван Стевић, српски бициклиста 16. март — Фелипе Рејес, шпански кошаркаш 20. март — Робертас Јавтокас, литвански кошаркаш 20. март — Џамал Крофорд, амерички кошаркаш 21. март — Роналдињо, бразилски фудбалер 22. март — Никола Јановић, црногорски ватерполиста 28. март — Сесил Корбел, француска музичарка Април 1. април — Ренди Ортон, амерички рвач и глумац 5. април — Марио Касун, хрватски кошаркаш 5. април — Јорис Матејсен, холандски фудбалер 7. април — Лубош Бартон, чешки кошаркаш 7. април — Драган Богавац, црногорски фудбалер 8. април — Давид Мареро, шпански тенисер 8. април — Кејти Сакоф, америчка глумица 10. април — Чарли Ханам, енглески глумац 13. април — Јана Кова, чешка порнографска глумица 15. април — Раул Лопез, шпански кошаркаш 15. април — Френк Шлек, луксембуршки бициклиста 17. април — Рамел Кари, амерички кошаркаш 19. април — Милош Влалукин, српски глумац 23. април — Тајо Круз, енглески музичар и музички продуцент 23. април — Иван Опачак, босанскохерцеговачки кошаркаш и кошаркашки тренер 25. април — Алехандро Валверде, шпански бициклиста 26. април — Џордана Брустер, амерички глумица и модел 26. април — Ченинг Тејтум, амерички глумац 28. април — Бредли Вигинс, британски бициклиста 28. април — Каролина Гочева, македонска певачица 29. април — Мохамед Хајдер, фудбалер Саудијске Арабије 30. април — Луис Скола, аргентински кошаркаш Мај 1. мај — Заз, француска музичарка 2. мај — Ели Кемпер, америчка глумица и комичарка 4. мај — Соња Колачарић, српска глумица 6. мај — Димитрис Дијамантидис, грчки кошаркаш 10. мај — Кирил Лазаров, македонски рукометаш 17. мај — Стефан Робер, француски тенисер 18. мај — Реџи Еванс, амерички кошаркаш 18. мај — Микаел Љодра, француски тенисер 19. мај — Дру Фулер, амерички глумац 21. мај — Готје, аустралијски музичар 21. мај — Горан Ћакић, српски кошаркаш 30. мај — Стивен Џерард, енглески фудбалер и фудбалски тренер Јун 3. јун — Амаури, бразилско-италијански фудбалер 3. јун — Лазарос Пападопулос, грчки кошаркаш 9. јун — Славко Гак, српски ватерполиста 12. јун — Филип Виденов, бугарски кошаркаш 13. јун — Хуан Карлос Наваро, шпански кошаркаш 13. јун — Сара Конор, немачка музичарка 13. јун — Флоран Малуда, француски фудбалер 17. јун — Винус Вилијамс, америчка тенисерка 21. јун — Бранко Бошковић, црногорски фудбалер 23. јун — Дејвид Андерсен, аустралијски кошаркаш 23. јун — Јован Маркоски, српски фудбалер 23. јун — Мелиса Рауш, америчка глумица 23. јун — Франческа Скјавоне, италијанска тенисерка 26. јун — Миња Милетић, српска ТВ водитељка и новинарка 26. јун — Џејсон Шварцман, амерички глумац, сценариста, продуцент и музичар Јул 3. јул — Боштјан Нахбар, словеначки кошаркаш 4. јул — Селма Бајрами, босанскохерцеговачка певачица 6. јул — Пау Гасол, шпански кошаркаш 6. јул — Ева Грен, француска глумица и модел 8. јул — Суад Карири, фудбалер Саудијске Арабије 8. јул — Роби Кин, ирски фудбалер 10. јул — Џесика Симпсон, америчка певачица, глумица и модна дизајнерка 15. јул — Марија Вељковић, српска глумица и ТВ водитељка 16. јул — Џеси Џејн, америчка порнографска глумица и модел 18. јул — Кристен Бел, америчка глумица 18. јул — Дејвид Блу, америчко-израелски кошаркаш 20. јул — Жизел Биндшен, бразилски модел и глумица 22. јул — Дирк Кајт, холандски фудбалер 22. јул — Кејт Рајан, белгијска музичарка 23. јул — Мишел Вилијамс, америчка певачица и глумица, најпознатија као чланица групе -{Pussycat Dolls}- 28. јул — Вања Плиснић, српски кошаркаш 30. јул — Ејприл Боулби, америчка глумица и модел 31. јул — Хари Потер, измишљени лик из истоименог серијала романа Август 3. август — Надија Али, пакистанско-америчка музичарка 14. август — Бојана Ординачев, српска глумица 16. август — Ванеса Карлтон, америчка музичарка 18. август — Естебан Камбијасо, аргентински фудбалер 26. август — Маколи Калкин, амерички глумац 26. август — Крис Пајн, амерички глумац 29. август — Марија Килибарда, српска новинарка и водитељка Септембар 2. септембар —Тања Пјевац, српска глумица 7. септембар — Габријел Милито, аргентински фудбалер и фудбалски тренер 9. септембар — Мишел Вилијамс, америчка глумица 9. септембар — Тему Ранико, фински кошаркаш 12. септембар — Јао Минг, кинески кошаркаш 14. септембар — Луис Орна, перуански тенисер 18. септембар — Ахмад ел Бари, фудбалер Саудијске Арабије 20. септембар — Владимир Торбица, српски фудбалер 21. септембар — Роберт Хофман, амерички глумац, плесач и кореограф 23. септембар — Мартон Бадер, мађарски кошаркаш 24. септембар — Јон Арне Рисе, норвешки фудбалер 25. септембар — Наташа Беквалац, српска певачица 25. септембар — Никола Жигић, српски фудбалер 29. септембар — Патрик Агјеманг, ганско-енглески фудбалер 30. септембар — Стефан Линдеман, немачки клизач 30. септембар — Мартина Хингис, швајцарска тенисерка Октобар 2. октобар — Горан Богдан, хрватски глумац 4. октобар — Томаш Росицки, чешки фудбалер 4. октобар — Џејмс Џоунс, амерички кошаркаш 10. октобар — Чак Ејдсон, амерички кошаркаш 13. октобар — Ашанти, америчка музичарка, музичка продуценткиња, модел, плесачица и глумица 13. октобар — Скот Паркер, енглески фудбалер и фудбалски тренер 13. октобар — Дејвид Хеј, британски боксер 14. октобар — Бен Вишо, енглески глумац 15. октобар — Оља Карлеуша, српска певачица 21. октобар — Ким Кардашијан, америчка јавна личност, модел и глумица 24. октобар — Моника Арнолд, америчка музичарка, глумица и предузетница 26. октобар — Ник Колисон, амерички кошаркаш 29. октобар — Бен Фостер, амерички глумац 31. октобар — Андре Овенс, амерички кошаркаш Новембар 1. новембар — Бојан Крстовић, српски кошаркаш 2. новембар — Дијего Лугано, уругвајски фудбалер 8. новембар — Ана Видовић, хрватска гитаристкиња 9. новембар — Лана Шкргатић, хрватска музичарка 10. новембар — Лајонел Чалмерс, амерички кошаркаш 11. новембар — Ненад Ковачевић, српски фудбалер 12. новембар — Рајан Гозлинг, канадски глумац и музичар 13. новембар — Милош Вујанић, српски кошаркаш 14. новембар — Карлос Кабезас, шпански кошаркаш 19. новембар — Владимир Радмановић, српски кошаркаш 25. новембар — Арон Мокуна, јужноафрички фудбалер 26. новембар — Алберт Монтањес, шпански тенисер Децембар 2. децембар — Дамир Бурић, хрватски ватерполиста 5. децембар — Кристина Раденковић, српска глумица и ТВ водитељка 6. децембар — Синди Крофорд, америчка порнографска глумица 7. децембар — Џон Тери, енглески фудбалер 8. децембар — Мухамед ел Шалуб, фудбалер Саудијске Арабије 8. децембар — Рашко Катић, српски кошаркаш 9. децембар — Сајмон Хелберг, амерички глумац, комичар и музичар 9. децембар — Рајдер Хеседал, канадски бициклиста 10. децембар — Ђорђе Миљеновић, српски хип хоп музичар 11. децембар — Саво Павићевић, црногорски фудбалер 18. децембар — Кристина Агилера, америчка певачица 18. децембар — Марија Вицковић, српска глумица 19. децембар — Џејк Џиленхол, амерички глумац 20. децембар — Мартин Демикелис, аргентински фудбалер 20. децембар — Ешли Кол, енглески фудбалер 24. децембар — Стивен Апија, гански фудбалер 27. децембар — Дантеј Џоунс, амерички кошаркаш 30. децембар — Хенри Домеркант, америчко-босанскохерцеговачки кошаркаш 30. децембар — Елајза Душку, америчка глумица Смрти Јануар 3. јануар — Лисјен Бис, белгијски бициклиста (* 1892) 9. јануар — Светислав Стефановић Ћећа, друштвено-политички радник СФРЈ и народни херој (* 1910) 15. јануар — Макарије Поповић, српски архимандрит (* 1920) Фебруар 1. фебруар — Гастоне Ненчини, италијански бициклиста (* 1930) 4. фебруар — Стојан Аралица, српски сликар (* 1883) 20. фебруар — Хуго Крас, немачки генерал (* 1911) Март 31. март — Џеси Овенс, амерички атлетичар (* 1913) Април 15. април — Жан Пол Сартр, француски писац и филозоф (* 1905) 29. април — Алфред Хичкок, британски редитељ (* 1899) Мај 4. мај — Јосип Броз Тито, маршал и доживотни председник Социјалистичке Федеративне Републике Југославије (* 1892) Јун 1. јун — Виктор Старчић, српски глумац (* 1901) 7. јун — Хенри Милер, амерички писац (* 1891) 18. јун — Андре Ледик, француски бициклиста (* 1904) Јул 28. јул — Мохамед Реза Пахлави, ирански краљ (* 1919) 28. јул — Милан Ајваз, српски глумац (* 1897) Септембар 12. септембар — Душан Матић, српски песник и мислилац (* 1898) 25. септембар — Џон Бонам, британски бубњар (* 1948) Октобар 6. октобар — Жан Робик, француски бициклиста (* 1921) 26. октобар —Марсело Каитано, португалски политичар Новембар 22. новембар — Меј Вест, америчка глумица (* 1893) Децембар 8. децембар — Џон Ленон, енглески музичар, бивши фронтмен групе Битлси (* 1940) 24. децембар — Карл Дениц, немачки велики адмирал Датум непознат Нобелове награде Физика — Џејмс Кронин и Вал Фич Хемија — Паул Берг, Валтер Гилберт и Фредерик Сангер Медицина — Баруј Банацераф, Жон Досе и Џорџ Д. Снел Књижевност — Чеслав Милош Мир — Адолфо Перез Есквивел Економија — Лоренц Клајн Литература 1980-е 71980


МОСКВА- Шефови дипломатија Русије и САД, Сергеј Лавров и Мајк Помпео, разговарали су о ситуацији у Сирији и распореду будућих контаката, саопштило је данас руско министарство спољних послова. Иако је фокус био на Сирији, разговарало се и о свим актуелним глобалним питањима, пренео је ТАСС. „Током разговора, Лавров је нагласио да ситуација у свету тражи заједничке напоре две земље у превазилажењу заједничких изазова и претњи, што је онемогућено деструктивном политиком Вашингтона која подрива односе Русије и САД”, наведено је у саопштењу. Ово је био други телефонски разговор Лаврова и Помпеа у последње две недеље. У медијима су се више пута појавили наводи о скором сусрету два министра. Њих двојица су се први пут срела у Хелсинкију 16. јула, у оквиру самита председника Владимира


Celles-sur-Belle резултати уживо, распоред и коначан резултат - Рукомет - SofaScore.com Celles-sur-Belle резултати уживо, распоред и коначан резултат - Рукомет Не постоје скорашње утакмице за тим Celles-sur-Belle О Celles-sur-Belle Celles-sur-Belle резултати уживо (и онлајн видео пренос утакмице уживо - live stream*), распоред и резултати рукомет из свих турнира које је Celles-sur-Belle играо. Celles-sur-Belle игра следећу утакмицу 25. Feb 2017 против Toulon Saint-Cyr Var Handball на такмичењу LFH Division 1, Women. Када меч почне, моћи ћете да пратите Celles-sur-Belle против Toulon Saint-Cyr Var Handball резултате уживо и промене на табели уживо. Претходни меч тима Celles-sur-Belle био је против OGC Nice Cote D'Azur на такмичењу LFH Division 1, Women, меч се завршио резултатом 28 - 20 (Celles-sur-Belle је победио). Таб "Утакмице" за Celles-sur-Belle приказује последњих 100 утакмица спорта рукомет са статистиком и приказом победа и пораза. Такође, приказан је и распоред утакмица које Celles-sur-Belle треба да одигра у будућности. Celles-sur-Belle график учинка и форме је јединствени алгоритам SofaScore Резултати уживо Рукомет, који ми генеришемо из последњих 10 мечева тима, статистике, детаљне анализе и нашег сопственог знања. График може да Вам помогне у клађењу на мечеве које игра Celles-sur-Belle, али имајте у виду да SofaScore Celles-sur-Belle Toulon Saint-Cyr Var Handball пренос уживо обезбедио bet365. Ако овај рукомет меч покрива bet365 уживо можете гледати Celles-sur-Belle Toulon Saint-Cyr Var Handball пратите све Celles-sur-Belle мечеве уживо на вашем мобилном телефону! Најновије спортске вести


source: CulturaX

text: Показала да је Митровица најјачи град на свету КОСОВСКА МИТРОВИЦА СВЕЧАНО ДОЧЕКАЛА ЗЛАТНУ НАТАЛИЈУ САВИЋ Велики број грађана Косовске Митровице дочекао је данас испред споменика Кнезу Лазару своју суграђанку, младу кикбоксерку Наталију Савић, која је протеклог викенда у Италији освојила златну медаљу на светском шампионату за јуниоре. "Пуно нам је срце што смо данас овим поводом са вама, ми смо земља шампиона, ми смо народ победника, ми смо борци. Посебно знамо да је то случај са нашим народом на Косову и Метохији. Кад год је тешко и где год је било тешко, а било је и теже ми смо се борили, ми смо се трудили, ми смо заједно као један велики тим, као један спортски колектив гурали напред, постизали резултате, правили победе на семафору", рекао је заменик директора Канцеларије за Косово и Метохију Душан Козарев на свечаном дочеку који је организовао Привремени орган општине Косовска Митровиц. Козарев је пренео и поздраве и честитке директора Канцеларије за КиМ Марка Ђурића, који, како је рекао, данас није могао да дође али је као и председник Александар Вучић увек када је то потребно са Србима на Косову и Метохији. "Ми смо сви један велики спорстки колектив који гура напред, који побеђује, који се бори, верује у себе, веује у победу, који победио не победио мора да да све од себе. Мораш да изађеш да се бориш, мораш да верујеш у себе, у саборце и као такав скуп таквих људи боримо се и постижемо резултате и истрајаћемо у тој борби као победници као хероји, као тим у одбрани нашег Косова и Метохије", поручио је Козарев. Тренер Кик-бокс клуба "028" и Наталијин тренер Марко Божовић захвалио се локалној самоуправи и Канцеларији, а посебно Наталији, која је, како је рекао, учинила да се осећа најпоноснојим данас овде. "Бранила си боје наше земеље, нашег града у најбољем могућем светлу", рекао је Божовић и пожелео јој да наставити путем успеха. Председник привременог органа општине Косовска Митровица Александар Спирић захваливши се Наталији што је учинила читав град и њега поносним доневши после 20 година шампионско злато у Косовску Митровицу је рекао да је она својом борбеношћу потврдила да је Косовска Митровица "светски најјачи град". Златна Наталија Савић, дочекана овацијама и аплаузом захвалила се свима који су били уз њу, посебно онда када је помоћ била најпотребнија. Захвалила се породици, пријатељима, директору "Трепче", тренеру репрезентације Србије Срђану Радуловићу и , како је рекла "најбољем тренеру на свету Марку Божовићу"


Програм 27. Међународног фестивала позоришта за децу у Суботици – Табла Објављен комплетан програм 27. Међународног фестивала позоришта за децу у Суботици У оквиру главног програма 27. Међународног фестивала позоришта за децу, који се ове године одржава од 20. до 24. септембра у организацији Отвореног универзитета Суботица, наћи ће се 11 представа за децу из целог света, по избору селектора фестивала, професора др Зорана Ђерића. Фестивал ће се одржати у хибридном формату, као комбинација уживо изведених представа, и оних које ће бити приказане као биоскопска пројекција. Публика фестивала моћи ће да погледа разноврсне и маштовите представе ансамбала из Кине, Русије, Израела, Немачке, Аустрије, Словеније и Србије. О изазовима у креирању овогодишњег програма, фестивалски селектор Зоран Ђерић је рекао: „Одабрали смо 16 представа са свих континената света, али пандемија вируса корона није дозволила да се Фестивал одржи онако како је замишљен. Неке од селектованих представа суботичка публика ће моћи да види као снимке, а оне којима је долазак на Фестивал био могућ – и уживо“. О самом програму је истакао: „Међу представама које су селектоване има и класичних луткарских представа, али је акценат стављен на истраживања нових, модерних форми луткарске режије, глуме, анимације, покрета – једном речју на истинској луткарској естетици, односно на модерној естетици позоришта за децу и младе”. Фестивал ће свечано бити отворен церемонијом доделе награде за животно дело „Мали принц” за 2020. годину у недељу, 20. септембра у 17 часова у Дечјем позоришту Суботица. Након свечаног отварања, фестивалски програм ће отворити извођење словеначке представе „То је Ернест” Луткарског позоришта Небо, у 18 часова у Народном позоришту „Јадран”. Ово остварење, у режији Андреја Адамека, прича је о пријатељству девојчице Ане и мачка Ернеста. Ернест је сладак, али је његова тврдоглавост често узрок многих инцидената. Међутим, ови инциденти чине само да њихово пријатељство ојача, показујући нам колико је битно прихватати људе онакве какви јесу. У главном програму ће се уживо представити пет продукција из Србије: „Театру с љубављу” Дечјег позоришта Суботица, „Гуливер” у извођењу Малог позоришта „Душко Радовић” из Београда, „Дебела” Позоришта младих Нови Сад, „Ко се боји Исадоре Данкан” Центра савремене уметничке продукције “Viva Dance Academy” из Новог Сада и позориште „Тоша Јовановић” из Зрењанина са представом „Црвенкапа”. Представа “Театру с љубављу” Дечјег позоришта Суботица Представа „Театру с љубављу” Дечјег позоришта Суботица биће изведена уживо у четвртак 24. септембра, на сцени овог позоришта. Представа је одраз љубави према позоришту лутака, а режирали су је истакнути редитељи Боњо Лунгов и Константин Каракостов, који су и осмислили комплетан сценско визуелни амбијент, лутке, костиме и кореографију. Оба аутора представом изражавају захвалност глумцима и њиховој посвећености сцени и позоришту, док различите врсте лутака оживљавају кроз музику, плес и вешту анимацију глумаца. Представа „Црвенкапа” позоришта „Тоша Јовановић” из Зрењанина наћи ће се на програму 21. септембра у Дечјем позоришту Суботица. Сценска адаптација познате бајке урађена је у режији Биљане Вујовић и приказује живот као „шуму са безброј путева, пуну искушења, опасности, хтења”. Остварење „Гуливер” у извођењу Малог позоришта „Душко Радовић” из Београда и режији Исидоре Гонцић, на фестивалском репертоару ће се наћи истог дана, у Народном позоришту „Јадран”. Сиже представе наглашава да је путовање у непознато велики изазов, али може да буде и велика опасност. „Мало може да буде велико, а велико може да буде мало, Зато се ништа не сме потцењивати. Живимо у свету великих разлика и супротности. То знају одрасли, али то треба да знају и деца”, истиче се у опису ове представе. Представа „Дебела” у продукцији Позоришта младих Нови Сад на програму је у уторак, 22. септембра у Народном позоришту “Јадран”. Ово остварење у режији Емилије Мрдаковић бави се проблемима у одрастању, изазовима у васпитавању, трагањима за идентитетом код младих и, што и сам назив каже, борбом тинејџерке с вишком килограма. Представа за децу и одрасле, мјузикл „Ко се боји Исадоре Данкан“ биће изведена на цени Народног позоришта „Јадран” у среду 23. септембра, у два везана термина. Ово остварење представља трагичну и болну причу о животу балерине Исадоре Данкан, али паралелно кроз спој лепоте, туге, радости и бола у ствари слави живот, љубав и уметност. Режију потписује Геа Гојак, главна улогу игра балерина Уна Дураковић, а продукцију потписује Центар савремене уметничке продукције „Viva Dance Academy” из Новог Сада. За пет иностраних остварења биће организована видео пројекција представе у суботичком биоскопу Еуросинема. У понедељак 21. септембра, на програму је “Краљица боја” у извођењу аустријског позоришта Fauerblau. Остварење које потписују редитељи Моника Зохрер, Клаус Сивалд бајка је о краљици и њеним поданицима – бојама. Представа “Пингвин” Регионалног луткарског позоришта из Брјанска У уторак 22. септембра у 16 часова на биоскопском репертоару ће бити снимак представе Пингвин редитеља Дмитрија Шија, у продукцији Регионалног луткарског позоришта из Брјанска. Ово је дело о онима без крила који маштају о летењу, о младунчету-пингвину које наставља да сања. Претпоследњег фестивалског дана, у среду 23. септембра у 16 часова на програму је представа „Гули” у продукцији Галилејског мултикултурног позоришта из Израела. Остварење које потписују редитељи Ефрат Хаданy и Пабло Ариел прати Гулијев свет маште који му помаже да се стварно упозна са дедом. Представа “Ми смо Теракота војска” Шијанског позоришта за децу из Кине Представа “Алисине авантуре у земљи чуда” у продукцији немачког позоришта Зенобиа на биоскопском репертоару је последњег фестивалског дана, у четвртак 24. септембра у 11ч. Ову представу по класику светске књижевности, у којој Алиса путује кроз авантуру између сна и јаве, режирала је Вероника Компањоне. Истог дана од 16 часова на програму је представа “Ми смо Теракота војска” Шијанског дечјег позоришта из Кине, коју је режирао Зонг Хао. Ово остварење представља доживљај испуњен веселом музиком, представљен на живописан начин, за уживање гледалаца свих узраста. Осим представа у такмичарском програму, публика ће ове године моћи да посети различите пратеће програме. Отварање студентске изложбе фестивалских плаката заказано је за понедељак, 21. септембар у Фондацији за омладинску културу и стваралаштво “Данило Киш”, а биће одржане и промоције књига “Савршен дармар” Владимира Андрића, зборника радова “Књига 10” (Хотел Патриа, 22. септембар) и “Лабораторија луткарства” Вахида Ђураковића (Хотел Патриа, 23. септембар). Једанаести међународни форум за истраживање позоришне уметности за децу и младе биће одржан 22. и 23. септембра у Хотелу Патриа, на тему “Женско ствалаштво у позоришту за децу и младе и Фестивал као друштвени феномен“. Сцена за децу Академије 28 – репертоар: септембар, октобар


text: Боривоје Ж. Милојевић (Царина, 22. децембар 1885 — Београд, 22. октобар 1967) био је српски географ, професор Београдског универзитета, академик САНУ. Биографија Рођен је 10/22. децембра 1885. године у селу Царина, у учитељској породици од оца Живојина и мајке Неранџе. Његове млађе сестре су биле Драга Милојевић (1888-1932), глумица и Вукосава Милојевић (1898-1985), професорка француског језика и публициста. Прва четири разреда основне школе завршио је у Крупњу 1892 — 1896 и остао блиско везан за овај крај. Студије географије уписује 1904. године, а већ на крају 4. семестра (1906) бива изабран за асистента. Након дипломирања радио је једно време као гимназијски професор. Слушао је зимски семестар 1911/12 у Халеу код истакнутих географа А. Пенка, О. Шлитера, Ј. Валтера и других. Током Првог светског рата повлачи се са српском војском преко Албаније. Затим 1918/19 одлази у Лозану где слуша предавања из геологије и привредне географије. Докторирао је 1920. године, и исте године изабран за доцента, а већ 1921. за ванредног професора београдског универзитета. Јован Цвијић (1865—1927) га предлаже 1925. године за редовног професора, али је Б. Ж. Милојевић то звање стекао тек по Цвијићевој смрти, 1927. године, када је преузео Катедру географије и руковођење географским друштвом. Он је био Цвијићев ученик, затим сарадник и на крају наследник. Све до одласка у пензију, 1956. године, био је редовни професор Београдског универзитета. Присуствовао је 6. априла 1910. оснивању Српског географског друштва које су тада основали Јован Цвијић, Павле Вујевић (1881—1966) и још неколико природњака, професора универзитета. Био је један од сауредника „Гласника“ Српског географског друштва у периоду 1912-1927 и главни и одговорни уредник у периоду 1928-1962. Био је секретар, потпредседник и председник Српског географског друштва до 1962. када се због болести повукао. Објавио је преко 250 научних радова и прилога, од којих су најистакнутији: „Динарско приморје и острва“ (Београд, 1933, 483 стр.), „Високе планине у нашој Краљевини“ (Београд, 1937, 459 стр.), „Главне долине у Југославији“ (Београд, 1951, 447 стр.) и уџбеник „Општа регионална географија“ (Београд, 1956, 451 стр). Од осталих радова поменимо још и „Лесне заравни и пешчаре у Војводини“ (Нови Сад, 1949, 102 стр). Његов први рад, значајан за Рађевину и Јадар, је „Рађевина и Јадар, антропогеографска испитивања“ (Насеља српских земаља, књ. 9, Београд, 1913, pp. 633–816.) где је на терену истраживао порекло становништва, број домаћинстава, стара презимена, крсну славу и од тога начинио књигу која је полазиште за свако даље трагање за својим коренима људи овога краја. Боривоје Ж. Милојевић је био почасни доктор универзитета у Монпељеу (од 1947), Греноблу (1947) и Рену (1947), а изван Француске још и универзитета у Прагу (1948). Био је почасни члан седам иностраних географских друштава, један од само девет почасних иностраних чланова Географског друштва Совјетског Савеза. У бившој СФРЈ био је почасни члан Географског друштва Хрватске. Био је ненадмашан предавач — популаризатор географије. Остала је запамћена популарност и посећеност његових предавања у малој сали Коларчевог универзитета у Београду. Кажу да је толику популарност међу посетиоцима Коларчевог универзитета уживао још и академик Иван Ђаја. 1948. постао је дописни члан Југословенске академије знаности и умјетности. 1955. изабран је за редовног члана - сарадника Матице српске. Због целокупног свог доприноса науци изабран је 1947. за дописног а 1961. за редовног члана Српске академије наука и уметности. Преминуо је 22. октобра 1967. године у Београду. По сопственој жељи, академик Боривоје Ж. Милојевић сахрањен је на гробљу у Крупњу. По њему основна школа у Крупњу носи име „Боривоје Ж. Милојевић“. Референце Спољашње везе Биографија на сајту САНУ Биографија Б. Ж. Милојевића: на личној презентацији Ђорђа Стакића, одавде је текст преузет са незнатним изменама Биографија Б. Ж. Милојевића: на сајту основне школе у Крупњу Стеван М. Станковић: Регионална географија академика Боривоја Ж. Милојевића, Гласник Српског географског друштва, стране 19-28, годиште 86, број 2, 2006. Рођени 1885. Умрли 1967. Осечинци Српски географи Академици САНУ Доктори географије Ученици Друге београдске гимназије


Бежи од мене – Игор Лазаревић


и ништа за будућност оставио


text: У музици реч тон означава звук, који је одређен својом фреквенцијом, амплитудом, трајањем и бојом. Тон се може записати на за њега тачно одређено место у нотном систему. Фреквенције Људско ухо је у просеку способно да чује звукове у распону 20 до 20,000 -{Hz}- док се у музици најчешће користе тонови са основом 30 - 8000 -{Hz}-, што оставља простора за преко сто општекоришћених тонова у класичној теорији музике. Конвенција је да се ови тонови деле у октаве, од којих свака садржи по 12, за чије се именовање користи седам имена: „до, ре, ми, фа, сол, ла, си“ (у романским земљама и у Русији), „-{C, D, E, F, G, A, H}-“ (код нас и у земљама с немачким културним утицајем) и „-{C, D, E, F, G, A, B}-“ (у енглеском говорном подручју). У даљем тексту биће коришћен низ ознака уобичајен код нас. Повишени и снижени тонови Свако од ових имена је додељено егзактном тону у октави. Тиме је већ покривено седам од дванест тонова које садржи једна октава. Остали тонови се могу означити на више начина, назначавањем да је неки од претходно наведених тонова виши или нижи за пола тона (користи се израз полустепен) него што то његово име назначава. У пракси се користе краћи термини: „снижен” или „повишен” тон. Снижени тон се обележава стављањем такозване снизилице („бе”, ♭) испред њега. Повишени тон се на исти начин обележава такозваном повисилицом („крст”, ♯). Повишење односно снижење тона зове се хроматска промена или хроматизација. Имена тонова у абецедном запису се приликом снижавања или повишавања такође мењају. Повисилица се означава суфиксом -{-is}- а снизилица суфиксом -{-es}-, са изузетком сниженог тона -{H}-, који се равноправно може назвати -{Hes}- ili -{Be}- и тонова -{E}- и -{A}- којима се при снижавању додаје само -{-s}- уместо -{-es}-. Поред једноструке повисилице и снизилице постоје и двострука снизилица (𝄫) и двострука повисилица (×), који означавају сниженост односно повишеност тона за два полустепена = цео степен. Абецедним именима се и случају дуплог снижавања додаје суфикс -{-eses}- односно -{-ses}- а при дуплом повишавању -{-isis}- без изузетака. Ако се неки тон повишава за три полустепена, испред њега стоје прво обична па двострука повисилица, док се, на пример, при снижавању за четири полустепена испред тона стављају две двоструке снизилице итд. Резултат овако широког спектра обележавања је такође могућност да се исти тон запише на више различитих начина. Октаве Тонови циклично понављају по октавама, тј: (једна октава) до, ре, ми, фа, сол, ла, си, (следећа октава) до, ре, ми, фа, сол, ла, си, итд. У класичној теорији музике се разматра девет октава, чији се тонови обележавају на следећи начин: Субконтра октава: 2-{C}-, 2-{D}-, 2-{E}-, 2-{F}-, 2-{G}-, 2-{A}-, 2-{H}- Контра октава: 1-{C}-, 1-{D}-, 1-{E}-, 1-{F}-, 1-{G}-, 1-{A}-, 1-{H}- Велика октава: -{C, D, E, F, G, A, H}- Мала октава: -{c, d, e, f, g, a, h}- Прва октава: -{c}-1, -{d}-1,-{e}-1,-{f}-1,-{g}-1,-{a}-1,-{h}-1 Друга октава: -{c}-2, -{d}-2,-{e}-2,-{f}-2,-{g}-2,-{a}-2,-{h}-2 Трећа октава: -{c}-3, -{d}-3,-{e}-3,-{f}-3,-{g}-3,-{a}-3,-{h}-3 Четврта октава: -{c}-4, -{d}-4,-{e}-4,-{f}-4,-{g}-4,-{a}-4,-{h}-4 Пета октава: -{c}-5, -{d}-5,-{e}-5,-{f}-5,-{g}-5,-{a}-5,-{h}-5 Референца за одређивање тачне фреквенције ових тонова је тон -{a}-1 чија је фреквенција 440-{Hz}-. Коефицијент којим се ова фреквенција дели при снижавању односно множи при повишавању за један полустепен је , што значи да ће након сваких 12 полустепена фреквенција добијеног тона бити два пута мања (приликом снижавања) односно два пута већа (приликом повишавања). На пример пошто је фреквенција тона -{a}-1 440-{Hz}-, фреквенција тона -{a}- ће бити 220-{Hz}-, а фреквенција тона -{a}-3 1760-{Hz}-. Види: Табела фреквенција тонова. Амплитуда Регулисање амплитуде тона у смислу одређивања јачине неког тона се у музици назива још и динамика. У музици не постоји егзактан систем по коме неки знак значи тачно одређену јачину звука, већ јачину одређују сам свирач или диригент (у оркестрима и хоровима) или оба фактора, према властитом осећају и контексту музичког дела које изводе. У класичној теорији музике се срећу следеће ознаке за јачину тона. Трајање Трајање тона зависи од два фактора: (1) темпо; (2) релативна дужина трајања тона. Наиме, темпо назначава колико једна одређена релативна јединица такта треба да траје, у секундама. Зарад што прецизнијег одређивања темпа најчешће се користи метроном. Однос релативне дужина трајања тона и јединице мере такта се понаша као коефицијент пред временским трајањем једне јединице такта и одређује колико заправо траје тон. Ова дужина трајања тона се бележи додавањем одговарајуће ознаке на „главу“ тона која означава његову висину. У класичној теорији музике се разликује девет основних дужина трајања тона. Дописивањем тачке иза главе тона се означава да тон треба да буде упола дужи него што је био пре стављања тачке. Уколико се након тачке допише још једна тачка, тон се продужава за онолико колико му је претходно последња тачка продужила трајање. Примери: Боја Боја тона зависи од медијума који га производи, а то то је пре свега одређено аликвотним тоновима инструмента, синтетичког или реалног, или гласа певача који је извео тон. Литература [[теорија музике|Основна теорија музике]], Марко Тајчевић, 1997, pp. 7 — 11, 65 — 68, 71 — 73 Види још Тонски систем Продужење трајања тона Енхармонски тонови Нотна вредност Спољашње везе Музичка терминологија Акустика


text: УДИК ОБЈАВИО ПУБЛИКАЦИЈУ ПРЕСУДА ЗА РАТНЕ ЗЛОЧИНЕ У САНСКОМ МОСТУ – UDIK Home / Uncategorized @sr / УДИК ОБЈАВИО ПУБЛИКАЦИЈУ ПРЕСУДА ЗА РАТНЕ ЗЛОЧИНЕ У САНСКОМ МОСТУ Удружење за друштвена истраживања и комуникације (УДИК) обавјештава јавност да је објавило публикацију Ратни злочини у Санском Мосту – пресуде. Ријеч је о публикацији која документује ратне злочине почињене на подручју пријератне општине Сански Мост, те даје листу ексхумираних идентифицираних особа несталих на подручју ове општине. Публикација је објављена као седма књига у едицији: Ратни злочини – транскрипти пресуда судова у Босни и Херцеговини. Подсјећамо да у Санском Мосту ратни злочини над Бошњацима и Хрватима почињу са преузимањем власти од стране српских снага. Овоме је претходио повратак 6. лаке партизанске бригаде ЈНА, која је учествовала у рату у Хрватској. Ова јединица је 20. априла 1992. на силу преузела контролу над свим важнијим објектима у граду, те је истовремено успостављена пуна контрола путних комуникација. Нападима на насеља Мухићи, Махала, Отока, Хрустово, Врхпоље, Кљевце извршена су масовна убијања Бошњака. Унутар ове публикације документоване су пресуде Суда Босне и Херцеговине и Кантоналног суда у Бихаћу за злочине почињене на подручју пријератне општине Сански Мост. Ради се о сљедећим предметима: Јадранко Палија (осуђен на 28 година затвора), Недо Трифковић и Митар Милинковић (осуђени на по 10 година затвора), Никола Ковачевић познат и као Данилушко Кајтез (осуђен на 12 година затвора), Предраг Прошић (осуђен на 3 године затвора), Славко Билбија (осуђен на 10 година затвора) и Суад Капић зв. Хоџа (као припадник АРБиХ осуђен је на 12 година затвора за злочине над Србима почињене 1995. године). Поводом објављивања ове публикације, координатор УДИК-а, Едвин Канка Ћудић, истиче: "Објављивањем ове публикације УДИК је хтио дати трајни значај Босанској Крајини и поручити да Сански Мост није заборављен, те да ратни злочини које су починиле српске снаге у овом граду не смију се одати забораву. У Санском Мосту су се од 1992. до 1995. године континуирано вршила убијања, мучења, пљачке и девастација имовине Бошњака и Хрвата. На подручју општине се налазило више од 20 логора и других мјеста заточења. Заточени су били изложени физичким и психичким тортурама, убијани су, протјеривани, вршена су силовања. Убијени Бошњаци и Хрвати општине Сански Мост пронађени су у бројним масовним гробницама од којих су највеће Храстова главица и Сасина." На крају, Ћудић истиче да се најтежи период, поред оног из 1992. године, десио непосредно пред заузимање Санског Моста 1995. године: "У септембру 1995. је на неколико локација убијен знатан број Бошњака цивила. Само у селу Сасина убијено је 60-70 лица. Убијања су вршена у Санакераму, Крухарима, Томини, Трнови, Вршу, Окречу и Дошћима."


Како је све започело? Масовном крађом, као и увек. Неки су крали више, неки су крали мање, али углавном су се узимале огромне количине новца из монетарних фондова који су требали бити помоћ нашем народу, његовој добробити, а не нашим корумпираним политичарима и добробити њихових рачуна. И док они уживају на годишњим одморима на својим прескупим мегаломанским јахтама, радници остају без посла, а њихови шефови се купе изван државе како би се још једном окористили новцем приватизације. Радници свих тих творница и фабрика штрајкују, моле за помоћ, а шта ради остатак напаћене масе и нације? Ћути као и увек. Маса навикнута на лажи политичара, медија који нам говоре о светлијој и знатно бољој будућности. Док држава пропада, раднички човек остаје сам са собом, на још једној прљавој улици. Како и зашто смо ушли у кризу, то нам не говоре. Једног дана је само пукла танка нит која нас је делила од сиромаштва и ето, сад смо ту, са 790.000 незапослених и у најмању руку још толико радника који не примају плате већ 6 месеци. Је ли то поштено, питају се сви. Засигурно није. Омладина нема перспективу па се одаје дроги, алкохолу и осталим опијатима модерног друштва, све на рачун тога да их ућуткају. Зашто смо толико бојажљив, ћутљив народ да морамо мислити оно што нам они кажу да морамо да мислимо? Искључите телевизоре, не читајте њихова жута гласила и не верујте њиховим лажима и обманама. А постоји ли решење? Постоји и одувек је постојало, само, мало је оних који имају снаге и воље све започети. Народе ове пропале државе, хоћете ли стајати са стране? Када вас једног дан& 19ff #1072; питају где сте били „кад је грмило“, хоће ли вам бити угодно признати да сте били део заглупљене масе? Активирајте се! Дигните глас против корумпираног, поквареног система који безумно краде вашу имовину и имовину ваше деце! Реците већ једном – крај тиранији и лажним вредностима! Не треба вам организација, не треба вам странка да бисте покренули свој локални ниво свести, ширите свест и ширите поруку поноса. Покажите да ви, као народ, још увек делујете и да сте спремни дати све само како бисте искоренили зло у овој земљи. Кредитна маса овог народа је превелика, стотину легалних и стотину нелегалних кредита, људи узимају кредите које нису способни отплаћивати, а затим настају уцене, ликвидације, одузимање имовине у трострукој вриедности кредита... Па чему онда све то? Ако имате имало људске савести, ако имате имало достојанства, схватићете овај текст као надахнуће за будућа дела. Не требају нам акције за једну, две, пет или стотину година, акција нам треба сада! Устанимо сви за подршку свим радницима који су избачени на улицу! Народ не би требало да се боји своје владе, влада би требала да се боји свог народа!


ИСТОРИЧЕСКИЕ ВИНОГРАДНИКИ (Vitigni Storici) - Firriato Winery, Authentic Terroir


text: 16. јануар је шеснаести дан у години у Грегоријанском календару. 349 дана (350 у преступним годинама) остаје у години после овог дана. Догађаји 27. п. н. е. — Римски Сенат је доделио назив августа Гају Октавијану када је овај постао први римски император. 929 — Кордопски емир Абдурахман III се прогласио за калифа, основавши тако Кордопски калифат. 1547 — Иван IV Грозни је крунисан у Москви за првог руског цара. 1778 — Француска је признала независност САД током Америчког рата за независност од британске колонијалне управе. 1780 — Британска флота под командом адмирала Џорџа Роднија је поразила шпанску флоту у бици код рта Свети Винсент. 1864 — Аустрија и Пруска упутиле ултиматум Данској захтевајући да повуче устав по ком су покрајине Шлезвиг и Холштајн постале део Данске. У Другом шлезвичком рату који је уследио Данци поражени, а спорна војводства пала под заједничку управу Пруске и Аустрије. 1908 — У Београду отворен хотел „Москва“, подигнут на месту кафане „Велика Србија“. 1920 — Усвајањем 18. амандмана америчког Устава у САД уведена прохибиција (Волстедов закон). 1920 — У Лондону одржана прва седница Друштва народа. 1945 — Победом савезничких снага под командом генерала Бернарда Монтгомерија и Омара Бредлија окончана немачка офанзива у Арденима, у Белгији. Убијено или заробљено 220.000 немачких и 77.000 савезничких војника. 1969 — У центру Прага чешки студент Јан Палах извршио самоубиство спаљивањем у знак протеста због окупације Чехословачке коју су, по налогу Совјетског Савеза, извршиле чланице Варшавског пакта у августу 1968. 1969 — Совјетски космонаути у свемирским бродовима „Сојуз 4“ Владимир Шаталов и „Сојуз 5“ Борис Вољанов, Алексеј Јелисејев и Јевгениј Крунов први пут у историји спојили две летелице с људском посадом у орбити око Земље. 1979 — Шах Ирана Реза Шах Пахлави је напустио земљу под притиском следбеника ајатолаха Хомеинија који су потом преузели власт. 1987 — Генерални секретар Комунистичке партије Кине Ху Јаобанг поднео оставку, прихвативши кривицу за политичке грешке које су изазвале студентске немире. Функцију генералног секретара Партије преузео Џао Цијанг. 1991 — САД и западни савезници почели, у Заливском рату, операцију „Пустињска олуја“ масовним ваздушним ударима по војним и индустријским циљевима у Ираку и Кувајту, 19 часова после истека ултиматума Уједињених нација Багдаду. 1993 — У опкољеном Сарајеву, које је већ месецима без струје и воде, погинуло осам, а повређено 19 особа од експлозије гранате која је пала на место где су људи чекали у реду за воду. 1996 — Заменик премијера Русије Анатолиј Чубајс, творац програма приватизације, поднео оставку. 1998 — У експлозији метана у руднику „Соко“ у Читлуку код Сокобање погинуло 29 рудара. 2000 — За председника Чилеа изабран Рикардо Лагос, први председник-социјалиста после свргнутог Салвадора Аљендеа, ког су 1973. убили пучисти предвођени генералом Аугустом Пиночеом. 2001 — У покушају државног удара у Демократској Републици Конго убијен председник Лоран Кабила, а дужност председника преузео његов син Жозеф. Кабила на власт дошао у мају 1997. после побуне коју су подржале Уганда и Руанда, против тадашњег диктатора Мобутуа Сесе Секоа. 2002 — Савет безбедности Уједињених нација једногласно усвојио санкције против терористичке мреже „Ал Каида“ и остатака талибана у Авганистану и ван те земље. 2018 — У атентату који се десио у Косовској Митровици убијен Оливер Ивановић, бивши државни секретар за Косово и Метохију. 2021 — Тероризам: У инциденту који се догодио у Авганистану, најмање два припадника безбедносних снага отворила су ватру и убила 12 колега у провинцији Херат на западу земље. Рођења 1831 — Јован Ристић, српски политичар, дипломата и историчар. (прем. 1899) 1848 — Љубомир Ковачевић, српски историчар и политичар. (прем. 1918) 1877 — Кристо Доминковић, српски публициста, новинар, писац. (прем. 1946) 1901 — Фулгенсио Батиста, кубански политичар, председник Кубе у два наврата (1940—1944 и 1952—1959). (прем. 1973) 1906 — Дајана Винјард, енглеска глумица. (прем. 1964) 1907 — Александер Нокс, канадски глумац и писац. (прем. 1995) 1908 — Етел Мерман, америчка глумица и певачица. (прем. 1984) 1909 — Клемент Гринберг, амерички критичар ликовне уметности. (прем. 1994) 1911 — Роже Лапебје, француски бициклиста. (прем. 1996) 1924 — Александар Тишма, српски књижевник. (прем. 2003) 1932 — Дајан Фоси, америчка зоолошкиња и заштитница планинских горила. (прем. 1985) 1940 — Лепа Лукић, српска певачица. 1946 — Кабир Беди, индијски глумац. 1948 — Џон Карпентер, амерички редитељ, сценариста, продуцент и композитор. 1949 — Снежана Зорић, српска кошаркашица. 1949 — Вера Ивковић, српска певачица. (прем. 2012) 1949 — Керолајн Манро, енглеска глумица и модел. 1957 — Митар Мирић, српски певач. 1959 — Шаде, енглеско-нигеријска музичарка и глумица. 1961 — Хари Варешановић, босанскохерцеговачки музичар. 1962 — Златко Портнер, српски рукометаш. (прем. 2020) 1965 — Гоца Божиновска, српска певачица. 1971 — Серђи Бругера, шпански тенисер. 1974 — Кејт Мос, енглески модел. 1978 — Бранислав Трифуновић, српски глумац и продуцент. 1979 — Алија, америчка музичарка, глумица и модел. (прем. 2001) 1984 — Пјер Боја, камерунски фудбалер. 1985 — Пабло Забалета, аргентински фудбалер. 1990 — Марио Делаш, хрватски кошаркаш. 1991 — Немања Р. Милетић, српски фудбалер. 1993 — Саша Аврамовић, српски кошаркаш. Смрти 1387 — Јелисавета Котроманић, кћерка босанског бана Стефана II. (рођ. 1340) 1794 — Едвард Гибон, енглески историчар. (рођ. 1737) 1927 — Јован Цвијић, српски географ, председник Српске краљевске академије. (рођ. 1865) 1942 — Карол Ломбард америчка глумица. (рођ. 1908) 1957 — Артуро Тосканини, италијански диригент. (рођ. 1867) 1962 — Иван Мештровић је био хрватски и југословенски вајар и архитекта. (рођ. 1883) 1988 — Андрија Артуковић је био хрватски, усташки политичар, осуђен за ратне злочине 1986. године, почињене против цивилног становништва у време Другог светског рата у (НДХ). (рођ. 1899) 2000 — Никола Граовац, сликар. (рођ. 1907) 2001 — Сергеј Крајгер, словеначки и југословенски политичар. (рођ. 1914) 2004 — Урош Мартиновић, архитекта, професор и декан Архитектонског факултета у Београду. (рођ. 1918) 2009 — Богдан Тирнанић, новинар, публициста и филмски критичар. (рођ. 1941) 2018 — Оливер Ивановић, српски политичар и бивши државни секретар за Косово и Метохију. (рођ. 1953) Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Пророка Малахију Светог мученика Гордију Свету Геновеву - заштитницу града Париза Светог Петра Заставника Референце 116


text: 1898. је била проста година. Догађаји Април 24. април — Шпанија објавила рат САД као одговор на ултиматум америчке администрације да се шпанска власт повуче са Кубе. Јун 9. јун — Потписан је споразум којим је Кина Великој Британији уступила околину Хонгконга на 99 година. Август Википедија:Непознат датум — Одржан шаховски турнир у Бечу у периоду од 1. јуна до 25. августа, завршен победом Зигберта Тараша. 8. јун — Потписан је споразум којим је Кина Великој Британији уступила Хонгконг на 99 година. 12. јун — Током Америчко-шпанског рата лидер филипинског револуционарног покрета генерал Емилио Агиналдо прогласио, уз подршку САД, независност Филипина. Јул Август 12. август — Потписивањем мировног протокола завршен је Шпанско-амерички рат, после ког је Шпанија уступила САД Кубу и Порторико. 13. август — Америчке снаге у Шпанско-америчком рату заузеле Манилу. 13. август — Карл Густав Вит је открио 433 Ерос, први откривени астероид близак Земљи. Септембар 2. септембар — У бици код Омдурмана англо-египатске трупе под командом Херберта Киченера победиле су војску махдиста, после чега су Британци заузели све стратешке кључне положаје у Судану. 21. септембар — Реформе од стотину дана су нагло прекинуте када је царица Циси ставила у изолацију цара Гуанг-сјија и преузела власт као регент. 10. септембар — Атентат на Елизабету Баварску Октобар Новембар Децембар Датум непознат Википедија:Непознат датум — Стеван Марковић основао прву електроинжењерску лабораторију. Рођења Јануар 21. јануар — Ахмед-шах Каџар, персијски краљ Фебруар 3. фебруар — Алвар Алто, фински архитекта. (†1976). 10. фебруар — Бертолт Брехт, немачки књижевник. (†1956) Март 4. март — Драгиша Мишовић, српски лекар и комуниста. (†1939) 5. март — Џоу Енлај, кинески државник. (†1976) Мај 3. мај — Голда Меир, изралска премијерка. (†1978) 8. мај — Алојзије Степинац, хрватски надбискуп. (†1960) 16. мај — Десанка Максимовић, српска песникиња. (†1993) 16. мај — Растко Петровић, српски књижевник. (†1950) Јун 5. јун — Федерико Гарсија Лорка, шпански песник. (†1936) 22. јун — Ерих Марија Ремарк, немачки књижевник. (†1970) Август 31. август — Душан Матић, српски књижевник. (†1980) Септембар 24. септембар — Хаувард Флори, аустралијски научник. (†1968) 26. септембар — Џорџ Гершвин, амерички композитор. (†1937) Децембар непознат датум - Мустафа Мулалић, политичар и публициста. (†1951) Смрти Јануар 14. јануар — Луис Керол, енглески књижевник. (*1832) Фебруар 5. фебруар — Михаило Јовановић, српски митроплит. (*1826) 21. фебруар — Милутин Гарашанин, српски политичар. (*1843) Март 20. март — Иван Шишкин, руски сликар. (*1832) Мај 3. мај — Светислав Вуловић, српски књижевни критичар. (*1847) Јун 30. јул — Ото фон Бизмарк, немачки државник. (*1815) Септембар 9. септембар — Стефан Маларме, француски песник. (*1842). Децембар 1890-е 91898


Честитка УПВЛПС поводом Дана РВ и ПВО | УПВЛПС Честитка УПВЛПС поводом Дана РВ и ПВО 23. децембра 2016. Насловнаudruzenje Поводом 24. децембра, Дана РВ и ПВО, Удружење пензиоинисаних војних летача и падобранаца Србије (УПВЛПС), команданту и свим припадницима вида је упутило честитку у којој се каже: Испред чланова УПВЛПС - ветерана РВ и ПВО, и лично, најсрдачније Вама, Вашим сарадницима, припадницима Команде РВ и ПВО, командантима и командирима јединица, целокупном саставу нашег РВ и ПВО и припадницима свих родова и служби вида, Дан Ратног ваздухопловства и противваздухопловне одбране – 24. децембар и желим Вам срећне Новогодишње и Божићне празнике! Протекла година била је за наше РВ и ПВО препуна обавеза и задатака, које су припадници команди, јединица и установа несебичним залагањем и трудом квалитетно извршили. Испунили су завет чувања неба Отаџбине, на понос и дику рода свога. Позив и часна професија ваздухопловаца то са собом носи, то је део нашег бића, са тим живиомо и трајемо. Поносни смо на наше младе колеге који чувају и дограђују светле традиције нашег РВ и ПВО. Господине генерале, од нас ваздухопловних ветерана примите и пренесите поруку: „Свим припадницима РВ и ПВО одајемо од срца признање за рад и труд, за енергију, знање и способности које су уградили у развој нашег вида, и неизмерно им хвала!“ Навршило се 104. године нашег РВ и ПВО, срећни и поносни што смо део велике породице српских ваздухопловаца, делимо са свим припадницима вида радост славе и жељу за даљи благородни пут. Даће Бог да живи наше РВ и ПВО, расте и развија се, док год земљи Србији – нашој Отаџбини и њеном народу буду потребни витешки чувари и браниоци слободног неба. ← Командант РВ и ПВО информисао чланове УПВЛПС In Memoriam, Петар Стојковић (1930-2016) →


text: 29. октобар (29.10.) је 302. дан године по грегоријанском календару (303. у преступној години). До краја године има још 63 дана. Догађаји 588 — Тежак земљотрес погодио Антиохију, један од највећих градова Источноримског царства. 1814 — Први парни ратни брод „Фултон“, који је конструисао Роберт Фултон, поринут у њујоршкој луци. 1881 — У Јапану основана прва национална политичка странка. 1888 — У Цариграду потписана Конвенција о Суецком каналу, према којој „канал треба да буде слободан и отворен, за време рата и у време мира, за све трговачке и ратне бродове, без обзира на разлике у заставама“. 1918 — Хрватски сабор после распада Аустроугарске у Првом светском рату прогласио раскид државно-правног односа с Хабзбуршком монархијом и прогласио приступање Хрватске Краљевини Срба, Хрвата и Словенаца. 1923 — Турска је проглашена републиком након распада Османског царства. 1929 — Крах Њујоршке берзе, познат као „црни уторак“, означио почетак велике кризе која је уздрмала темеље америчке привреде, а касније се проширила на цео свет. Индустријска производња пала у развијеним земљама на ниво са почетка века, а без посла остало 26 милиона људи. 1941 — У Осијеку су усташе стрељале шесторицу Јевреја због давања прилога за "Црвену помоћ" 1956 — Нападом израелске војске на Синајско полуострво је почела Суецка криза. 1961 — Сирија је иступила из Уједињене Арапске Републике. 1964 — Уједињена Република Тангањика, Занзибар и Пемба променила назив у Танзанија. 1969 — Студент Универзитета Калифорније је послао прву поруку на Арпанету, претечи Интернета, према рачунару на Станфорском истраживачком институту. 1996 — У Бечу одржана аукција око 8.000 слика, скулптура и осталих уметничких дела која су од аустријских Јевреја у Другом светском рату отели аустријски и немачки нацисти. Приход додељен људима који су преживели холокауст. 1998 — Комисија за истину Јужне Африке предала извештај председнику Нелсону Мандели у ком су бивши председник Бота, Манделина бивша супруга Вини, Бутелези и Афрички национални конгрес оптужени за кршење људских права. Ветеран америчке астронаутике Џон Глен у 77. години спејс-шатлом „Дискавери“ поново полетео у космос, 36 година после своје прве космичке мисије. 1999 — Ирански председник Мухамед Хатами завршио посету Паризу, прву од 1979, а током које је апеловао на глобалну толеранцију и боље повезивање са Западом. 2000 — Више од 30.000 људи демонстрирало против неонациста у немачком граду Диселдорфу. 2001 — Јапан усвојио контроверзан закон који дозвољава јапанским оружаним снагама, први пут после Другог светског рата, да буду ангажоване у иностранству као подршка америчким нападима у Авганистану. Под притиском пакистанског председника затворено 12 припадника Исламског милитаристичког покрета ради истраге о оружаном нападу на једну хришћанску цркву, у ком је убијено 16 особа. 2015 — Власти НР Кине након 36 година укинуле закон о политици једног детета. Рођења 1507 — Фернандо Алварез де Толедо, шпански војсковођа, војвода од Албе. (прем. 1582) 1891 — Фани Брајс, америчка глумица, комичарка и певачица. (прем. 1951) 1897 — Јозеф Гебелс, немачки нацистички политичар. (прем. 1945) 1909 — Иван Бек, српски фудбалер. (прем. 1963) 1910 — Алфред Џ. Ајер, енглески филозоф и писац. (прем. 1989) 1929 — Јевгениј Примаков, руски политичар и дипломата, премијер Русије (1998—1999). (прем. 2015) 1943 — Душан Ивковић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер. (прем. 2021) 1947 — Ричард Драјфус, амерички глумац. 1957 — Ден Кастеланета, амерички глумац. 1963 — Џед Брофи, новозеландски глумац. 1964 — Стеван Стевановић, српски фудбалски голман. 1967 — Игор Первић, српски глумац и музичар. (прем. 2019) 1967 — Руфус Суел, енглески глумац. 1970 — Едвин ван дер Сар, холандски фудбалски голман. 1970 — Филип Коку, холандски фудбалер и фудбалски тренер. 1971 — Винона Рајдер, америчка глумица и продуценткиња. 1972 — Габријела Јунион, америчка глумица и списатељица. 1972 — Ксенија Мијатовић, српска певачица. 1973 — Роберт Пирес, француски фудбалер. 1974 — Алберт Нађ, српски фудбалер. 1974 — Оливер Ковачевић, српски фудбалски голман. 1975 — Александра Јефтановић, српска ТВ водитељка. 1976 — Милена Гович, америчка глумица, редитељка, музичарка и плесачица. 1979 — Игор Дуљај, српски фудбалер и фудбалски тренер. 1980 — Бен Фостер, амерички глумац. 1981 — Руслан Ротан, украјински фудбалер и фудбалски тренер. 1987 — Туве Лу, шведска музичарка. 1988 — Ана Фокс, америчка порнографска глумица. 1989 — Примож Роглич, словеначки бициклиста и ски скакач. 1993 — Индија Ајсли, америчка глумица. 1993 — Сара Јовановић, српска певачица. 1997 — Ленс Строл, канадски аутомобилиста, возач Формуле 1. Смрти 1321 — Стефан Урош II Милутин, српски краљ из династије Немањића. 1889 — Николај Чернишевски, руски писац, књижевни критичар и револуционар. 1911 — Џозеф Пулицер, амерички новински магнат. 1932 — Жозеф Бабински, француско-пољски неуролог. (рођ. 1857). 1950 — Густав V, шведски краљ. 2002 — Драган Малешевић Тапи, српски сликар. 2007 — Фране Матошић, хрватски фудбалер. (рођ. 1918) 2010 — Војислав Кораћ, српски историчар уметности и академик (рођ. 1924). 2014 — Мајкл Сата, председник Замбије 2015 — Ранко Жеравица, југословенски и српски кошаркашки тренер (рођ. 1929). Празници и дани сећања 1923 — Турска проглашена републиком, а генерал Мустафа Кемал Ататурк постао први председник. 1969 — Успостављена прва удаљена веза између два компјутера на универзитетима Станфорд и Калифорнија. Тај догађај означава почетак ере Интернета.


text: Carstvo Božije i carstvo praznine – Pravoslavlje i duhovnost Nju Ejdža – Strana 46 – Svetosavlje Приређивач ове књиге је имао поучно искуство: из Америке, од пријатеља који га редовно снабдева литературом, добио је "SCP Journal" посвећен Дипаку Чопри и Ендрју Веилу, популарним новодопским "исцелитељима" Америке. Веровао сам да ми тај број часописа неће бити потребан. Али, гле! Истог тог дана, видео сам у Београду и Веилову и Чоприну књигу. Чоприно "Витално тело, вечни ум" у издању "Езотерије" већ је бестселер међу Србима... Заиста смо постали контејнерски отворено друштво... Др Дипак Чопра је почео своју каријеру као ученик Махаришија Махеш Јогија, од кога је усвојио и начела "ајурведске медицине". Основно начело своје медицине исказао је у интервјуу датом Филу Донахјуу 1987. године: "Ако сте срећни, тада ћете бити и здрави. Савршена хемија здравља је – бити срећан". Пут ка срећи су, дакако, далекоисточне медитативне технике, тзв. "ментални аспект Ајурведе". Један од познатих случајева Чоприне помоћи је био случај Меријен Томпсон, којој је одстрањен тумором захваћени део плућа. Она је посећивала Чопру и почела да се бави медитацијом. Тврдила је да је потпуно и заувек излечена: "Усвојила сам психофизиолошке технике др Чопре... То је веома, веома једноставно. То је ментална техника. Седнем, затворим очи и једноставно улазим унутра... и тело доживљава унутарње блаженство, унутарњу срећу. И то се преноси телом – и тело се осећа боље, и снажније, и кадро је да победи болест"... Три године касније, Томпсонова је умрла од рака дојке. Американци годишње на " алтернативну медицину" троше 10, 3 милијарде долара, а на званичну нешто мало више 12, 8 милијарди долара. Да ли помаже? Чопра је већ неколико пута био оптуживан да је својом "ајурведском медицином" замајавао људе болесне од тешких оболења, који су касније и умирали, претходно плативши грдне паре да би били исцељени. Џони Флајнт из Санта Кларе у Калифорнији тужила је Чоприну екипу медицинара због смрти свог мужа, који је леукемију покушао да исцели по Ајурведи. Чопријевци су му исцелење и потврдили. У књизи Курта Балтера "Потрошачки водич кроз алтернативну медицину" овај аутор оптужује Чопру да своју докторску титулу користи како би прикрио ненаучне методе лечења, које могу бити и штетне. (Рецимо, фитотерапија у борби против СИДЕ!) Уз биљне лекове, Чопра обавезно препоручује медитацију, уводећи тиме људе у далекоисточни верски систем. Но, критике не помажу: Чоприне књиге, аудио – траке за самопомоћ и опуштање, видеотрака и предавања донеле су 1998. приход од преко две милијарде долара (!) У Холивуду, када се појави да би помагао филмским звездама, Чопра добија седамдесет хиљада долара дневно по наступу! Чоприна каријера је почела 1983., када је доктор посетио Махаришија у његовом центру. Ту је постао продавац ајурведских производа, а затим је начелник ајурведске клинике у Ланкастеру, Масачусетс. Постао је предсеник "Maharishi AyurVeda Product International", и, самим тим, милионер. Проблеми су почели 1991, када је Чопра објавио чланак са двојицом сарадника, о предностима ајурведске медицине у угледном "Часопису америчког медицинског удружења". Не наводећи своје везе са гуруом Махаришијем и трансцеденталном медитацијом, Чопра је ускоро био разобличен као пропагатор окултних, ненаучних метода. Патрик Рајан, бивши медитант и стучњак за секте, устврдио је да у тексту постоји читав низ материјалних грешака, и да је Чопра избегао да наведе штетне последице бављења ТМ-ом (главобоље, несанице, проблеми са концентрацијом, узнемирење пробавног тракта, анксиозност, депресија, халуцинације, разлагање личности). Курт Батлер је у свом водичу кроз алтернативну медицину поменуо да ајурведа, поред класичног лечења биљем, подразумева и астролошка веровања, као и прављење талисмана и амулета за заштиту од демона, уз индуистичке мантре. Уз то, извесни рецепти ајурведе подразумевају коришћење животињског урина и измета. Ендрју Сколник, један од уредника "Часописа америчког медицинског удружења", у тексту којим је критиковао редакцији подметнути Чоприн чланак, истакао је да Чоприни пацијенти добијају савете од индуских астролога, а да неки од стране Махаришијевог доктора бивају упућени на јајапрограме, који подразумевају клањање индуским божанствима. За јагје се плаћа и по 11,5 хиљада долара. Све је то добро познати окултизам. У својој књизи "Пут чаробњака" Чопра вели: "Чаробњак постоји у свима нама. Овај чаробњак види и зна све... Чаробњак поседује тајну бесмртности... Чаробњаци не верују у смрт. Светлост свесности, све је живо. Нема почетака и завршетака... Само ментални конструкти". Брука око објављивања чланка у медицинском часопису поново је на стуб срама извела Махаришија и ТМ. Због самовољног поступања са новцем и "нарушавања угледа" секте, Махаришијев национални савет је 1993. раскинуо са Чопром, али је овај већ стекао пацијенте, и наставио да се бави оним чиме је и почео – окултном медицином. Утврђено је да је за свој бестселер "Витално тело, вечни ум" из два извора преузео целе странице, без навођења; но, слава и новац чине своје... Ендру Веил је своју каријеру, попут Лирија и Алперта, почео на Харварду, где је открио, као студент-новинар, да ова двојица експериментишу са LSDом, после чега су обојица напустила универзитет. Тиме је млади журналиста, на неки начин, популаризовао психоделичне гуруе. Веил лично није био против употребе дрога – и сам их је у то доба пробао, нарочито марихуану. Ускоро је завршио медицински факултет, и бацио се на изучавање етноботанике, науке о коришћењу дрога у предтехнолошким друштвима, то јест међу примитивним племенима. Почео је да се бави и проучавањем индијанског шаманизма; због тога је путовао и у Јужну Америку, вративши се у домовину да би "поучавао, писао и на друге начине ширио реч о алтернативној медицини". Године 1972. објавио је књигу "Природни ум", у којој је описао своја наркомистичка искуства међу Индијанцима Амазоније и Анда. Године 1983. објавио је "Од чоколаде до морфијума: све што треба да знате о дрогама за мењање свести". Пошто га је критика прогласила интелектуалцем који непрестано пише о дрогама, његов читалачки круг се свео на посвећенике. А Веил је хтео више. Написао је књигу "Спонтано излечење", а одмах затим "Осам седмица до савршеног здравља", и постао најчитанији "алтернативац" у САД. "Тајм" гаје 1997. прогласио једним од двадесет пет најутицајнијих Американаца. Његов сајт на Интернету дневно посети 83000 заинтересованих,.. А његова медицина је опет магија. Он читаоцима нуди иридологију, визуализацију, јогу, хербализам, хипнозу.


Онлайн знакомства г. Montefranco. Знакомства с мужчинами и женщинами Montefranco, Умбрия. Сайт онлайн знакомств www.mamba.ru. Знакомства г. Montefranco, Италия Oliviasorayadelaine 33 новые знакомства новые впечатления улыбаться Stroncone, Norcia, Montecastrilli, Collazzone, Fossato di Vico, Sigillo, Valfabbrica, Porano, Paciano, Piegaro, Penna In Teverina, Massa Martana, Montefalco, Campello Sul Clitunno, Otricoli, Citta' della Pieve, Fabro, Giano Dell'umbria, Lisciano Niccone, Fratta Todina. Show all cities Умбрия.


Србин и Јеврејин учествују у трци,обојица стартују без аутомобила. Шта ради Србин?Прави ауто. Шта ради Јеврејин?Краде ауто. Ко побеђује? Како је рекао Драгош Калајић:"Ницаће патриотске организације у Србији као главе хидре." Колико је то у ствари добро?Јер нама треба квантитет или квалитет? Да ли побеђује број или сој? Како Србин осваја власт?Прави патриотску организацију типа Образ,1389,Светозар Милетић...и чека повољан тренутак . Како Јеврејин освајk f95 2; власт?Инфилтрира се у већ постојеће системе и институције,типа ДС,ДСС,СРС,ЛДП,СПЦ,САНУ... и ствара повољан тренутак . Ко влада? Поставка проблема је пола проблема. Рецимо ја и десетак мојих ортака националиста хоћемо мало да променимо ствари у окружењу.Шта радимо? Правимо организацију,облепимо стотинак плаката,исцртамо пар графита,направимо интернет сајт и евентуално форум. С друге стране Аврам и његових 10 ортака хоће да буду мудо у Србији. Шта раде?Раде за МОССАД,раде за ЦИА-у,за Б92,раде за "демократски изабрану владу"! Ко мења Србију,ја или Аврам?