text: 20. децембар (20.12.) је 354. дан године по грегоријанском календару (355. у преступној години). До краја године има још 11 дана. Догађаји 69 — Војска одана римском војсковођи Веспазијану је ушла у Рим и збацила цара Вителија. 1192 — Аустријски војвода Леополд V је заробио енглеског краља Ричарда Лављег Срца приликом његовог повратка у Енглеску након склапања мира са Саладином. 1522 — Сулејман Величанствени је у опсади Родоса прихватио предају преосталих Витезова са Родоса, којима је дозволио да се евакуишу. 1582 — У Француској прихваћен Грегоријански календар. 1860 — Јужна Каролина је постала прва савезна држава која је покушала да се отцепи од САД. 1912 — У Лондону почела мировна конференција Турске и балканских земаља, после победе балканских савезника и освајања готово свих турских поседа у Европи. Конференција завршена потписивањем Лондонског мировног уговора 30. маја 1913, којим се Турска одрекла европских провинција до линије Енос-Мидија, али су сукоби балканских савезника око разграничења водили у нови рат. 1915 — Последње аустралијске трупе су евакуисане са Галипоља. 1917 — Основана је Чека, прва совјетска тајна полиција. 1924 — Адолф Хитлер је пуштен из затвора Ландсберг. 1945 — Карл Ренер изабран за првог председника аустријске Друге републике. 1951 — У Ајдаху је почела с радом прва експериментална нуклеарна електрана која је производила електричну енергију. 1960 — Основан Фронт националног ослобођења Јужног Вијетнама, комунистичко политичко крило антиамеричких герилских снага Вијетконг. 1970 — Под притиском радничких немира и штрајкова у Пољској, оставку поднео шеф владајуће Пољске уједињене радничке партије Владислав Гомулка. Наследио га Едвард Гјерек. 1971 — Председник Пакистана Ага Мохамед Јаја Кан поднео оставку после пораза пакистанских трупа у рату са Индијом у Источном Пакистану и предао власт Зулфикару Али Бутуу. 1986 — У највећим демонстрацијама од почетка Културне револуције у Кини, преко 30.000 студената протестовало у Шангају тражећи демократске слободе. 1987 — У судару филипинског ферибота Доња Паз и једног танкера, најтежој мирнодопској несрећи на мору, преживело је 24 од 4.397 путника и чланова посаде ферибота. 1989 — САД почеле инвазију на Панаму с 12.000 војника, којима се придружило још толико америчких војника стационираних у Панами, ради збацивања бившег америчког штићеника, премијера Мануела Антонија Норијеге. 1990 — Шеф совјетске дипломатије Едуард Шеварнадзе, кључна личност совјетских реформи које су довеле до окончања Хладног рата, поднео оставку упозоривши Парламент на опасност успостављања диктаторског поретка у земљи. 1991 — Председник реформске владе СФРЈ Анте Марковић поднео оставку због опструкције реформског програма Савезне владе коју су спроводили републички политички лидери. Марковић није хтео да прихвати савезни буџет који је назвао ратним буџетом. После његове оставке реформе заустављене, а Југославија се убрзо распала. 1992 — У Југославији одржани превремени савезни, републички и локални избори. На изборима за председника Србије Слободан Милошевић у првом кругу победио Милана Панића. Представници опозиције указали на бројне неправилности и манипулације током избора. 1995 — Амерички авион "боинг 757" са 164 путника и члана посаде, који је летео од Мајамија ка колумбијском граду Кали, срушио се у планинама југозападне Колумбије. Несрећу преживело четворо људи и један пас. 1996 — У Београд допутовала комисија ОЕБС на челу с бившим премијером Шпаније Фелипеом Гонзалезом како би испитала регуларност локалних избора у Србији пошто је, под притиском иностране јавности и свакодневних протеста широм Србије, председник Слободан Милошевић био присиљен да прихвати арбитражу ОЕБС. 1998 — Американка нигеријског порекла Нкем Чукву родила осморке, што је био први такав познат случај. Најмања беба умрла седам дана касније. 1999 — Португалија је вратила Макао Кини. 1999 — На основу оптужнице Међународног суда за ратне злочине, СФОР ухапсио генерал-потпуковника Војске Републике Српске Станислава Галића, команданта Сарајевско-романијског корпуса од октобра 1992. до маја 1994. Галића 5. децембра 2003. Хашки трибунал осудио на 20 година затвора због злочина против човечности над цивилима у Сарајеву од 1992. до 1994. 2001 — Савет безбедности Уједињених нација усвојио резолуцију о слању Међународних безбедносних снага за помоћ Авганистану под командом Велике Британије, као подршку привременој антиталибанској влади. 2002 — У Немачкој, на основу потернице Интерпола, ухапшена власница пропале пирамидалне „Дафимент банке“ Дафина Милановић и изручена Београду, где је оптужена за проневеру око 19 милиона марака. Рођења 1861 — Ивана Кобилца, словеначка сликарка. (прем. 1926) 1890 — Јарослав Хејровски, чешки хемичар и проналазач, добитник Нобелове награде за хемију (1959). (прем. 1967) 1894 — Мара Ђорђевић-Малагурски, буњевачко-српска књижевница и етнограф. (прем. 1971) 1898 — Ајрин Дан, америчка глумица и певачица. (прем. 1990) 1933 — Рик ван Лој, белгијски бициклиста. 1948 — Алан Парсонс, енглески инжењер звука, музичар и музички продуцент. 1950 — Артуро Маркез, мексички композитор. 1955 — Дара Џокић, српска глумица. 1956 — Дамир Десница, хрватски фудбалер. 1957 — Ана Виси, грчко-кипарска музичарка и глумица. 1960 — Ким Ки Дук, јужнокорејски редитељ, продуцент и сценариста. (прем. 2020) 1964 — Млађан Динкић, српски економиста и политичар. 1980 — Мартин Демикелис, аргентински фудбалер. 1980 — Ешли Кол, енглески фудбалер. 1981 — Жилијен Бенето, француски тенисер. 1983 — Ламин Дијара, сенегалски фудбалер. 1983 — Биљана Мишић, српска глумица. 1983 — Џона Хил, амерички глумац, редитељ, продуцент, сценариста и комичар. 1985 — Ања Станић, српска глумица. 1990 — ЏоЏо, америчка музичарка и глумица. 1991 — Жоржињо, бразилско-италијански фудбалер. 1992 — Лои Диони, француски фудбалер. 1994 — Димитриос Аграванис, грчки кошаркаш. 1997 — Деарон Фокс, амерички кошаркаш. 1998 — Килијан Мбапе, француски фудбалер. Смрти 1917 — Лисјен Пети Бретон, француски бициклиста. (рођ. 1882) 1937 — Ерих Лудендорф, немачки генерал, политичар и војни теоретичар. (рођ. 1865) 1968 — Џон Стајнбек, амерички писац, добитник Нобелове награде за књижевност (1962). (рођ. 1902) 1974 — Ристо Стијовић, југословенски и српски вајар. (рођ. 1894) 1982 — Артур Рубeнштајн, пољско-амерички пијаниста. (рођ. 1887) 1996 — Карл Сејган, амерички астроном, космолог, астрофизичар, астробиолог, писац и популаризатор науке. (рођ. 1934) 1997 — Босиљка Боци, српска глумица. (рођ. 1932) 1998 — Алан Хоџкин, енглески физиолог и биофизичар, добитник Нобелове награде за физиологију или медицину (1963). (рођ. 1914) 2000 — Вера Дедовић, српска глумица. (рођ. 1969) 2001 — Леополд Седар Сенгор, сенегалски песник и политичар, 1. председник Сенегала. (рођ. 1906) 2009 — Британи Марфи, америчка глумица и певачица. (рођ. 1977) 2018 — Михајло Митровић, српски архитекта. (рођ. 1922) 2021 — Горан Собин, хрватски кошаркаш. (прем. 1963) Празници и дани сећања Српска православна црква данас прославља Свети Амвросије Преподобни Григорије Горњачки Дан Математичког факултета Универзитета у Београду Референце


source: wikipedia

text: 14. август (14.08.) је 226. дан у години по грегоријанском календару (227. у преступној години). До краја године има још 139 дана. Догађаји 1248 — Отпочела је изградња катедрале у Келну. 1385 — Победом у бици код Алжубароте, португалске снаге осујетиле су инвазију краља Кастиље Хуана I, чиме је осигурана независност Португалије. 1457 — Гутенбергова штампарија у Мајнцу издала је Мајнцишки псалтир, прву штампану књигу у боји. 1784 — На острву Кодијак поред Аљаске основана је прва руска колонија. 1816 — Уједињено Краљевство је формално анектирало архипелаг Тристан де Куња. 1867 — У покушају да створи велики балкански савез против Отоманског царства, кнез Србије Михаило Обреновић склопио је уговор са Грцима. 1878 — Аустроугарска војска је умарширала у Љубиње, у склопу анексије Босне и Херцеговине. 1893 — У Француској су, први пут у свету, уведене регистарске таблице за моторна возила. 1900 — Снаге европских велесила, САД и Јапана, заузеле су Пекинг, чиме је окончан Боксерски устанак у Кини. 1920 — У Београду је потписан уговор о стварању „Мале Антанте“, војно-одбрамбеног савеза Чехословачке и Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца против рестаурације Хабзбурговаца и ревизионистичких тежњи Мађарске после Првог светског рата. 1934 — У први нацистички концентрациони логор Дахау, код Минхена, стигли су први затвореници, противници режима Адолфа Хитлера. 1941 — Британски премијер Винстон Черчил и председник САД Френклин Рузвелт потписали су Атлантску повељу, којом су се заложили за право сваког народа да изабере власт у својој земљи и да се изјашњава о територијалним променама. 1945 — Јапан је прихватио савезничке захтеве за безусловну капитулацију. 1947 — Формирана је држава Пакистан, настала по завршетку британске владавине у региону и поделе индијског потконтинента на исламски Пакистан и Индију насељену претежно Хиндусима. 1949 — У Западној Немачкој су одржани први избори после Другог светског рата. Конрад Аденауер је постао први канцелар Западне Немачке. 1969 — Влада Велике Британије одобрила је улазак британских трупа у Северну Ирску да би спречила ескалацију сукоба између католика и протестаната. 1970 — СФР Југославија и Ватикан обновили су пуне дипломатске односе после 18-годишњег прекида. 1980 — Лех Валенса и његове колеге у бродоградилишту у Гдањску започели су штрајк, који је водио до оснивања покрета Солидарност у Пољској. 1986 — У експлозији аутомобила-бомбе у источном делу Бејрута погинуло је 19, а рањено 90 људи. У Пакистану је избила побуна против власти председника Зије ул Хака. Неколико људи је убијено, а лидер опозиције Беназир Буто је ухапшена. 1994 — Суданске власти су предали француским агентима Карлоса Шакала, траженог за бројне терористичке нападе у Европи. 1996 — Јужноафричка Национална партија, носилац политике апартхејда у Јужној Африци, у парламенту је прешла у опозиционе клупе, после 48 година. 2000 — Руска православна црква прогласила је за свеце последњег руског цара Николаја II Романова и чланове његове породице, који су убијени током Октобарске револуције, 1918. године. Савет безбедности УН донео је резолуцију о формирању посебног суда за злочине почињене током грађанског рата у Сијера Леонеу. 2003 — Велики испад електроенергетског система се догодио на североистоку САД и у канадској покрајини Онтарио, оставивши више од 50.000.000 људи без електричне енергије. 2006 — Уједињене нације су склопиле примирје у Либанском рату између Хезболаха и Израела. 2013 — Египатске службе безбедности су напале два кампа присталица збаченог председника Мухамеда Морсија у Каиру, што је довело на најмање 683 мртвих и увођења ванредног стања. Рођења 1777 — Ханс Кристијан Ерстед, дански физичар и хемичар. (прем. 1851) 1867 — Џон Голсворди, енглески романописац и драматург, добитник Нобелове награде за књижевност (1932). (прем. 1933) 1876 — Александар Обреновић, краљ Србије (1889—1903). (прем. 1903) 1921 — Ото Ребула, српски и југословенски атлетичар. (прем. 2001) 1921 — Драго Флис, учесник Народноослободилачке борбе, друштвено-политички радник СР Словеније и СФР Југославије и народни херој Југославије. (прем. 2019) 1924 — Драго Маловић, црногорски глумац. (прем. 2014) 1930 — Миладин Животић, српски филозоф. (прем. 1997) 1933 — Рихард Ернст, швајцарски физикохемичар, добитник Нобелове награде за хемију (1991). (прем. 2021) 1941 — Дејвид Крозби, амерички музичар. (прем. 2023) 1941 — Вида Огњеновић, српска књижевница, редитељка, драматуршкиња и дипломаткиња. 1945 — Вим Вендерс, немачки редитељ, сценариста, продуцент, глумац, писац и фотограф. 1945 — Стив Мартин, амерички глумац, комичар, писац и музичар. 1947 — Данијела Стил, америчка књижевница. 1959 — Марша Геј Харден, америчка глумица. 1959 — Меџик Џонсон, амерички кошаркаш. 1966 — Хали Бери, америчка глумица. 1968 — Кетрин Бел, америчка глумица, продуценткиња и модел. 1973 — Владимир Вујасиновић, српски ватерполиста и ватерполо тренер. 1973 — Џеј-Џеј Окоча, нигеријски фудбалер. 1974 — Чаки Еткинс, амерички кошаркаш. 1978 — Радован Кривокапић, српски фудбалер и фудбалски тренер. 1980 — Бојана Ординачев, српска глумица. 1983 — Мила Кунис, украјинско-америчка глумица. 1984 — Ева Бирнерова, чешка тенисерка. 1984 — Иван Жигерановић, српски кошаркаш. 1984 — Ђорђо Кјелини, италијански фудбалер. 1984 — Робин Седерлинг, шведски тенисер. 1988 — Љубомир Фејса, српски фудбалер. 1989 — Андер Ерера, шпански фудбалер. 1994 — Теодора Бјелица, српска глумица и модел. 2001 — Петар Станић, српски фудбалер. Смрти 1930 — Јосип Колумбо, један од седам секретара СКОЈ-а. (рођ. 1905) 1930 — Перо Поповић Ага, обућарски радник и један од седморице секретара СКОЈ-а. (рођ. 1905) 1941 — Пол Сабатје, француски хемичар, добитник Нобелове награде. (рођ. 1854) 1956 — Бертолт Брехт, немачки писац драма, позоришни теоретичар. (рођ. 1898) 1958 — Фредерик Жолио, француски научник, добитник Нобелове награде. (рођ. 1900) 1988 — Енцо Ферари, италијански конструктор спортских аутомобила. (рођ. 1898) 2004 — Чеслав Милош, пољски писац и нобеловац. (рођ. 1911) Празници и дани сећања


Quote: За мене је незамисливо да неко пропагира српство без православља. Ако и то морам да објашњавам... Допринос нашем идентитету који је дошао од православне цркве је такав да се не може ни игнорисати ни заменити нечим другим. Српство старије од хришћанства?? Неће бити, а и какве има везе шта је старије а шта млађе? Да, православне цркве су националне цркве. Па шта? Није православна црква одцепљивала црногорце, македонце и остале регије, него је тек по свршеном чину одвајања држава и претходно политички формираних ̈нација ̈долазило до формирања локалних, и данас још на светском нивоу непризнатих цркава. Ако се говори о универзалној цркви као што је католичка, онда јој се замера некакав анационални империјализам, како си дошао до тога да и националне цркве уништавају нације? Ја не могу као неки утописта да улажем свој труд и време у неку глупост која никад у народу неће имати подршку већу од неколико промила. Ајде кажи то неком простом човеку, сељаку, како ти замишљаш ср 4000 1087;ство без православља, има да се КРСТИ (а не клања неком тотему) и десном и левом. А опет ако мислиш да ће из чиста мира постати атеисти, тек то је бајка. Па одлучите се поједина браћо, да ли сте атеисти или пагани, а шта год да одлучите, опростите се од утицаја у народу као националисти. С тим што ако се изјасните као пагани још ће и да вам се смеју. Аја Софија није српска црква, нико то није тврдио, али као православна светиња првог реда свакако ме занима шта ће бити са њом. Нећу ваљда да гледам само у своје двориште ко ретардиран као да ништа друго не постоји? Срби припадају кругу цивилизације источног Медитерана, преко старе Грчке, Византије па до данас. Шта то мене треба више да занима него регион који је колевка европске културе а и наше српске културе? Да није било тог утицаја још би и цела Европа живела по колибама. А то размишљање да је сваком битно само своје двориште и доводи до пропасти беле расе, расе најсебичнијих људи. Немојте да продајете равнодушност људима које ово занима (у обавештењу стоји: «православним хришћанима», а не «Србима» тако да за сад можете бити спокојни). Што се тиче чишћења монгрила, нико те не спречава да поставиш такву петицију.


source: CulturaX

text: Привредна комора активна у сузбијању посљедица вируса корона по привреду Дистрикта - Radio Brčko distrikta BiH Početna/Brčko/Привредна комора активна у сузбијању посљедица вируса корона по привреду Дистрикта Привредна комора Брчко дистрикта је веома активна у комуникацији са својим чланицама али и са представницама Владе дистрикта и других институција, а све у циљу превазилажења актуелне ситуације са вирусом корона и унапређењу услова за пословање у Дистрикту. Предсједник Привредне коморе, Драган Ђукић рекао је да је пандемија вируса корона оставила значајне посљедице на привреду али да су одређени сектори нарочито погођени. "Тешко је у овом тренутку издвојити неки од сектора посебно, јер смо изредовне комуникације са нашим чланицама спознали да нема сектора који није погођен кризом, али евидентно је да су туризам и повезане дјелатности, али и фирме које се баве транспортом погођени у највећој мјери. Свјесни смо да криза никога не заобилази, само што су неки погођени мање а неки више", рекао је Ђукић. Из Привредне коморе поздрављају сваку мјеру Владе која може ублажити посљедице изазване пандемијом али и траже да се код креирања нових мјера помоћи укључи пословна заједница која може дати најбоље податке о стању у привреди. Ђукић је најавио да се у наредном периоду могу очекивати нови пакети помоћи привредницима. "У претходних мјесец дана имали смо значајне састанке са представницима ресорног одјељења у Влади дистрикта као и са градоначелником. Између осталог речено нам је да је у току припрема новог пакета помоћи привреди у Дистрикту. Такође врло интензивно радимо и на другим активностима које могу имати позитивног ефекта на пословање наших привредних субјеката", истакао је Драган Ђукић.


text: Географија или земљопис је комплексна наука која проучава природне и друштвене појаве и процесе у геопростору, те везе и односе између њих. Назив географија је грчког порекла и долази од -{gea}--Земља и -{grafein}--писати, описивати. Прва особа која је користила реч „γεωγραφία” био је Ератостен (276—194. п. н. е.). Уз филозофију и историју, географија припада међу најстарије науке људске цивилизације. Она се за објашњавање географског простора користи методама природних и друштвених наука. С обзиром на разнозначност геопростора, географија је као наука врло комплексна. То је једина дуална наука, која повезује природне и друштвене науке. Назива се и светском дисциплином. Географија је, дакле, синтетичка наука, која спаја многа достигнућа бројних наука ради објашњавања географског простора. Она припада у групи природних наука, јер јој је основно полазиште у природним обележјима геопростора. Географија као наука о географском простору (Земљиној површини) објашњава раширеност, утицаје и међузависност свих најважнијих природних и друштвених чиниоца, који суделују у обликовању геопростора као целине или његових просторних делова (регија). Задатак географије као науке је да у сваком тренутку пружи комплексну и свеобухватну информацију о стању географских појава и процеса, те о узрочно-последичним везама и односима као и законима и закономерностима што произилазе из њих. Једноставније речено, географско знање нам је потребно да бисмо разумели савремену ситуацију на планети, те да бисмо на основу тога усмерили развој у будућности, што се остварује кроз просторно планирање у складу са принципима одрживог развоја. Етимологија и терминологија Термин географија потиче из класичне старине, а упућује на првотно значење географије. Етимолошки елементи (морфеми) према којима је настала реч географија јесу префиксни морфем гео- који долази од грч. γεο- земљо-, који се односи на земљу; γῆ Земља, те суфиксални морфем -графија који долази од грч. -γραφια -пис(ање), а сродан је морфемима -граф, -графика, -графички, -графизам, грч. -γραφος -писац, који пише; γράφω пишем, γραφικός писмени. Географија тада није била наука с одређеним објектом и циљем проучавања, већ нека врста опште енциклопедије о Земљи. Реч географија први је сковао Ератостен око 200. п. н. е. како би означио описно учење о Земљи. На темељу првобитног значења географије у западним и јужним словенским језицима током 19. века настаје и реч земљопис (чеш. -{zeměpis}-, ск. -{zemepis}-, сл. -{zemljepís}-) која је заживела као име географског основношколског предмета у Југославији 1950-их. Кратак приказ развоја географске науке Географија је без сумње једна од најстаријих наука. Још у праисторији људи су покушавали рационално објаснити појаве и процесе у простору и спознати њихов хронолошки распоред. Иако је наука као вид људске активности била присутна у већини старих цивилизација, највише писаних трагова о природи као целини налазимо код античких филозофа. За географију важне научне резултате из тог времена дали су Аристотел-о мозаичности Земљине површине и топлотним појасевима и Ератостен-о заобљености Земље и њеном обиму те закономјерном појављивању природних стихија. Ератостен је у 3. веку п. н. е. први употребио назив географија. У средњем веку долази до стагнације науке па тиме и географије. Тадашња наука се развијала једино у склопу исламског цивилизацијског круга. Истакнути географи тог доба су ел Бируни и ел Идриси. Значајнији развој географије на западу потакла су велика географска открића. Захваљујући морепловцима као што су: Кристифор Колумбо, Васко де Гама, Магелан и др. Брзи развој астрономије и небеске механике у 16. и 17. веку представљао је основу за теоријско осмишљавање кретања небеских тела и последица њиховог кретања по Земљу. Почетак развоја научне географије приписује се холандском географу Бернарду Варенијусу, који је написао значајно дело под насловом Општа географија. Упркос значајним техничким открићима која су утицала на развој географије у 17. и 18. веку, она остаје углавном дескриптивна наука све до појаве великог географског истраживача њемачког порекла Александра Хумболта који почетком 19. века удара темељ савременој географији. Уз њега је веома значајан и Карл Ритер који је био под јаким утицајем филозофије Имануела Канта. Значајан допринос из тог доба дали су В. М. Девис у САД-теорија развитка рељефа као географски циклус и Владимир Докучајев у Русији-географска зоналност тла и његова класификација по генетској основи. Током 19. века оснивају се катедре за географију на универзитетима широм Европе а њена тадашња карактеристика је вештачка одвојеност на природну и друштвену. Крајем истог века појављује се под утицајем учења Фридриха Рацела географски детерминизам као један погрешан правац унутар географије. Као реакција на та застрањивања јављају се почетком 20. века нове генерације географа које истичу јединство географске науке. Појављују се посибилизам у географији, чији је заступник Пол Видал де ла Бланш и хорологиза коју је увео Алфред Хетнер што је утицало на настанак и развој регионалне географије. Познати географски теоретичар из тог доба је и А. А. Григоријев са својом разрадом учења о географском омотачу. Данас постоји велика потреба за синтетичким географским радовима посебно у вези са материјалном производњом и актуелним проблемима квалитета и преображаја природне средине, као и разумног кориштења природних ресурса. Подела географије Основна подела географије је на: општу и регионалну географију. Општа географија је у ствари укупност компонентних аналитичких проучавања геопростора. Она се дијели на: физичку географију (природну), која проучава географски омотач и његове структурне елементе (литосфера, атмосфера, хидросфера, педосфера, биосфера) и на друштвену географију (антропогеографију), која проучава производно-територијалне комплексе и њихове елементе (становништво, насеље, привреда). Компонентне науке у склопу физичке географије су: геоморфологија, климатологија, хидрологија, педологија, биогеографија и палеогеографија. Компонентне науке у склопу друштвене географије су: демографија, географија становништва, географија насеља, економска географија, политичка географија и историјска географија. Такође свака од ових компонентних наука има своје дисциплине и поддисциплине. Картографија и математичка географија су се развијале у склопу географије а данас представљају самосталне науке при чему је географима неопходно познавање њихових метода и резултата. У новије време општој географији се додаје и геоекологија. Регионална географија би се могла дефинисати као примена општегеографских знања у проучавању конкретне територије, издвојене на основу неког од критерија географске регионализације. Она је дакле синтетичка научна дисциплина. Регионална географија даље се дели на: општу регионалну географију и посебну регионалну географију. Гране географије Општа географија Као синтетичка наука, географија укључује и аналитичке студије одређених појава и објеката Земљине површине. Укупност свих грана аналитичких студија формира општу географију. Према томе, односе ли се аналитичка проучавања на објекте и појаве природне средине или људске делатности, општа се географија дели на физичку географију и антропогеографију. Физичка географија Главни чланак: Физичка географија Физичка географија (или физиогеографија) дели се на геоморфологију, хидрографију, климатологију и биогеографију. Раније се у физичку географију убрајала и математичка, односно астрономска географија с геодезијом и картографијом, али будући да су се развиле у самосталне науке, оне се не могу укључити у систем опште географије иако је у географском раду практично познавање њихових принципа неопходно потребно. Географија проучава рељеф Земљине површине, а хидрографија воде. Због разлике између морских, језерских и текућих вода, хидрографија се дели на океанографију (океани и мора), лимнологију (језера) и потамологију (реке). Климатологија проучава климу с географског становишта, тј. особине и значење климе за остале објекте и појаве Земљине површине. Напокон, биогеографија проучава значење органског света на Земљиној површини, његову распрострањеност и услове распрострањености. Према томе, је ли тежиште на проучавању флоре или фауне, биљна географија или фитогеографија разликује се од животињске географије или зоогеографије. Стога су најважније гране физичке географије следеће: {| style="border:1px solid #ddd; text-align: center; margin: auto;„ cellspacing=”15" | || || || |- | биогеографија || екогеографија иуправљање ресурсима животне средине|| геодезија || геоморфологија |- | || || || |- | глациологија || хидрологија и хидрографија || климатологија ипалеоклиматологија|| пејзажна екологија |- | || || || |- | квартарна наука || обалска географија || океанографија || педологија |- | |- | палеогеографија |} Антропогеографија Главни чланак: Антропогеографија Главни је географски фактор на Земљиној површини људско друштво, а међусобне односе људског друштва и природне средине на Земљи проучава антропогеографија или хуманистичка географија. Будући да су активности људског друштва и природне средине на Земљиној површини врло сложене, највећи број специјалних грана и огранака географије постоји управо у антропогеографији. Осим проучавања становништва као целине (демогеографија), истиче се географија насеља, која се њима бави као географском појавом (посебно развијен правац који проучава градове — полеогеографија). Сложене проблеме привредне делатности друштва проучава економска географија (има много огранака и смерова, нпр. аграрна, индустријска, саобраћајна географија и др.). Географске услове историјског развоја проучава историјска географија, а географске претпоставке и проблеме политичких творевина (држава) политичка географија. Медицинска географија проучава географску раширеност појединих болести, хигијенске услове живота у појединим географским подручјима и тиме омогућује доношење планских мера за побољшање здравствених прилика у свету. Посебно подручје антропогеографије чине стратешка и војна географија. Најважније гране антропогеографије јесу следеће: {| style="border:1px solid #ddd; text-align: center; margin: auto;„ cellspacing=”15" | || || || |- | економска географија || историјска & врем. геог. || културна географија || медицинска географија |- | || || || |- | полит. геог. & геополитика || демогеографија или демографија || саобраћајна географија || развојна географија |- | || || || |- | религијска географија || друштвена географија || туристичка географија || урбана географија |} U različite pristupe području antropogeografije koji su nastali relativno nedavno mogu se ubrojiti: Бихевиорална географија Феминистичка географија Културна теорија Геозофија Еколошка географија Главни чланак: Еколошка географија Еколошка географија је грана географије која описује просторне аспекте интеракција између људи и природног света. Она захтева традиционалне аспекте физичке и антропогеографије, као и начине по којима људска друштва концептуализирају околину. Еколошка географија се појавила као мост између физичке и антропогеографије због растуће специјализације наведена два поља. Штавише, како се људски однос према околини мењао као последица глобализације и технолошких промена, увидела се потреба за новим приступом ради разумевања промена и динамичких односа. Примери истраживачких поља у еколошкој географији јесу управљање у кризним ситуацијама, управљање ресурсима животне средине, одрживост и политичка екологија. Геоматика Главни чланак: геоматика Геоматика је грана географије која је настала након квантитативне револуције у географији средином 1950-их. У геоматици се користе традиционалне просторне технике кориштене у картографији и топографији као и њихова примена на рачунаре. Геоматика је постала пространо поље с многим дисциплинама које користе технике попут ГИС-а и даљинских истраживања. Геоматика је такође довела до ревитализације појединих географских одсека посебно у Северној Америци, где је овај предмет био у силазној путањи током 1950-их. Геоматика обухвата велика подручја која укључују просторну анализу попут картографије, географских информационих система (ГИС), даљинских истраживања и глобалних позиционих система (ГПС). Регионална географија Главни чланак: Регионална географија Све наведене специјалности, гране и огранци опште географије, односно физичке и антропогеографије, имају аналитичко значење, те се с обзиром на објект, циљ и задатке географске науке користе као помоћне дисциплине. Комплексно проучавање просторне стварности на Земљиној површини, тј. основни и битни део географског рада, ослања се деломично на опште резултате тих аналитичких студија, уколико их има. Будући да просторна стварност Земљине површине, тј. особине природне средине, и друштвено-економска и културна надградња, нису једнолике, већ састављене од просторно разноликих и временски променљивих индивидуалних целина или географских подручја, употребљава се за комплексно битно географско проучавање и назив регионална географија. Главни поступак у регионалној географији је регионализација која покрива одговарајуће технике просторног разграничења међу регијама. Сродна подручја Урбанистичко планирање, регионално планирање и просторно планирање: ове дисциплине користе географску науку ради асистирања у одређивању начина развоја земље, да би се достигли одређени критеријуми попут сигурности, лепоте, економских могућности, очувања изграђене и природне баштине и тако даље. Планирање градова и руралних подручја може се сматрати примењеном географијом. Регионална наука: током 1950-их појавио се покрет регионалне науке под водством Волтера Ајсарда, а главни циљ тог покрета било је осигуравање веће квалитативне и аналитичке базе у географским питањима насупрот дескриптивним настојањима традиционалних географских програма. Регионална наука обухвата корпус знања у којем просторна димензија има фундаменталну улогу попут регионалне економије, управљања ресурсима, теорије локације, урбанистичког и регионалног планирања, саобраћаја и комуникација, антропогеографије, популацијске дистрибуције, крајобразне екологије и квалитета животне средине. Интерпланетарне науке: док је дисциплина географије обично заокупљена Земљом, овај се термин неслужбено користи за описивање истраживања других светова попут планета у Сунчевом систему или чак изван њега. Истраживање система већих од саме Земље обично чини део астрономије или козмологије. Истраживање других планета обично се назива планетологијом (планетарном науком). Предлагали су се и алтернативни термини попут ареологије (проучавање Марса), али њихова употреба није заживела. Методе у географији У објашњавању географских појава и процеса, њихових узајамних веза и односа те њихових закона и закономерности, географија се служи географском, картографском, аналитичком, синтетичком и дескриптивном методом истраживања с тим што се данас све више користе математичко-статистичке методе и методе експеримента. Такође треба споменути и све већу примену информатике географији што је резултовало појавом географских информационих система (ГИС) који су увелико олакшали рад са великим бројем података у географији. Будући да су просторни међуодноси кључни у овој синоптичкој науци, карте су њено кључно оруђе. Класична картографија се модернијим приступом придружила географској анализи, географским информационим системима (ГИС) темељеним на употреби рачунара. У својем раду географи користе четири међуодносна приступа: систематски — групира географско знање у категорије које се могу глобално истраживати. регионални — проучава систематске везе међу категоријама за поједине регије или места на планету. дескриптивни — једноставно наводи локације обележја и популација. аналитички — испитује зашто се проналазе обиљежја и популације у одређеном географском простору. Картографија Главни чланак: Картографија Картографија се бави приказивањем Земљине површине помоћу апстрактних симбола. Иако друге географске субдисциплине користе карте у приказивању властитих анализа, само стварање карата је довољно апстрактно да се посматра засебно. Картографија је из скупа нацртних техника нарасла у стварну науку. Картографи морају учити когнитивну психологију и ергономику како би разумели који симболи најбоље представљају информације о Земљи, те бихевиоралну психологију како би подстакли читаоце својих карата да реагују на информацију. Они морају такође да познају геодезију и прилично напредну математику како би разумели како облик Земље утиче на искривљеност симбола на карти пројектованих на равну плочу ради прегледности. Може се рећи, без много полемике, да је картографија неоспорно семе из којега расте велики део поља географије. Већина ће географа навести очараност картама у детињству као рани знак да су завршили у том подручју. Географски информацијски системи Главни чланак: Географски информацијски систем Географски информациони систем бави се чувањем информација о Земљи ради аутоматске обраде рачунаром на поуздан начин прикладан сврси информације. Осим свих осталих субдисциплина географије, ГИС стручњаци морају да разумеју рачунарство и системе базе података. ГИС је толико револуционирао подручје картографије да се свака израда карата ради уз помоћ неког облика ГИС софтвера. ГИС се такође односи на науку употребе ГИС софтвера и ГИС техника ради приказивања, анализирања и предвиђања просторних односа. У том смислу ГИС означава географску информацијску науку. Даљинска истраживања Главни чланак: даљинска истраживања Даљинска истраживања могу се дефинисати као умеће и наука прикупљања информација о обележјима Земље на начин да се мерења изводе на даљину. Подаци прикупљени даљинским истраживањима долазе у разним облицима попут сателитских и ваздушних снимака, те података прикупљених приручним инструментима. Географи све више користе податке из даљинских истраживања како би прикупили информације о Земљиној површини, океанима и атмосфери, јер: а) пружају објективну информацију у разноликим просторним мерилима (од локалног до глобалног), б) осигуравају синоптички поглед на интересно подручје, ц) омогућују приступ удаљеним и/или неприступачним местима, д) осигуравају спектралну информацију изван видљивог дела електромагнетског спектра и е) олакшавају истраживања о промени обележја/подручја у времену. Подаци из даљинских истраживања могу се анализирати независно или у конјункцији с осталим слојевима дигиталних података (нпр. у географском информацијском систему). Географске квантитативне методе Главни чланак: Геостатистика Геостатистика се бави анализом квантитативних података, посебно применом статистичке методологије у истраживању географских феномена. Геостатистика се опширно користи у разним пољима која укључују: хидрологију, геологију, истраживање нафте, временску анализу, урбанистичко планирање, логистику и епидемиологију. Математичка основа за геостатистику произлази из групне анализе, линеарне дискриминантне анализе и непараметријских статистичких тестова, те бројних других подручја. Примене геостатистике почивају увелико на географским информацијским системима посебно у интерполацији (процени) немерених тачака. Географи тренутно значајно доприносе методу квантитативних техника. Географске квалитативне методе Главни чланак: етнографија Географске квалитативне методе или технике етнографског истраживања користе антропогеографи. У културној географији постоји традиција примене техника квалитативног истраживања које се такође користе у антропологији и социологији. Опсервације учесника и продубљени интервјуи помажу антропогеографима у прикупљању квалитативних података. Историја географије Главни чланак: Историја географије Најстарије познате карте света потичу из 9. века п. н. е., а припадале су Вавилонцима. Тежња за спознајом просторног распореда свих појава на Земљиној површини сеже у најдаљу познату историју, али је она остварена тек у античкој Грчкој. Хипократ, Аристотел, Хипарх, особито Ератостен (један од првих који је мерио пречник Земље), настојали су да објасне опште феномене Земље као целине. Касније се Агрипа, Страбон и Плиније Старији, према практичним потребама (експанзија Римског царства), оријентишу на описе земаља. Док је прва, старија географска оријентација готово искључиво природонаучна и спекулативна, друга је практичарска и описна, с посебним нагласком на човеку и његову деловању на Земљи. Од 3. века, кинеске методе географских истраживања и њихова географска литература много су сложенији него у Европи тога времена, што је случај све до 13. века. У средњем веку оријентална, арапска географија наставља углавном природонаучну античку традицију. Проширење општих сазнања надопуњено је тада и значајнијим описима, практичарским радовима (Масуди, Ал Идриси, Ибн Баттута, Ибн Кхалдун). Европска средњовековна географија (космографија) заостаје за античком и арапском географијом. Након путовања Марка Пола те поновним оживљавањем интереса за дела античких писаца (посебно након великих географских открића) почиње живљи рад који има само описно значење, с великим баластом сувишних појединости и необичних, често фантастичних прича и описа. У 17. и 18. веку, због напретка техничких наука (1617. прва триангулација, 1682. Касинијева нова карта света), постаје хоризонт географских сазнања шири (Бернхард Варен), али се сав географски рад још ограничава на описно-статистички преглед појединих држава. Тек радови немачких географа Александара фон Хумболта (1769—1859) и Карла Ритера (1779—1859) стварају потпуно нове основе за развој географије, која отада постаје научна дисциплина. А. Хумболт и К. Ритер сматрају се оснивачима модерне научне географије, јер су за циљ географије поставили објашњавање узрочности предмета и појава који се јављају у простору. Према Хумболту, главно значење има упоредно проучавање природне средине, јер „човек зависи од природе и њој се прилагођава”". К. Ритер, напротив, полази од делатности човека и према њој одређује значење и особине појединих делова Земље. Тим се смером развијала географија у другој половини 19. века, али је због снажног развитка природних наука превладала природонаучна оријентација, посебно у опћој географији (физичка географија). Антропогеографија је с Фридрихом Рацелом (1844—1904) почела јачати хуманистички смер у географији, али се ипак није развила ни осамосталила као физичка географија, јер је тешко било тачно разграничити предмет проучавања и наћи праве методе рада. Неки су антропогеографи сматрали њезиним објектом само појаве материјалне људске активности, а други и културне, политичке, религиозне, психичке и др. Дуализам у географији (одвајање физичке од антропогеографије) није се могао одржати, јер је настао као последица недостатка јединственог школовања. Готово су све новоосноване катедре из географије на универзитетима попуњавали у другој половини 19. век стручњаци из других сродних наука. Тек под крај 19. и на почетку 20. века нове генерације географских стручњака истичу јединство географске науке. У Француској Видал де Ла Блаш удара темеље модерној регионалној географији, која је дала низ добрих синтетичко-географских студија. У Немачкој је обележен нов смер појавом А. Хетнера. Велика потреба за синтетичким географским радовима, посебно током Првога светског рата, подстакла је развој, модерне, јединствене географије код Енглеза, Американаца, Руса и других народа, а то је појачано после Другог светског рата. Референце Литература Hanno Beck: Geographie. Europäische Entwicklung in Texten und Erläuterungen. Alber, Freiburg. (Orbis academicus. Problemgeschichten der Wissenschaft in Dokumenten und Darstellungen. Band 2/16). Daniela Dueck: Geographie in der antiken Welt. Zabern, Darmstadt. -{Ulrich Eisel: Die Entwicklung der Anthropogeographie von einer 'Raumwissenschaft' zur Gesellschaftswissenschaft. Kassel, Gesamthochschulbibliothek. 1980.}- -{Gerhard Hard: Die Geographie. Eine wissenschaftstheoretische Einführung. de Gruyter, Berlin 1973.}- Спољашње везе Кратка историја картографије: Како су наши преци мапирали свет (ТВ Историја - Званични јутјуб канал) Srpsko geografsko društvo Geografija.hr — edukativni internet projekt Hrvatskog geografskog društva Geografski odsjek PMF-a Sveučilišta u Zagrebu Geografski fakultet Univerziteta u Beogradu Hrvatsko geografsko društvo Internacionalna geografska unija -{National Geographic Online}- -{Geographie auf SwissEduc Unterrichtsmaterialien}- -{Geographisches Informationssystem inkl. Literatur-, Adress- und Linksuche sowie Web-Mapping-Anwendung}- -{Geographisches Portal — mygeo.info mit Online Wörterbuch Deutsch Englisch}- -{Linksammlung sowie News und Buchtipps — geomagazin.net}- -{GEO-LEO — Virtuelle Fachbibliothek Geowissenschaften, Geographie, Bergbau, Thematische Karten}- Друштвене науке


О Десанки Максимовић у Дучићевом Требињу Научним скупом о поетици Десанке Максимовић почео је данас „Дучићев дан“, дводневна манифестација посвећена најзнаменитијем Требињцу и барду српског пјесништва Јовану Дучићу.


Десанка Максимовић — Википедија, слободна енциклопедија (1898-05-16)16. мај 1898. Рабровица у Дивцима код Ваљева 11. фебруар 1993.(1993-02-11) (94 год.) Филозофски факултет Универзитета у Београду, Ваљевска гимназија На бури 3 Поезија Десанка Максимовић је била најстарије дете оца Михаила, учитеља, и мајке Драгиње. Михаило је био син Димитрија и Неранџе Максимовић, Неранџа-Нера је била потомак кнеза Јована Симића Бобовца.[1] Одмах после њеног рођења, Михаило Максимовић је добио премештај, те се породица одселила у Бранковину. У Бранковини је провела детињство, а у Ваљеву је завршила гимназију. Почетком августа 1933. године удала се за Сергеја Сластикова. Није имала деце. Гроб Десанке Максимовић у Бранковини Споменик песницима са ликом Десанке Максимовић у Ваљеву Награда за писца године Чувши за стрељање ђака у Крагујевцу 21. октобра 1941, песникиња је написала једну од својих најпознатијих песама „Крвава бајка“[2] - песму која сведочи о терору окупатора над недужним народом у Другом светском рату. Песма је објављена тек после рата. Славуј на гробу (хаику песме, 1990) Десанка Максимовић и Новица Ђурић Улица Десанке Максимовић у Београду Мурал Десанка Максимовић у истоименој улици, Београд Године 1988. одликована је наградом „Златни венац“ македонских Вечери поезије у Струги у сарадњи са Унеском.[3] Награда се додељује једном песнику годишње за целокупан животни рад. Дана 12. фебруара 1993. Влада Србије је донела одлуку да се њено име и дело трајно обележи оснивањем Задужбине Десанке Максимовић која додељује награду „Десанка Максимовић“. Одлука Владе је реализована иницијативом Министарства за културу Србије да Народна библиотека буде оснивач и носилац те институције.[4] Задужбина је основана 19. марта 1993. Оснивачким актом и Статутом назначава се да задужбина треба да „створи услове за трајно очување и неговање успомене на Десанку Максимовић, једног од највећих песника српског језика 20. века“. Поводом стогодишњице њеног рођења, Унесков словенски пројекат прогласио је Десанку Максимовић за личност културе у 1998. години[тражи се извор]. Дана 23. августа 2007. откривен је споменик Десанки Максимовић у Београду у Ташмајданском парку.[5] У селу Богоштица код Крупња 2013. године отворен је Дом српске поезије „Десанка Маскимовић“ у саставу новоизграђеног Манастира Свете Тројеручице Хиландарске.[6] Десанкини мајски разговори Основна школа Десанка Максимовић Народна библиотека "Десанка Максимовић" Власотинце Десанка (ТВ серија) ^ Тешњарске пумпе и бунари, приступљено 19. јануара 2017. ^ „Вечери поезије, Струга“ ^ Задужбина Десанке Максимовић, „О задужбини“ ^ Спомен на Десанку Максимовић („Политика“, 24. август 2007) ^ Богоштица: Песнички украс у срцу Рађевине („Вечерње новости“, 7. мај 2013) Више информација о чланкуДесанка Максимовићпронађите на Википедијиним сестринским пројектима: Десанка Максимовић: Тражим помиловање на Антологији српске књижевности (.docx формат) Знаменито село Бранковина, музејска поставка О Десанки ликом и пером Радио-телевизија Републике Српске: Цјелокупно дјело Десанке Максимовић, 1. 6. 2012. (на језику: српски) Десанка Максимовић - није новац краљ нашег живота „Изложба "Памтићу све" (Десанка Максимовић)”. Библиотека града Београда: Изложба "Памтићу све" (Десанка Максимовић). Приступљено 20. 1. 2019. „Изложба БГБ "Памтићу све" (Десанка Максимовић”. Приступљено 20. 1. 2019. Десанка Максимовић на сајту IMDb (на језику: енглески) BNF: cb121271527 (подаци) CONOR: 11862115 Преузето из „https://sr.wikipedia.org/w/index.php?title=Десанка_Максимовић&oldid=21739205” Добитници Награде Милош Н. Ђурић Ова страница је последњи пут уређена на датум 17. март 2019. у 13:16 ч.


Неколико милиона Срба, као и играча у суседним земљама вечерас су били сведоци сумњивог извлачења бројева у игри на срећу Лото, Државне лутрије Србије! Реч је о 59. колу, које је вечерас изазвало сумњу да је реч о намештаљки! Гледаоци су својм очима могли да виде у директном преносу како на екрану 3cbf излази број који још увек није извучен из бубња! Конкретно, после прва три броја (4,33,12) извучен и је број 27, али се на екрану појавио и број 21, који је заправо извучен тек као пети у низу. То није било све. Додатни разлог за сумњу да ово извлачење није у потпуности регуларно, даје и понашење водитељке која је све време била збуњена и није успела да уђе у траг редоследу којим су ројеви извучени. Најбоље је да погледате и процените сами... Извор: Kurir


Quote: И овом приликом су медији надували ствар и хтели да оцрне "ултра десничаре"... Према неким незваничним информацијама (сигурно су веродостојније од званичних медија), реч је о француском јевреју који је носио дрес јеврејског клуба хапоел. 3-4 Француза, навијача Париза, му је пришло у намери да га преваспитају. Он је почео да бежи а црња ( полицајац у цивилу ) је хтео да му помогне. Покушао је са сузавцем али када то није успело извадио је пиштољ и почео да пуца... Тек после тога су се окупили остали навијачи у намери да обрачунају са црнцем.


text: Преузмите краћи линк http://vostok.rs/index.php?option=n&idnovost=122712 Фото: © REUTERS/Carlos Garcia Rawlins / RT Опозициони политичар Жанин Ањес се прогласила "привременом председником" Боливије без гласања, али странка свргнутог председника Ева Моралеса је саопштила да Сенат нема кворум и да седница парламента није легална. Потези Ањесине слични су поступцима Хуана Гваида у Венецуели, који се у јануару прогласио "привременим председником" уз подршку Вашингтона и Организације америчких држава (ОАД). Иако Гваидо више пута није успео да свргне председника Николаса Мадура, опозиција у Боливији, коју подржавају и САД и ОАД, успела је да примора председника Моралеса на оставку, након што је војска прешла на њену страну. #URGENT Jeanine Añez @JeanineAnez assumes presidency of #Bolivia as indicated by the constitution. She is the second female president in our history. She swears to pacify the country and lead us to new elections. I am in tears. #BoliviaLibre #BoliviaProtests pic.twitter.com/msY3keq5nI Док опозиција тврди да је Ањесино самопроглашење у складу с боливијским уставом, посланици из партије свргнутог председника назвали су седницу скупштине незаконитом. Они су одбили да присуствују поступку, рекавши да наоружане групе одане опозицији контролишу путеве и не могу да гарантују њихову безбедност. Моралесова странка имала је већину и у Сенату и у Скупштини, а бојкот је оба тела оставио без кворума. Потпредседник Алваро Гарсиа Линера такође је поднео оставку заједно са Моралесом 10. новембра, остављајући земљу у неизвесности. Њихове присталице су присилне оставке назвале "државним ударом" и обећале да ће се силом одупрети ако буде потребно. Вашингтон је пожурио да поздрави Моралесово свргавање с власти као "значајан тренутак за демократију на западној хемисфери" и оптужио социјалистичког председника да покушава да поткопа вољу народа кандидујући се за четврти мандат, иако су то дозволили боливијски судови. Моралес је био један од ретких латиноамеричких лидера који су осуђивали амерички однос према Венецуели и који је подржавао Мадура. Дошавши у Мексико, где му је одобрен азил, обећао је да ће се наставити борити "све док будем жив". САД: Руски утицај игра кључну улогу у одржавању Мадура на власти 2020-08-14 09:23:30 Русија има кључну улогу у одржавању председника Венецуеле Николаса Мадура на власти, изјавио је шеф Јужне команде (USSOUTHCOM) америчких Оружаних снага адмирал Крејг Фолер, говорећи на... Преговори Београда и Приштине 2. септембра у Белој кући 2020-08-14 07:11:49 Специјални изасланик америчког председника Доналда Трампа за дијалог Београда и Приштине, Ричард Гренел, објавио данас да ће се представници две стране састати 2. септембра у Белој... РТ: Трамп каже да ће "историјски" споразум између Израела и УАЕ-а о дипломатским везама "обуставити" израелску анексију палестинске земље 2020-08-13 20:18:37 Израел и Уједињени Арапски Емирази (УАЕ) обновили су дипломатске везе након склапања споразума са САД-ом, а којим ће Тел Авив привремено одложити анексију Западне обале и... РТ: Помпео саопштио да би САД могле увести санкције и обуставити испоруке нафте Белорусији 2020-08-13 16:31:29 Амерички државни секретар Мајк Помпео је саопштио да би санкције могле бити опција за Белорусију након оштрог одговора државе опозиционим демонстрантима, који су оспорили резултат недавних... Где год да оде, амерички државни секретар Мајк Помпео стално упућује критике и оптужбе на рачун Кине, он свуда шири дезинформације и "политички вирус", изјавио је... ЦИК Белорусије објавио резултате избора 2020-08-13 16:16:43 Централна изборна комисија Белорусије објавила је коначне резултате гласања на председничким изборима у Минску. Према подацима ЦИК-а за актуелног председника државе Александра Лукашенка у Минску је гласало... Асад: САД-у је неопходно присуство ДАЕШ-а у региону 2020-08-13 11:05:23 Последње једностране санкције САД против Сирије у оквиру закона "Цезар" наставак су дугогодишње блокаде, а одговор на то треба да буде раст производње и самостално задовољавање... Помпео: Наше снаге су у Европи да бисмо заштитили демократске слободе 2020-08-13 10:58:58 САД желе да разговарају са Русијом о смањењу броја својих војника у Европи, саопштио је државни секретар САД Мајк Помпео током посете Чешкој. "На основу ревизије стратешких... САД упозоравају Србију на "ризике" куповине оружја из Кине 2020-08-13 10:48:54 Амбасада Сједињених Америчких Држава оценила је да је набавка војне и одбрамбене технике суверена одлука сваке земље, али је указала да би владе ипак требало да...


source: fineweb

text: Енејида ||Овај чланак садржи списак литературе (папирне изворе и/или веб-сајтове) коришћене за његову израду, али његови извори нису најјаснији зато што има премало извора који су унети у сам текст. Молимо вас да побољшате овај чланак тако што ћете додати још извора у сам текст (инлајн референци). Енејида (лат. Aeneis), често неправилно Енеида,[1][2] латинска је епска песма коју је написао римски писац Вергилије током последњих десет година свога живота, од 29. до 19. године старе ере, након што се Октавијан Август после битке код Акцијума (31. п. н. е.) коначно учврстио као самовладар римске државе. Садржај О епу[уреди] Основна сврха епа је да прослави порекло и развитак Римског царства те достигнућа како Рима тако и самог Августа. Темељна идеја епа јесте легенда о Енеји, тројанском јунаку који је преживео освајање и пустошење Троје те је, након дугих лутања, основао у италској покрајини Лацију тројанско насеље Лавиниј, названо по његовој италској супрузи Лавинији. Тиме је Енеја, преко свога сина Јула предак рода Јулијеваца, оснивач града Албе Лонге, а у крајњој линији и самога града Рима. Еп се састоји од дванаест књига и има укупно 9.896 хексаметара. Најважнији Вергилијев узор био је Хомер. Од Илијаде и Одисеје зависна је Енејида и у садржини и у композицији. Првих шест певања Енејиде – у којима се описују Енејина лутања – одговарају садржини Одисеје, а других шест певаја – где се описују бојеви у Лацију – одговарају садржини Илијаде. Од Хомера узео је Вергилије и идеју да отпочне са последњим догађајем из Енејиних лутања, а да претходне догађаје накнадно исприча као епизоду (у Одисеји се тако на двору феачкога краља Алкиноја приповедају Одисејева лутања). Шеста песма Енејиде – силазак у подземни свет – одговара XI књизи Одисеје, где Одисеј силази у Хад. И у Енејиди имамо игре на гробу Анхизовом (којима одговарају посмртне игре у Патроклову част у Илијади), затим опис Енејиног штита (коме одговара опис Ахилејевог штита у Илијади) итд. У изразу и стилским фигурама такође се Вергилије веома много угледао на Хомера. Вергилија је смрт прекинула у раду на овом епу; да је песма остала недовршена доказује неких 60 непотпуних хексаметара који се налазе раштркани по целом епу и које је песник сигурно намеравао поправити. С друге стране, мало је вероватно да је песник намеравао додавати песми било шта што би суштински променило, продужило или скратило садржај спева. Енејиду су за објављивање након песникове смрти припремили његови пријатељи Варије Руф и Плоције Тука. Књиге I–VI: пут у Италију[уреди] Књига I[уреди] Енеја, који већ седам година након пада Троје путује ка Лацију у Италији, управо напушта Сицилију. Богиња Јунона, непријатељица Тројанаца и заштитница Картагине (за коју зна да јој је суђено да једнога дана буде уништена од стране народа тројанскога порекла), наређује богу ветрова Еолу да пошаље олују на Енејине бродове. Тада страдају неки од бродова, али бог Нептун умирује олују, те Енеја с преосталим бродовима пристаје на обалу Африке. Тројанце срдачно прима Дидона, краљица тек основане Картагине. Дидона је недавно побегла из града Тира, где је краљ Пигмалион убио свога брата и Дидониног супруга Сихеја. Богиња Венера, Енејина мајка, плашећи се и Јуноне и Тиријаца, удеси да се Дидона заљуби у Енеју. Књига II[уреди] На Дидонину молбу, Енеја прича о пропасти Троје и догађајима који су уследили након пада: о градњи тројанског коња и Синоновом лукавству, о Лаоконтовој смрти, паљењу града, очајничком али неуспешном отпору Тројанаца, Пријамовој погибији и Енејином властитом бекству на Венерин подстицај. Прича о томе како је свога оца Анхиза на раменима изнео из града, свога сина Асканија (Јула) узео за руку, како је изгубио своју жену Креузу која их је следила, те како му је њен дух открио судбину која му је намењена. Књига III[уреди] Енеја наставља своје причање. Он и његови другови који су с њим изашли из Троје граде бродове и испловљавају. Пристају у Тракији, али одлазе након што је Енеја тамо пронашао гроб свог убијеног рођака Полидора и чуо његов глас. Затим отплове на острво Делос, где им Аполоново пророчиште казује да треба да траже земљу која је прва изнедрила тројански народ. Они погрешно закључе да је то Крит, те пристану на том острву, али одатле побегну због неке куге која избије на острву. Енеја сад схвати да треба да плове ка Италији. На свом путу ка Италији они пристану на острво на коме су живеле Харпије те их нападну. Харпија Келена им прориче да неће основати никакав град све док не буду тако изгладнели да морају „јести своје столове“ (в. даље Књига VII). У граду Бутроту у Хаонији сретну Пријамовог сина Хелена и Андромаху. Хелен казује Енеји којим путем треба да иде, да треба да посети Сибилу у Куми и да свој нови град треба да оснује тамо где поред једног осамљеног потока нађе белу крмачу и њених тридесет прасића. Кренувши даље Енеја посећује земљу Киклопа на Сицилији. Његов отац умире у Дрепанону. Са Сицилије стиже у Африку. Књига IV[уреди] Дидона, премда се своме покојном мужу била заклела на доживотну верност, признаје својој сестри Ани да се заљубила у Енеју. Јунона и Венера одреде да ће се љубав Дидоне и Енеје запечатити тако што ће водити љубав након што један њихов поход у лов буде прекинут олујом па буду морали да се склоне у исту пећину. Гласина о њиховој љубави стиже до Јарбаса, краља суседног гетулског краљевства, кога је Дидона одбила када ју је просио и који сада у свом гневу упућује молбе Јупитеру. Јупитер одређује да Енеја мора напустити Картагину. Када Дидона схвати да се Енејини бродови спремају да исплове, преклиње Енеју да остане с њом. Он јој одговара да нема избора јер му богови заповедају да крене у Италију, чак и против његове воље. Дидонин бес не зауставља припреме Тројанаца за покрет, и чак ни њена последња молба не мења Енејину одлуку. Она се сада припрема на самоубиство и, када је видела испловљавање тројанских бродова, пали властиту ломачу и проклиње Енеју и цело његово потомство. Књига V[уреди] Тројанци поново пристају у Сицилији, где их љубазно дочекује њихов земљак Ацест. Прошло је годину дана од Анхизове смрти на том месту, те се обележава годишњица уз приношење жртава и одржавање надметања. Прво надметање је трка изм, еђу четири брода. Гијант, заповедник брода Химера (Chimaera), љутито баци свога крманоша преко палубе када је изгубио вођство од брода Сцила (Scylla) којим заповеда Клоант; Сергестов брод Кентаур (Centaurus) се насуче; Мнестеј у броду Пристис престигна Гијанта, али не успе да стигне Клоанта. Затим следи такмичење у трчању, током којега Нис, након што се саплео и пао, намерно саплете Салија да би осигурао победу своме пријатељу Еуријалу. У боксерском мечу између Тројанца Дареса и Сицилијанца Ентела, Енеја прекине борбу након што Сицилијанац окрутно насрне на Дареса. Затим следи надметање с луком и стрелом, те на крају процесија 36 младих коњаника предвођених Асканијем, што ће касније постати традицијом у Риму током тзв. Тројанских игара. У међувремену Тројанке, уморне од дугих лутања, подстакне Јунона да запале бродове. Међутим, уништене су само четири лађе јер на Енејину молбу почне пљусак који угаси пожар. Касније Тројанци поново отплове, али неки остају на Сицилији да би ту основали град по имену Ацест (касније Сегеста). Крманош Палинур заспи и падне преко палубе. Књига VI[уреди] Енеја посећује Сибилу у Куми, која му предсказује муке које га чекају у Лацију. По њеном упутству, Енеја откине златну грану и затим са Сибилом кроз Авернијску пећину близу Авернијског језера силази у подземни свет. Стигавши до реке Стикс угледају духове несахрањених људи који не могу прећи реку, а међу њима је и крманош Палинур, који им прича о својој судбини и моли их да му приреде покоп. Видевши златну грану, Харон им допушта да пређу Стикс, а затим њих двоје успавају Кербера колачем „од меда и магијских трава које имају моћ да успавају“. Иза Керберове пећине Енеја и Сибила налазе различите групе покојника: ту су деца, неправедно осуђени на смрт, они који су умрли од неузвраћене љубави (међу њима је и Дидона, која остаје недирнута Енејиним извињенима и молбама за опроштај), те они који су погинули у биткама. Енеја и Сибила затим стижу пред улаз у Тартар, где најгори грешници трпе огромне муке и патње, а онда настављају пут све док не стигну до Елизија, где у блаженству живе душе праведника. Ту Енеја среће свога оца Анхиза те узалуд покушава да га загрли. Енеја угледа душе како пију воду из реке Лете, те Анхиз објашњава да су то оне душе које ће се поново родити: током дугог боравка у подземном свету те су се душе очистиле од својих пређашњих грехова и сада из реке Лете пију воду како би изгубили све своје досадашње сећање. Ову теорију о реинкарнацији Вергилије је можда преузео од Платона или од орфичких и питагорејских учења. Анхиз показује Енеји душе оних људи којима је преодређено да достигну велику славу у римској историји, а то су: Ромул, римски краљеви, велики римски војсковође, сам Октавијан Август и његов нећак Марко Клаудије Марцел (о чијем кратком животу Вергилије прави дирљиву алузију). Након тога Енеја и Сибила напуштају подземни свет кроз „врата од слоноваче“, путем којих се људима шаљу лажне визије (о значају ових врата код Вергилија много се и дуго расправљало, али без коначног закључка). У овој књизи налазе се стихови који се могу сматрати средишњим за цео еп (VI, 851–853): - Tu regere imperio populos, Romane, memento: - hae tibi erunt artes: pacisque imponere morem, - parcere subiectis et debellare superbos. - Твоје ће, Римљанине, бити да народ'ма владаш: - твоја умећа ће бити: да намећеш владу мира, - покорене да штедиш, немирне снажно да ломиш. Књиге VII–XII: рат у Италији[уреди] Књига VII[уреди] Енеја и Тројанци стижу до ушћа реке Тибар и пристану у Лацију. Ту се испуњава пророчанство Харпије Келене (в. горе, Књига III), јер једу колаче од хлеба који су им служили као какве зделе. Лавинија, кћерка краља Латина, који влада Лацијем, има много просаца од којих највише шанси има Турно, краљ Рутула. Међутим, Латину је његов отац прорекао да се Лавинија не сме удати ни за једног од Латина него за странца који ће са стране доћи у Лациј. Латин љубазно прима изасланике Тројанаца, а затим Енеји нуди савез и руку своје кћерке. Јунона види да се Тројанци спремају ту настанити те позива Фурију Алекту, која у душама Лавинијине мајке Амате и Турна подстиче бесно непријатељство и мржњу према Тројанцима. Алекта удеси да Асканије, који је отишао у лов, том приликом рани јелена који је држан као љубимац краљевског домаћинства. То изазове борбу. Латин је немоћан у својим покушајима да заустави припреме за рат, и италска племена се окупљају под водство својих вођа, међу којима се, осим Турна, налазе Мезенције, мрзитељ богова и омражени тиранин, затим Месап, Вирибије (Хиполитов син) те волшчанска ратница Камила. Књига VIII[уреди] Бог реке Тибар храбри Енеју говорећи му да тражи савезништво с Аркађанима и њиховим вођом Евандром, који је основао град на Палатину, који ће касније постати делом града Рима. Веслајући уз Тибар, Енеја види на обали белу крмачу с њеним прасићима, управо како је и било предсказано. Евандар обећава своју помоћ тројанском јунаку. Бог Вулкан, на Венерину молбу, кује за Енеју оклоп. Евандар, који је Енеји показао различита места у свом граду, која ће касније бити знаменитости Рима, саветује да се склопи савез с Етрурцима. Венера доноси Енеји његов нови оклоп, који укључује и штит на коме се налазе прикази различитих догађаја из римске будућности, све до битке код Акцијума. Књига IX[уреди] Енеја је својим Тројанцима рекао да се у његовој одсутности држе табора, те они одбијају да прихвате битку чак и када их окруже Турно и његова војска. Када Турно покуша да запали тројанске лађе, Нептун претвара лађе у морске нимфе. Када је пала ноћ, Нис и Еуријал излазе из табора како би пронашли Енеју. Том приликом убију неколико непријатељских војника који су били пијани заспали, али их потом спази колона коњаника, од чије руке обојица и гину, али тек након што је Нис покушао да спаси свога пријатеља. Рутули нападају тројански табор, а Асканије, коме је ово прва битка, убија једног Рутула који је узвикивао увреде. Турно је одсечен у унутрашњости табора и убија мноштво Тројанаца, а затим скочи у реку као би побегао. Књига X[уреди] На Олимпу богови расправљају о сукобу на земљи. Енеја склапа савез са Тархоном, етрурским краљем, те с њим и Евандровим сином Паласом креће натраг ка Тројанцима. Турно их напада чим су њихови бродови дошли до обале: дође до битке у којој гине Палас. Јунона створи указање Енеје, те Турно стане да гони ту приказу, мислећи да је то прави Енеја: Турно следи приказу на један брод који га одвози. Енеја рани Мезенција и невољно убија Мезенцијевог сина Лауса који је покушао да заштити свога оца. Мезенције узјаше свога верног коња Реба (Rhaebus) и крене у последњи напад на Енеју, али Тројанац убија и Мезенција и његовог коња. Књига XI[уреди] Енеја прсолавља тројанску победу и оплакује Паласову смрт. Латини шаљу изасланике и склапа се примирје. Краљ Латин и италски вође се срећу и расправљају; пада предлог да Турно, који носи највећу одговорност за избијање рата, треба и да заврши тај рат тако што ће се огледати у двобоју с Енејом. Турно прихвата тај изазов. Латини сада чују да Тројанци и Етрурци крећу против њих, а нападаче дочекују Камила и њена волшчанска коњица. У бици која је уследила Тарахон свуче Венула с коња, Арунс убија Камилу, али њу освети Опис, гласник богиње Дијане. Волшчани најзад буду поражени. Књига XII[уреди] Латини су обесхрабрени и Турно одлучује да се сам сукоби с Енејом, упркос томе што краљ Латин и Амата покушавају да га од тога одговоре. Спроводе се припреме за двобој, али Турнова сестра Јутурна подстакне Рутуле, који су ионако већ забринути за исход двобоја, да се умешају. Тако се две војске поново сукобљавају. Енеју погоди и рани једна стрела, али Венера га излечује те он стане да гони Турна. Тада Енеја спази да је град Латина небрањен те поведе тројанску војску на град. Амата из очајања изврши самоубиство. Затим Турно изазива Енеју на двобој и две војске стоје по страни док се двојица вођа међусобно боре. Енеја копљем рани Турна и коначно, када види да његов непријатељ на себи носи оружје скинуто с мртвог Паласовог тела, мачем пробада и убија Турна. Друштвени и књижевни контекст[уреди] Победивши Марка Антонија у бици код Акцијума 31. године п. н. е. Октавијан је завладао и грчким истоком, поставши самовладар, али не монарх хеленистичког типа, него ослањајући се, барем формално, на римске републиканске традиције. Волео је да га називају принцепс, традиционалним називом за првака сената у доба републике (принцепс сенатус): стога је и државно уређење које је завео названо принципатом. Тиме су завршене деценије крвавих грађанских ратова, али је тиме нестало и Римске републике. За традиционални датум утемељења принципата узима се 13. јануар 27. године п. н. е., чиме је започело и вишевековно раздобље Римског царства. Три дана након тога Октавијан је од сената добио назив Августус (грчки Sebastós = Узвишени), што ће отада и он сам и његови наследници истицати као део својега имена: Imperator Caesar Augustus. Концентрисавши у својим рукама све најважније части, од конзулског назива и врховног заповедништва над војском до части народног трибуна, Август је постао самовладар, а у Риму успоставио мир, назван по њему Pax Augusta. Најјаснију оцену прилика тога доба сажео је Тацит у другом поглављу на почетку својих Анала: „Када након Антонијеве насилне смрти ни јулијевској странци није преостало других вођа до Цезара, овај се одрекне тријумвирског положаја, стаде се називати конзулом и наводно се задовољи трибунским правом да заштити народ. Пошто придобије војнике даровима, народ обиљем жита, све пак сладошћу мира, стаде се постепено издизати и себи присвајати права сената, магистрата и закона. И нико му се није противио, јер најодважнији бејаху пали у биткама или проскрипцијама и јер су се остали нобили толико више уздизали у богатству и частима колико је ко био спремнији на ропску послушност, а како су у новоме поретку били на добитку, више су волели сигурну садашњост него погубну прошлост“. Август, правим именом Гај Октавије, а откад га је Јулије Цезар усинио – Гај Јулије Цезар Октавијан, владао је као цар пуних четрдесет година током којих је Рим израстао у милионски велеград. Ако му је главни циљ и био да многобројним грађевинама увелича сјај своје владавине, ипак је тиме и становништву престонице дао посла, а беспослени је градски пролетаријат смањио и тиме што је војничке ветеране населио по многим колонијама у Италији и у провинцијама. Учвршћујући своју власт ограничавањем власти сената, новом управном поделом провинција, постављањем темеља царском чиновничком апарату итд., Август је одлучно спроводио и унутрашње реформе друштва, као што су закони против раскоши богатих, за ревитализацију брачног живота, против нерађања деце и очување односно враћање на неке традиционалне вредности живота из староримске републике. Све су те Августове мере, премда је на њих много полагао, биле краткога века, прво јер се друштвени токови тешко дају регулисати законским актима, а затим и јер се показало немогућим друштвене вредности некадашњег полиса пресликати на престоницу царства које је, обнављајући се из криви што ју је за собом оставила римска република, сада ширило своје хоризонте и обједињавало многе и различите културе. Ипак су те Августове реформе исцрпљеној римској елити дале снажан, иако тренутан, подстицај да се заложе за све оно што је остало и живо и вредно из раздобља раста римске републике. За то је цар придобио и неке врло угледне некадашње своје противнике, отупио оштрицу опозиције, па чак личним утицајем придобио и одређену сконост маса. Доба Августове рестаурације, како се често назива, наметнуло је и назив „Августово доба“ овом одсечку класичног доба римске књижевности, за чије се међаше традиционално узимају 30. године п. н. е. и 14. године н. е. и тиме недвосмислено везују за период самовладе Октавијана Августа. Иако те године сигурно нису ни почетак ни крај и чак немају директног књижевног значаја, ипак су то прекретнице које се дубоко засецају у друштвену, политичку и културну историју. У периодизацији римске књижевне историје овде би се ипак могла направити мала исправка и почетак тзв. Августовог доба померити на 43. године п. н. е., када су Октавијан, Антоније и Лепид узели за себе овлашћења ad rem publicam constituendam. Писци Августове обнове почели су своје стваралаштво управо између 43. и 30. године: Вергилије је, након својих младалачких песама сачуваних у Вергилијевом додатку, у раздобљу од 42. до 39. године саставио Пастирске песме, своје прво знаменито дело, које веома добро симболише ово прелазно доба, у коме нестаје република; а постепено смиривање политичких прилика и израстање новог поретка огледају се у његовом дидактичком епу Георгике, писаном између 37. и 29. године. На почетку Хорацијевог стваралаштва стоје прва књига Сатира (издата 35), те друга књига Сатира и књига Епода, обе писане између 35. и 30. године. И остали су песници, осим Овидија – дакле, Корнелије Гал, Тибул, Проперције – свој књижевни рад почели пре дефинитивног учвршћивања Августа на челу римске државе. Због тога би се раздобље од 43. до 30. године могло издвојити као „тријумвиратски“ период римске књижевности. Први Августов период започиње, дакле, 30. године и премда је већ 27. формално утемељен принципат као нови облик државнога уређења, доња граница овога одсечка мора се померити отприлике у 20. годину п. н. е. Проперцијева друга књига Елегија, Тибулова прва и друга књига Елегија, Хорацијеве Оде I–III и Вергилијева Енејида – сва та дела у основи припадају првом Августовом периоду (премда Енејида остаје недовршена и после Вергилијеве смрти 19. године п. н. е.). Крају овог одсечка припадају Хорацијева Писма I и II, 1, те Проперцијева трећа књига Елегија: у тим се делима већ примећују знаци атмосфере другог Августовог доба. Око 20. године, наиме, долази до прекретнице у природи владавине Августа, који напушта ранију политику „меког патроната“ над песницима и демонстрира чврсту руку неприкосновене власти. Меценат, који је до тада тактички посредовао између жеља цара и моралних скрупула песника, из непознатих се разлога око 20. године п. н. е. повукао из јавнога живота, а Август почео да раскида, или барем модификује многе од оних републиканских форми што су као атавизми заостали из претходног раздобља. Другом Августовом периоду припадају Проперцијева четврта књига и Хорацијеве Оде ИВ, Писма II, 2 (Августу) и II, 3, (тзв. Ars poetica). Овидијеве Љубавне песме захватају оба Августова периода, док сва остала његова дела припадају другом периоду. Као што се претходни период, Цицероново доба, одликовао изванредним успоном прознога стваралаштва, тако у Августово доба песништво достиже своје најсјајније врхунце у целокупној римској књижевности. Том су песништву и сам Август и његови блиски сарадници, посебно Меценат, давали своју пуну подршку, како моралну тако и материјалну. Зато је и даље актуелно често постављано питање да ли песништво Августовог доба има карактер дворског песништва. Потврдни се одговор сам намеће, ако се мисли на опште и појединачне подстицаје који су долазили било од цара самога било од људи из његовог окружења на плану културне пропаганде, која се делом сводила на протежирање тематике у оквиру Августове обнове, а делом – посебно у другом Августовом периоду – и на слављење цареве личности и његових заслуга за римски народ. Ово се песништво, пак, не може окарактерисати као дворско ако се има у виду висок степен естетске слободе коју је уживао сваки стваралац, како онај ближи цару и његовом кругу тако и онај даљи. Тим пре што су се и многи републиканци у току Августове владавине интимно сложили с начелима мира и реда које је Август спроводио не морајући их притом наметати јер је велики део писаца тог доба у својој младости или чак зрелости имао прилике доживети крваву стварност грађанског рата. Као да се предах, осећај олакшања након бурних времена одсликава у њиховом стваралаштву. Мада се показује немогућим дати једнозначну карактеризацију песништва Августовог доба, чињеница је да у том периоду долази до коначне промене статуса песника и поезије у римском друштву, до промене која је имала велики значај. Писање поезије се сада појављује као угледна професија племенитих Римљана. Песници напуштају естетицизам, то катуловско занимање за песничку вештину ради вештине саме, и повезују се с друштвом, откривају или признају своју друштвену ангажованост – или се, пак, осећају обавезнима да бране своју неангажованост. Оживљава, дакле, класични грчки поглед на поезију: сматра се да је она дело важних људи и да може користити грађанима, било у моралном или у васпитном смислу. Од елегијских песника, Тибул је био витешког порекла и Хорације га је сматрао имућним; Овидије и Проперције су такође били витезови (equites), а Проперције је имао везе са људима из сенаторског сталежа и пријатеље у конзулским породицама. Хорације не стоји тако добро: он је син ослобођеника, али ослобођеника који је ипак имао довољно средстава да своме сину обезбеди тада најбоље могуће образовање. На крају је Хорације достигао статус својеврсног дворског песника (poeta laureatus): он не само да на себе узима улогу етичког и васпитног песника, него даје и теорију такве поезије. Пошто су песници традиционално потицали из нижих друштвених слојева и пошто у римскоме свету није било неког система „хонорара“ (осим за писце драма), њима је средства за живот обезбеђивало пре свега покровитељство. Песници су се окупљали око богатих римских аристократа, па је велики епски песник Еније, на пример, за покровитеља, поред осталих, имао и Марка Фулвија Нобилиора, а постоји и читав низ других песника који су живели од својих епова у којима су славили аристократске војсковође. Премда су се тако песници у основи уклопили у општеримски систем клијената и патрона, већ је у нараније доба постојала разлика између обичних клијената и клијената-песника, јер је оно што је песник могао пружити своме патрону било на далеко већој цени него оно што су му пружали остали клијенти, а то је овековечење његове славе. Штавише, многи су Римљани, укључујући Цицерона, сматрали да ће им управо mamoria sempiterna (= вечно сећање) омогућити да и после смрти наставе свој „живот“. Цицерон, на своју жалост, није успео пронаћи песника вољног да опева његове рес гестае, па се сам подузео тога посла. Тако је сваки песник на известан начин могао обезбедити бесмртност. Управо је то кључан аргумент у познатој Цицероновој одбрани песника Архије: Архија је омогућио бесмртност Марију и Лукулу, а преко њих и целом римском народу. Овај аспект улоге песника у Риму задржава своју изванредну важност и у Августовом добу. Али с променом положаја песника мењала се и природа патроната. Катул, чија породица има пријатељске односе с Јулијем Цезаром, нема економске потребе за покровитељем. Његов круг је "котерија", друштво једнаких: када се у својој првој песми обраћа Корнелију Непоту, то представља само гест пријатељства или учтивости и ништа више. Слично је и с Проперцијем у време кад пише прву књигу. Али патронат постоји и даље, чак и међу песницима Августовог доба који се налазе високо на друштвеној лествици. Најважнији књижевни круг овога доба био је онај чији је заштитник и покровитељ био блиски Августов сарадник, Гај Цилније Меценат (између 74. и 64. – 8. године п. н. е.). Из угледног етрурског рода, на који је био веома поносан, Меценат је у време Августовог успона обављао и неке политичке функције, међу осталим имао и посредничку улогу у измирењу Антонија и Октавијана 40. године и два пута био Октавијанов заступник у Риму. Иначе се држао подаље од државних служби. Његовом су књижевном кругу, у којем је, чини се, Епикурова филозофија била везна нит, припадали: Луције Варије и Вергилије, који су у круг увели Хорација, а касније им се придружио Проперције. Међу мањим књижевницима учествовали су Меценатов ослобођеник Гај Мелис и епиграматичар Домиције Марс, затим Вергилијеви и Хорацијеви пријатељи Плоције Тука и Квинтилије Вар. Током првог Августовог периода Меценат се појављује као августовски патрон који посредује између песникâ и принцепса. Пре свега, Август је природно желео да његова херојска дела буду забележена у неком епу – желео је, дакле, властити делић бесмртности. Проблем је био у томе што су Меценатови песници – Вергилије, Хорације и затим Проперције – у већој или мањој мери били људи од начела, и моралних и књижевних. Прилагодљиви је Тибул у своје елегије испеване у част љубави и мира могао укључити похвалу свога покровитеља Месале Корвина и његових војничких подвига. Али не и Проперције. Осим тога, он није био епски песник, као што то није био ни Хорације, а првобитно ни Вергилије. То је представљало проблем. Али Август је ипак био, благо речено, моћан. Морална и књижевна начела песника потеклих из виших друштвених слојева и жеља цара да буде прослављен у епу тако се измирују помоћу дипломатије, посредовања, објашњавања. Управо је Меценатова заслуга што су његови песници имали слободу да једно време одбијају цареве захтеве или их испуњавају на њима својствен начин. Меценатов се круг од других разликовао и у другим важним аспектима, а не само с обзиром на морална и уметничка гледишта његових песника. Пре свега, ради се једноставно о томе шта се нуди: ови песници додуше нису били понизни сиромаси, али су Хорацију, на пример, била потребна нека средства за живот, а сви бејаху изгубили породичну имовину у запленама земљишта током тријумвирског периода. Меценат и Август су Хорација и Вергилија даровали великом имовином (посебно, чини се, Вергилија), што је тим песницима омогућило да живе у веома угодној доколици било у граду или на селу. Стога су ови иначе морално осетљиви људи морали имати известан осећај моралне одговорности према своме доброчинитељу. Затим, задатак на који су били подстицани није се састојао само у прослављању херојских дела великог војсковође. То је било нешто јединствено за Меценатов круг и одсликавало је јединствену природу његовог и затим Августовог покровитељства. Бити његов штићеник, посредно или непосредно, значило је бити штићеник власти, при чему је постојао притисак да се политика власти протежира и њен углед узвисује. То се могло чинити незавидним задатком, али и изазовом, и ови су се скрупулозни песници тога задатка прихватили, иако не увек ентузијастички и непосредно. С наступом другог Августовог периода мења се природа царског покровитељства над песницима. Софистицирани Меценат, из недовољно јасних разлога, губи на важности и песници долазе под непосредни патронат цара. Његова је рука била тежа и постајала је све тежа. Политички живот око 20. године п. н. е. открива једног више аутократскога владара (18. године су, на пример, донети строги закони о браку), а поезија, изгубивши посредништво Мецената, такође мора одговорити новим приликама. Хорације је, на пример, невољно издао четврту књигу Ода, која садржи оно што је раније углавном избегавао: панегирик. Проперције је истовремено сматрао мудрим да у четврту књигу својих Елегија уврсти и песме које одговарају званично прокламованим идеалима Августове рестаурације. Хорације и Проперције су, дакле, љубазно одбили Августову и Меценатову молбу да напишу дело које би прославило првог римског цара и његове рес гестае, али чинило се, бар судећи по уводу у трећу књигу Георгика, да би Вергилије био вољан саставити једно такво дело. Он се тога и потхватио, али на крају је створио дело које је далеко надрасло своју првобитну тематику оснивања Рима и слављења Августа. Значај и утицај[уреди] Спев који је Вергилије створио, а који је првобитно требало да прославља римске почетке и првога римског цара, пред нама стоји као веома сложено књижевно дело. Оквир тога дела чини хомерска епика, која подразумева присуство божанстава и њихову интервенцију у људско деловање, као и херојске подвиге. Поједине епизоде у епу показују дуг према спеву Аргонаутика Аполонија Рођанина, као и према старим римским песницима Гнеју Невију и Квинту Енију. Ипак, цела је Вергилијева песма дубоко прожета римским темама, римским вредностима и римском историјом. На основном нивоу римски народ и водеће римске породице прослављају се приказом њихових предака који су живели у давно херојско време, а истовремено велике римске победе приказују се прогресивно – тако као да оне неумитно воде ка врхунцу који се остварује у Августовој владавини. И град Рим и цела Италија приказани су као делови једног великог божанског плана. Важну карактеристику епа чини приказ Италије као јединствене целине, готово у модерном значењу нације, те приказ римске историје као непрекинуте целине од оснивања града до утемељења царства. Религијска веровања којима је еп прожет много су дубља од традиционалних митолошких представа грчких и римских божанстава. Античка веровања и ритуали, према којима се у епу исказује дужно поштовање, коегзистирају заједно са филозофским ставовима које су Римљани преузели из грчке филозофије и модификовали их према властитом систему вредности. Теологија у VI књизи и етичка питања која се расправљају у IV и XII књизи изазивају питања на која се не може дати коначан одговор. Нарочито је љубав између Енеје и Дидоне у ИВ била предмет многих расправа, а песник је изазивао и критике због тога што је ту Енеју представио као прилично злобног човека, за разлику од Картагињанке Дидоне која изазива све симпатије читаоца. Велико је песниково достигнуће не само то што је приказао божанско предоређење Рима да осваја, влада и намеће мир, него и то што је описао патње и освајача и освојених, и племенитих и обичних људи, и оних који су се заплели у судбину других људи, као што су Креуза, Турно, Лаус, Палас и Мезенције. Референце[уреди] Литература[уреди]


text: Хаваји (, ) америчка су држава. У састав Сједињених Америчких Држава примљени су 21. августа 1959. године као последња педесета чланица. Једина су америчка држава коју искључиво чине острва. Хаваји су архипелаг у централном делу Пацифика, југозападно од континенталног дела САД, југоисточно од Јапана и североисточно од Аустралије. Природне лепоте, топла тропска клима, бистро море и таласи, и активни вулкани чине Хаваје популарним одредиштем за туристе, сурфере, биологе и вулканологе. С обзиром да су смештени у централном Пацифику на Хавајима је присутан утицај како северне Америке тако и Азије, као и сопствене домородачке културе. Хаваји имају више од милион сталних становника, као и доста туриста и припадника Војске САД. Главни град Хаваја је Хонолулу који се налази на острву Оаху. Хаваји обухватају практично цео вулкански хавајски архипелаг који се састоји од стотина острва у распону од 2.400 km. На југоисточном крају архипелага се налази осам главних острва Ниихау, Кауаи, Оаху, Молокаи, Ланаи, Кахолаве, Мауи и Хаваји. Острво Хаваји је далеко највеће и често се назива „Велико острво“ да не би било побркано са државом. Архипелаг је део Полинезије. После Аљаске, Флориде и Калифорније, Хаваји имају по дужини четврту обалу међу америчким државама, која се простире у дужини од приближно 1.200 km. Хаваји су поред Аризоне једина држава која не примењује летње рачунање времена. Географија Топографија Овај архипелаг се налази неких 3200 km југозападно од Северне Америке, Хаваји су најјужнија америчка држава и друга најзападнија држава после Аљаске. Хаваји и Аљаска су једине америчке државе које се не граниче са неком другом америчком државом. Хаваји се од других држава САД разликују у следећим стварима: географски се не налазе у северној Америци; на њима се узгаја кафа; у потпуности су окружени водом; у потпуности су архипелаг; имају краљевску палату; ниједан део границе се не поклапа са линијама географске ширине и дужине. Највиша планина на Хавајима је Мауна Кеа чији је највиши врх висок 4.204 m Осам главних острва, Хаваји, Мауи, Оаху, Кахолаве, Ланај, Молокај, Кауај и Нијахау, окружује већи број мањих острва. Северозападна хавајска острва су група од девет малих острва, која се пружају од острва Нихоа до атола Куре. Она представљају остатке некадашњих знатно већих планина вулканског порекла. Такође тамо се налази више од 100 хриди и острваца, као што је Молокини, која су или вулканског порекла или су настала ерозијом. Геологија Сва хавајска острва су вулканског порекла. Због померања тектонских плоча испод Пацифичког океана ка северозападу, врућа тачка се не помера и полако ствара нове вулкане. Због локације вруће тачке једини активни вулкани се налазе у јужној половини Великог острва. Најмлађи вулкан Лојхи симаунт, се налази јужно од обале Великог острва. Последња вулканска ерупција ван Великог острва је била ерупција вулкана Халеакала на острву Мауи. Према неким проценама она се десила крајем 18. века мада има и процена да се десила и неколико стотина година раније. Године 1790. вулкан Килауеа је прорадио и проузроковао најсмртоноснију вулканску ерупцију (у савременом добу) која се десила у данашњим Сједињеним Државама. Тада је погинуло 5.405 ратника и чланова њихових породица који су се кретали ка Килауеи. Вулканска активност и ерозије које су уследиле су створиле импресивне геолошке облике. Велико острво има трећи по висини врх међу свим острвима на свету. Нестабилност падина вулкана утиче на појаву разорних земљотреса уз пратеће цунамије, посебно 1868. и 1975. Флора и фауна Удаљеност Хаваја од других континената је условила да живот на ова острва дође на три начина: путем ветра, таласима, помоћу птица, инсеката и свега другог што је дошло с њима. Изолованост и разнолики крајолик (велике надморске висине, тропска клима) произвели су огроман број ендемских биљних и животињских врста. За Хаваје је карактеристично да имају више угрожених врста биљака и животиња него било која америчка држава, такође имају и највећи проценат изумрлих ендемских врста у САД. Клима Хаваји имају тропску климу, с тим да температура и влажност ваздуха нису толико екстремни због практично сталног деловања пасата из правца истока. Највише дневне температуре током лета се крећу око 31 °C а ноћне температуре око 24 °C. Током зиме највише дневне су око 28 °C а ноћне око 18 °C. Иако тропске крајеве не карактеришу снежне падавине на планинама Мауна Кеа и Мауна Лоа снег се може наћи на висинама од 4.205 m током зимских месеци. Снег ретко пада на Халеакали. Планина Вајалеале, на острву Кауај, је са годишњом количином од 1.170 cm падавина на другом месту у свету. Већи део Хаваја има само два периода: суви период од маја до октобра и кишни период од октобра до априла. Демографија Хаваји су 2000. године имали 1.211.537 становника, од чега су 41,6% (503.868) азијског порекла (Јапанци 201.764; Филипинци 170.635; Кинези 56.600; Корејци 23.637). Исте те године на њима живе 113.539 Полинежана (укључујући 80.137 Хавајаца), 22.003 Афро-Американаца, 3.535 досељених староседеоца са Аљаске, 87.699 Латино-Американаца (Мексиканци, Порториканци, Кубанци) и 212.229 страно-рођених грађана. Домаће становништво очувало је свој етнички и културни идентитет, на чему и данас помно раде. Највећи градови Култура Култура је изузетна занимљива и привлачи пажњу туриста, а међу предметима се посебно истичу они направљени од полумеког дрвета званог -{Mya-Ma}-. То су углавном музички инструменти, различите посуде, оруђе и оружје. Такође чувен је трбушни плес који се изводи уз пратњу музике изведене -{Mya-Ma}- инструментима. За њега старије генерације Хавајчана причају да је то плес који одржава здравље због покретања тела којим се масира снажно трбушна дупља и самим тим обезбјеђује савршено, здравље. На Хавајима је много већа примена алтернативне медицине него што је то случај на западу, а Хавајчани уобичајено упражњавају своју хавајску алтернативну медицину. Чувају свој језик, културу и обичаје, и доприносе очувању шароликог Хавајског културног живота. Туризам Због развијеног туризма становништво се бави искључиво туризмом и угоститељством. Занимљиво је да не постоји бела куга и да се становништво стално повећава. Хавајчани имају за један од својих националних спортова занимљиво, Сумо рвање. Температуре су током године константно високе, с тим што је лети температура 32 целзијуса а зими преко 40 целзијуса што ово предивно острво чини најпогоднијим за посећивање зими. Острво је током протеклих 100 година натерало, због својих многобројних погодности, инвеститоре нарочито из Сједињених држава да уложе огромне своте новца у његов развој. Хаваји су такође стално поприште сурферских такмичења, и у ту сврху је намењена чувена Ваикики плажа, једна од најлепших плажа на свету. Настала је природним путем али је касније дограђивана због огромне навале туриста. Око плаже изграђени су ланци хотела, Хилтон, Хајат и други. На њој се одржавају чувена сурф такмичења и током целе године туристи су у могућности да гледају бравуре сурф мајстора. Хавајска обала је цењена од стране сурфера због високих таласа који понекад достижу и висину од 8 m али то је и мач са две оштрице зато што таласи знају да опустоше обалу, нарочито удружени са честим ураганима. Референце Спољашње везе Сателитски снимци Хавајских острва Државе САД Полинезија Вулканска острва


Почели радови на градњи ауто-пута Ниш - Мердаре - | - Извор: Танјуг Код петље Мерошина данас су свечано почели радови на изградњи ауто-пута Е80 Ниш - Мердаре од 76,3 километара, на првој деоници од Ниша до Плочника, у присуству председника Србије Александра Вучића. Извор: Александар Вучић Председник је истакао да ће тај ауто-пут бити спас, пре свега, за Прокупље, Куршумлију, Блаце и тај део земље. Вучић је рекао да би деоница ауто-пута до Прокупља требало да буде готова за око две и по године. "Ово је веома сиромашан крај, који се са ауто-путем подиже. Веома је важно што ћемо овде изградити ауто-пут", нагласио је Вучић и додао да ћемо се тако боље повезати и са Приштином и Грачаницом. Ово је велики помак за нашу земљу, нагласио је председник Србије и захвалио ЕУ на финансијској помоћи за тај пројекат. "Умемо да поштујемо новац који добијамо бесплатно - 40 милиона евра поклона од ЕУ само за ову деоницу. Много хвала свим пореским обвезницима ЕУ", поручио је Вучић. Почетку радова присуствује шеф делегације ЕУ у Србији Емануел Жиофре, министар грађевинарства Томислав Момировић, директори Коридора Србије и Путева Србије, Александар Антић и Зоран Дробњак и други. Вучић је у разговору са Жиофреом рекао да је први пут о том пројекту разговарао још 2013. године са немачком канцеларком Ангелом Меркел. Казао је да ће ауто-пут допринети и успостављању ближих односа са Албанцима, као и да ће пуно значити за Србе у Косовском поморављу и Сиринићкој жупи. Грађевинске машине компаније Штрабаг почеле су земљане радове на деоници од петље Мерошина код Ниша до Плочника у дужини 36,3 километра. Деоница Ниш - Плочник је изузетно комплексна, јер ће имати шест тунела, 12 мостова и велики број надвожњака, подвожњака и вијадуктова, због чега је подељена на четири поддеонице, кажу за Тањуг у Министарству грађевинарства, саобраћаја и инфраструктуре. То су петља Мерошина - Мерошина 1 дуга 5,5 километара, петља Мерошина 1 - петља Прокуп 2765 е исток дужине 8,8 километара, петља Прокупље исток-петља Прокупље запад дуга 12,8 километара и петља Прокупље запад-петља Белољин дужине 5,5 километара. Процењена вредност радова је 225 милиона евра, од чега је 185 милиона обезбеђено из кредита Европске инвестиционе банке и Европске банке за обнову и развој, 40 милиона евра је помоћ ЕУ, а 30 милиона је обезбеђено из буџета Србије. За остатак ауто-пута до Мерошине у току је израда документације за грађевинску дозволу, као и тендерске документације. Рок за завршетак радова на првој деоници је 2026. година. На читавом делу ауто-пута дугог скоро 77 километара до административног прелаза Мердаре планирано је 85 мостова, 18 километара тунела. То је део будућег ауто-пута Ниш-Приштина-Драч дужине 383 колиметара који ће повезати Србију са највећом луком у Албанији и представљаће везу Коридора 10 са Рутом 6 (Скопље-Приштина) и Рутом 2б (Сарајево-Подгорица-Валона). Циљ пројекта је боље регионално повезивање, уштеда на времену путовања и оперативним трошковима, као и повећање безбедности саобраћаја. Ауто-пут за развој Топлице,Србе на КиМ и боље односе с Албанцима Председник Србије Александар Вучић поручио је данас, на отварању радова на изградњи ауто-пута Ниш - Мердаре у дужини од 76,3 километра, да ће то бити пут за развој Топлице и дела Нишавског округа, али и за успостављање боље везе са Србима на КиМ и ближих односа са Албанцима. "Ово је ''пут спаса'' за наш народ из Грачанице који ће у најкраћем могућем времену моћи да дође до централне Србије", рекао је Вучић на отварању радова код петље Мерошина. Вучић је рекао да ће ауто-пут од Ниша до Прокупља бити готов за две и по године. "За само неколико година биће готов ауто-пут од Ниша до Мердара, а до Прокупља за 2,5 године. И стизаће се за 45 минута од Ниша до Мердара, а до Прокупља за 15 или 16 минута лагане вожње кроз прелепе пределе Топлице и то најмодернијим ауто-путем који ће заменити магистралне путеве", нагласио је Вучић. Вучић је истакао да се у Србији тренутно гради 10 ауто-путева и брзих саобраћајница. "Не стидим се да то кажем - ми ћемо морати да градимо у будућности неупоредиво боље односе са Албанцима и о томе морамо да размишљамо и градимо инфраструктуру за то. Моћи ћемо да имамо одлично тржиште и у Тирани и Приштини за наше производе, а оно што не производимо моћи ћемо да купујемо јефтиније и смањујемо трошкове наших компанија", навео је Вучић. Вучић је објаснио да радови на првој деоници, на којој су данас почели радови, у дужини од 32,7 километара од Ниша до Белољина коштају 226 милиона евра, од чега смо добили 40 милиона евра на поклон од ЕУ и захвалио ЕУ на тој помоћи. "До Мердара ће цео ауто-пут да кошта око 650 милиона евра. То је огроман новац који улажемо у део Нишавског и највећи део Топличког округа", нагласио је Вучић и истакао да ће ауто-пут имати вишеструки значај за тај део земље, пре свега, економски и политички. Вучић је изразио наду да бисмо могли од укупно 650 милиона евра, колико вреди пројекат за цео ауто-пут, да добијемо на поклон од ЕУ око 130 милиона евра. Ауто-пут ће значити нови живот за Прокупље, Куршумлију, Блаце, Ðавољу Варош и друга места, као и нове инвестиције и више радних места за грађане, додао је он. Председник је указао на значај ауто-пута за остваривање основних еврпоских вредности - слободи кретања људи, робе, капитала и услуга. Србија не сме и неће да стане, већ мора да убрзава свој корак напред, поручио је Вучић. "Оно што јесте 1.000 миља у будућност јесте мрежа ауто-путева коју градимо. Овај ауто-пут представља и громан помак у односима између Србије и ЕУ. Ми смо се увек питали и увек имамо из различитих политичких разлога, као што они понекад нама нешто пребаце, увем и ми имамо нешто што пребацимо њима. Али морамо да будемо свесни да овакви конкретни пројекти које људи могу да осете као корист, значе и најбољу могућу промоцију ЕУ и представља шустина нашег заједничког рада", навео је Вучић. Додао је да је први пут разговарао о том пројекту са немачком канцеларком Ангелом Меркел. "Гурали смо пројекат напред и на крају изгурали, и да није било те идеје и тих снова и подршке и Меркел и Урсуле Фон дер Лајен, да ли би неко помислио да ће кроз Топлицу да пролази ауто-пут. Људи су причали о добрим путевима, а мало ко ауто-путу у овом крају". Вучић је истакао да Топлица нема гас и треба видети како да се дотле направи магистрални гасовод, јер то онда значи виши стандард за грађане и више инвеститора. Председник је, такође, најавио да ће за седам дана доћи, како је рекао, за три дана у Ниш, и да ће се онда разговарати и о развоју општина у Нишавском округу. Казао је да се ради на пројектовању брзе пруге од Београда до Ниша, која ће се градити заједно за ЕУ, и да ће када буде готова моћи да се стигне за два сата и 10 минута од центра Београда до центра Ниша. Казао је да ће када буде готов ауто-пут до Прокупља моћи да се реконструишу улице кроз град, пошто сада цео саобраћај на том правцу иде кроз центар Прокупља. Вучић је истакао да је ауто-пут Ниш - Мердаре од око 77 километара сложен пројекат пошто ће бити изграђено 14 километара тунела и 10 километара мостова. Нагласио је да градња ауто-путева значи поновно рађање економски усп 5d09 шне Србије, као и да ће наша земљла бити за ову и претходну годину међу прве две земље у Европи по расту БДП-а. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.