source: wikipedia

text: 1966. је била проста година. Догађаји Јануар 1. јануар — Током новогодишње ноћи у Централноафричкој Републици Жан-Бедел Бокаса извео је војни удар. Збачен је председник Давид Дацко, распуштен је парламент и укинут устав. Бокаса је заузео прозападно држање. 2. јануар — Почело је емитовање Трећег програма Радио Београда. 3. јануар — Председник Горње Волте Маурице Иамеого приморан је на оставку народним протестима, заменио га је генерал Сангоуле Ламизана (до 1980). — Сами Иоунге млађи, црни студент, убијен је у Таскигију, Алабама, јер је користио тоалет само за белце; његова организација, Студентски ненасилни координациони одбор (Student Nonviolent Coordinating Committee), након овог догађаја је постала прва организација за људска права која се супротставила рату у Вијетнаму. 3. јануар — 15. јануар У Хавани је почела са радом Триконтинентална конференција у организацији Организације солидарности са народима Азије, Африке и Латинске Америке. 4. јануар — У Ташкенту се уз совјетско посредовање одржавао сусрет индијског и пакистанског премијера у ком је омогућен прекид рата између две земље. 9. јануар — На београдском Сајму одржана је прва Гитаријада (касније се Гитаријада одржава сваке године у Зајечару). 10. јануар — Индија и Пакистан су потписали декларацију из Ташкента чиме је окончан Индијско-пакистански рат из 1965. — У Индији је преминуо премијер Лал Бахадур Шастри, наслеђује га Индира Ганди, ћерка бившег премијера Џавахарлал Нехруа. 15. јануар — Војни удар у Нигерији, први у историји државе, збачен је председник Намди Азикиве; генерал Јохнсон Агуиyи-Иронси преузима власт у контраудару и постаје шеф државе (до јула). 16. јануар — Чикаго Булс, званично основан и постао члан Националног кошаркашког савеза (НБА). 17. јануар — У Нигерији друга војна фракција извршила контраудар. — У судару изнад Шпаније америчког бомбардера „B-52“ и шпанског авиона за снабдевање горивом погинуло је осам људи, а бомбардер је био принуђен да у Средоземно море код Паломареса у Шпанији избаци три мале хидрогенске бомбе, која нису експлодирале. Догађај је познат као Паломарески инцидент. 24. јануар — Индира Ганди је постала премијер Индије, (1966-77 и 1980-84). — Ер Индија Лет 101 срушио се на Монт Блан, погинуло је свих 117 путника, укључујући доктора Хоми Ј. Бхабха, председника Индијске комисије за атомску енергију. 26. јануар — Нови премијер Аустралије је постао Харолд Холт, такође либерал, после Роберта Мензиеса, у години пораста аустралијског ангажмана у Вијетнаму и поред великих протеста становништва. 29. јануар — Луксембуршки компромис враћа једногласно доношење одлука у Европској економској заједници, чиме је окончана блокада због француске Политике празне столице. Фебруар 3. фебруар — Луна 9 била је прва летелица која се меко спустила на Месец. 5. фебруар — Добитник НИН-ове награде је Меша Селимовић за роман "Дервиш и смрт". Жири у саставу Велибор Глигорић (председник), Милош И. Бандић, Борислав Михајловић Михиз, Зоран Мишић, Мухарем Первић, Ели Финци и Петар Џаџић своју одлуку донео је једногласно. 12. фебруар — Јужновијетнамске и јужнокорејске снаге започињу масакре у селу Тај Винх, следећег месеца, 1.200 жртава. 14. фебруар — Уместо аустралијске фунте уведен аустралијски долар. — Совјетски писци Јулиј Данијел и Андреј Сињавски осуђени су на пет односно седам година због објављивања "антисовјетских текстова". — Жељезничка несрећа код места Каштел Стари (Хрватска), 29 мртвих. 17. фебруар — Француска је лансирала свој први сателит с полигона у Сахари. 22. фебруар — У Уганди је премијер Милтон Оботе преузео сву власт, свргао је председника Мутесу. — Британска влада у склопу политике смањења војних трошкова објављује намеру да напусти базу Аден истовремено са давањем независности Федерацији Јужне Арабије. Фронт за ослобођење Јужног Јемена који подржава Египат, води герилску борбу против британског гарнизона и постепено стиче надзор над великим делом државе. 23. фебруар — Сиријски пуч: председник Амин ел Хафез из "панарапског" крила партије Баас збачен је од левог "великосиријског" крила партије на челу са начелником генералштаба Салах Јадидом. На место председника постављен је генерал Нур ад-Дин ел Атаси (до 1970), Хафез ал-Асад је министар одбране. Традиционално руководство партије Баас је протерано. Дошло је до трајног раскола са ирачким огранком. Нову власт карактерисало је ватрено непријатељство према Израелу, а нова власт је успоставило блиске односе са СССР. 24. фебруар — Гана, војни удар, председник Кваме Нкрумах збачен је док је био у у посети Пекингу. Власт преузима и оснива владу генерал Јосеф Анкрах. Војска распушта Странку народне конвенције, укида устав и прогања присталице председника Нкрумаха. 25. фебруар — Мирослав Крлежа добија Његошеву награду за роман "Заставе". 25. фебруар — 26. фебруар — III пленум ЦК СКЈ - смањивање савезних инвестиција, подршка Привредној реформи. Март 1. март — Венера-3 се срушила на Венеру, прва летелица која је дотакла другу планету. 2. март — Штампан први број листа Темпо, најстаријег спортског магазина на Балкану, (излазио до 2004. године). 2. март — Премијер Уганде Милтон Оботе збацио председника (и краља Буганде) Мутесу II. 3. март — Формирана Београдска аутобуска станица, (БАС). 3. март — 14. март — У Љубљани одржано Светско првенство у хокеју на леду, СССР шампион. 4. март — Џон Ленон је у једном интервјуу изјавио да су Битлси постали „популарнији од Исуса”, што је изазвало гнев хришћанских верника у САД. 5. март — Песма Евровизије 1966: победила је аустријска нумера, Југославију је представљала Берта Амброж с песмом "Brez besed", (што је била прва евровизијска песма на словенском језику) и заузела 7 место. 6. март — У Аустрији Народна странка осваја апсолутну већину на изборима. Прекинута је традиција коалиционих влада са социјалистима. 8. март — ФК Партизан у Београду победио прашку Спарту са 5:0 (у Прагу изгубио 4:1), и пласирао се у полуфинале Купа шампиона. 8. март — САД објавиле да ће знатно повећати број војника у Јужном Вијетнаму. 8. март — Ирски републиканци експлозијом преполовили Нелсонов стуб у Даблину. 8. март — 22. март — У загребачкој Galeriji suvremene umjetnosti одржана изложба Pop art. 10. март — У Финској на превременим политичким изборима велики успех су постигли социјалдемократи. 11. март — Завршетак III пленума ЦК СКЈ о смањивању савезних инвестиција и подршци Привредној реформи, одлучено да предузећа могу инвестирати било где у СФРЈ (не само у неразвијеним крајевима). 11. март — У Индонезији председник Сукарно предао извршна овлашћења генералу Сухарту. Индонезијски масакри 1965-66. се тек почињу да смирују. 11. март — Француски председник Шарл де Гол је објавио повлачење француских јединица из команде НАТО, али Француска је и даље формално чланица савеза. Америчке базе у Француској су распуштене. Главна команда НАТО је пресељена у Белгију. 12. март — Међународни Раселов суд заседао је у Стокхолму. 16. март — Gemini 8 (Близанци 8): Прво успешно спајање две летелице у свемиру. 26. март — Широм САД демонстрације против Вијетнамског рата. 31. март — Британски лабуристички премијер Харолд Вилсон је победом на изборима повећао уверљиву већину у Доњем дому парламента. 31. март — III пленум ЦК СКЈ, смањивање савезних инвестиција, подршка Привредној реформи, предузећа могу инвестирати било где у СФРЈ, не само у неразвијеним крајевима. Април 3. април — Луна 10 је прва летелица у Месечевој орбити. 4. април — Ступио на снагу Споразум између Југославије и Аустрије о регулисању запошљавања југословенских радника у Аустрији (→ гастарбајтер). 13. април — Бомбардери Америчког ратног ваздухопловства извели прве ваздушне нападе на Северни Вијетнам у Вијетнамском рату. 13. април — Председник Ирака Абдул Салам Ариф погинуо је у авионској несрећи, наследио га је брат Абдул Рахман Ариф (до 1968). 15. април — Међународни Раселов суд након заседања у Стокхолму осудио је америчке ратне злочине и страхоте у Вијетнаму. 15. април — У Уганди је објављен Нови устав, њим је држава постала унитарна, спојена је дужност председника Републике и шефа владе. 18. април — 38. додела Оскара, (прва преношена у боји); најбољи филм "The Sound of Music" "Моје песме, моји снови", укупно пет награда од десет номинација, запажен успех имао је и филм "Доктор Живаго". 19. април — У Аустрији је канцелар Јозеф Клаус саставио једностраначку владу. 21. април — Хајле Селасије је посетио Јамајку, растафаријанци то касније прослављају као "Grounation Day". 21. април — Андреј Громико. совјетски министар спољних послова у службеној посети Италији, потписан је споразум о повећању трговине између две државе. ФИАТ договара изградњу фабрике у СССР. 26. април — Ташкент, главни град, Узбекистана, разорен у земљотресу. 27. април — Састанак папе Павла VI и Андреја Громика совјетског министар спољних послова у Ватикану. 28. април — Први већи окршај у грађанском рату у Родезији назван Битка код Синоие (Chinhoyija), убијено је седам герилаца. 29. април — У Вијетнаму се налази 250.000 америчких војника. 30. април — Антон Лавеј (Anton LaVey) основао је у Сан Франциску Цркву Сатане. Мај 3. мај — Објављен је први број музичког часописа "Džuboks" (часопис је излазио до 1986. а издавале су га горњомилановачке Дечје новине). 4. мај — Тајланд се уплиће у вијетнамски сукоб и шаље свој корпус у помоћ јужновијетнамској војсци. 8. мај — У Алжиру влада национализује руднике, потом банке и осигуравајућа друштва. 11. мај — Финале Купа шампиона 1966. у Бриселу: Реал Мадрид - ФК Партизан 2:1. 12. мај — У Северној Ирској почиње деловање лојалистичке паравојне јединице "Алстерске добровољачке снаге" (UVF). 15. мај — Индонезија позива Малезију на мировне преговоре. 16. мај — "Обавештење од 16. маја" означава почетак Културне револуције у Кини. Политбиро Комунистичке партије Кине је прихватио ставове Мао Цедунга, чиме је званично покренута Културну револуцију, званично као кампања да се Кина очисти од својих либералних буржоаских елемената и да се настави револуционарна класна борба. 16. мај — "The Beach Boys" издају албум "Pet Sounds" а Боб Дилан "Blonde on Blonde". 16. мај — Избијају штрајкови британских помораца, блокиране су главне луке. 17. мај — Грчка и турска влада започеле су директне преговоре намерни да реше кипарско питање. 20. мај — Прстенасто помрачење Сунца, у Југославији прекривено 70-90% диска. 24. мај — Рок састав "Елипсе" свирао је пред Ј. Б. Титом – сматра се да је то био "пресудан тренутак за рокенрол у Југославији". 26. мај — Британска Гијана је постала независна држава у оквиру Британског комонвелта. 27. мај — Вођа финских социјалдемократа Рафаел Пасио основао је леву владу коју су подржали и комунисти. 28. мај — Након мировних преговора између Индонезија и Малезије проглашен крај Konfrontasi-ја. Јун 1. јун — ДР Конго: бивши премијер Еваристе Кимба и тројица министара обешени пред 50.000 гледалаца, осуђени због планирања пуча. — Крај емитовања америчке телевизијске sitcom серије "The Dick Van Dyke Show"-a. која се оригинално приказивала на CBS-у од 3. 10. 1961. до 1. 6. 1966, (творац серије Карл Реинер (Carl Reiner) и главне звезде Дик Ван Дјyк и Мери Тајлер Мур). Серија је имала приличан утицај на целокупну будућу TV-продукцију у САД 2. јун — Surveyor 1 је прва америчка летелица која се мекано спустила на Месец. — Шести конгрес ССРН Југославије. 10. јун — У одбрани од израелских напада на јорданској територији помаже ирачка и саудијска војска. Краљ Хусеин сиријској и палестинској војсци не одобрава приступ у страху од покушаја нарушавања власти. 13. јун — У случају Миранда против Аризоне Врховни суд САД пресудио је да полиција мора да обавести осумњиченог о његовим правима пре испитивања (-{You have the right to remain silent...}-). 14. јун — Конгрегација за наук вјере је укинула (Index librorum prohibitorum) Индекс забрањених књига. 15. јун — Вође држава Заједничке Афро-мадагаскарске Организације састали су се у Тананаривеу и потписали споразум о међусобној политичкој и економској сарадњи. 16. јун — Седница Извршног Комитета ЦК СКЈ, расправљано о питању "Извесних деформација" у раду неких органа Државне безбедности, формирана партијско-државна комисија за испитивање проблема. — Основан Кајакашки савез Југославије. 18. јун — Седми директор ЦИА-а, Вилиам Раборн поднео је оставку; Ричард Хелмс постаће његов наследник. 22. јун — Светско првенство у хрвању у Охају, Стеван Хорват освојио златну медаљу. — Током марша за људска права у Гринвуду, Мисисипи, Стокели Кармајкл разглашава концепт Black Power. — Из Научног друштва БиХ основана је Академија наука и умјетности Босне и Херцеговине. 25. јун — СФР Југославија и Ватикан су обновили дипломатске односе. — Де Гол је у посети СССР где се изјаснио за расформирање блокова и Европу држава. 28. јун — "Аргентинска револуција": председник Аргентине Артуро Умберто Илиа збачен у војном удару, генерал Хуан Карлос Онганиа је постао де факто председник (до 1970, војна власт је трајала до 1973). 29. јун — 30. јун — Операција "Rolling Thunder" ("Котрљајући гром"), ескалација: Американци гађају складишта нафте код Ханоја и Хајфонга, али Вијетнамци су раније дисперговали залихе. 30. јун — Ричард Хелмс је постао осми директор ЦИА, (до 1973). — Главни град ДР Конга Лéополдвил променио је име у Киншаса. — Француска формално напустила НАТО. — Основана је Национална организација жена (САД) у Вашингтону, Д. Ц. Јул 1. јул — Одржан је IV „Брионски пленум“ ЦК СКЈ, на којем је донета Одлука: реорганизација органа Државне безбедности а из руководства партије је искључен Светислав Стефановић Ћећа и прихваћена је оставка Александра Ранковића на све функције. Поднет је Извештај Комисије (формиране 16. јуна): ДБ је монопол појединаца, постоје тенденције да се постави изнад друштва, коришћено је прислушкивање људи и установа, и филтрирање информација за функционере. Према речима Тита: "деформације" СДБ створиле су биле систем који је притискао читаво друштво (стагнација и неспровођење одлука донетих на пленумима и конгресима); Мијалко Тодоровић изабран је за секретара ЦК, Милентије Поповић за члана Извршног комитета, Добривоје Радосављевић кооптиран за члана ЦК СКЈ. 1. јул — У Великој Британији тек након дуготрајних преговора постигнуто компромисно решење штрајка помораца, нанете су велике штете трговини. Британска влада декретом замрзава цене и плате на годину дана настојећи да заустави инфлацију. Традиционални савез између лабуриста и синдиката почиње да попушта. 2. јул — СССР је повећао помоћ ДР Вијетнаму. САД су интензивирале војне операције у Вијетнаму, сукоб се додатно заоштравао. 2. јул — Французи почињу нуклеарне пробе на пацифичким атолима Моруроа и Фангатауфа. 4. јул — На подручју бившег логора Јасеновац откривен је споменик Камени цвијет. 4. јул — У САД ступио на снагу Закон о слободи информација. Општа мобилизација у Северном Вијетнаму. 5. јул — Савезна скупштина усвојила је нови План друштвеног развоја 1966-70. 6. јул — У Малавију проглашена република, први председник је премијер Хастингс Камузу Банда (до 1994). 11. јул — Почело је Светско првенство у фудбалу 1966. у Енглеској. 12. јул — Распуштен партијски комитет у Секретаријату иностраних послова, наводно, место концентрације Ранковићевих снага. 13. јул — Ричард Спек убио осам медицинских сестара студентица у Чикагу. 14. јул —Јорданска влада прекида односе са ПЛО. Палестинци своје избегличке кампове потом претварају у ослобођена подручја, оружано се супротстављају сваком покушају уплитања јорданске војске. Због нових упада палестинских герилаца израелске оружане снаге нападају јорданску и сиријску територију и долази до страдања цивилног становништва, УН то осуђују. 15. јул — Седница свих пет већа Савезне скупштине, акламацијама прихваћена оставка Александра Ранковића и избор Коче Поповића за потпредседника Југославије. 29. јул — Побуна северњачких младих официра у Нигерији, убијен је премијер Балева, власт преузима војни шеф државе Џонсон Агуи-Иронси из племена Ибо. Он је побуњенике наговарао да се предају и настојао је да централизује државу. У северним покрајинама у којима живи муслиманско становништво низали су се погроми припадника племена Ибо које се оптуживало да монополизује јавне функције и рентабилне послове. Неки делови војске дигли су побуну. Председник Иронси је заробљен и убијен. Власт преузима Јакубу Говон, такође пореклом из северних покрајина, али хришћанин. Он је наговарао побуњенике да се врате у касарне и обећао је да ће укинути повластице племена Ибо. У североисточној покрајини Бијафра, средишту племена Ибо, генерал Одемегву Ојукву основао је аутономну владу која је одбијала све предлоге споразума. 29. јул — Боб Дилан повређен у несрећи на мотоциклу у Вудстоку, Њујорк. 30. јул — Контроверзно финале Светског шампионата: Енглеска - Немачка 4:2, после продужетака (споран трећи гол Енглеза), титула за Енглеску. -Индира Ганди са Титом на Брионима. Август 1. август — Чарлс Витмен убио снајпером 13 људи са куле Универзитета у Тексасу у Остину. 5. август — Почела је иградња Светског трговачког центра. 5. август — Мартин Лутер Кинг је погођен каменом док је водио марш за грађанска права у Чикагу. 6. август — Битлси издали албум Revolver. 11. август — Џон Ленон се у Чикагу извинио због изјаве да је популарнији од Исуса. 14. август — Лунар орбитер 1 је први амерички орбитер око Месеца. 15. август — Сиријско-израелски окршај у Галилејском језеру. 19. август — У источној Турској у земљотресу Вартоу погинуло је 2.394 особа. 26. август — Први већи окршај између СВАПО и јужноафричких снага у Намибији, почетак Јужноафричког граничног рата. 27. август — Посета Шарла де Гола посета Француској Сомалској Обали, данас Џибути, праћена нередима, де Гол наређује нови референдум о статусу. 29. август — Последњи концерт Битлса одржан је у Кандлестик Парку у Сан Франциску. 30. август — Почело је Европско првенство у атлетици 1966. у Бидимпешти. 31. август — Дорси снимили су снимили свој албум The Doors. Септембар 1. септембар — Пад авиона компаније Британија ервејс код Љубљане, 98 мртвих. 2. септембар — Ралф Х. Баер је дошао на идеју за видеоигре. 5. септембар — Извршни комитет ЦК СК Србије је усвојио извештај Комисије за испитивање злоупотреба у СДБ: Служба затворена према друштву, оптерећена претензијама да прати, оцењује и утиче на целокупни друштвени живот (опсежно и тенденциозно праћење "антисоцијалистичких појава" у Београду и политика дискриминације према народностима. 6. септембар — У парламенту Кејптауна од стране неуравнотежене особе избоден је и убијен јужноафрички премијер Хендрик Френш Верверд. Наследио га је Балтазар Ворстер који као и свој претходник наставља непопустљиво да брани повластице беле мањине -Отворена Метрополитен опера у Њујорку. 8. септембар — На америчкој ТВ мрежи НБЦ емитована је прва епизода ТВ серије Звездане стазе. 14. септембар — Шеста, проширена, седница ЦК СК Србије, оштра осуда бирократско-националистичке праксе, политичких злоупотреба, деформација у СДБ..., из партије искључени Војин Лукић и Живота Савић, предложено да се искључи и Ранковић. 19. септембар — Основана Математичка гимназија у Београду. 25. септембар — Светско првенство у гимнастици у Дортмунду, златну медаљу освојио је Мирослав Церар. 30. септембар — Бивши британски протекторат Бечуана постао је независна република Боцвана и постаје део Комонвелта. За председника је именован Сереце Кхама из Демократске странке. 30. септембар — Балдур фон Ширах и Алберт Шпер пуштени из затвора. -Михајло Михајлов осуђен на годину дана затвора због покушаја издавања часописа. Октобар 3. октобар — Тито и Гамал Абдел Насер у Индији, разговори о несврстаности. 4. октобар — Бивши британски протекторат Басутоланд постао је независна држава Лесото. Шеф државе је краљ Мешоешое II, премијер је Либау Џонатан, вођа Националне странке -Представљена прва Тојота корола. 6. октобар — ЛСД забрањен у САД, укључујући и научна истраживања. 15. октобар — У САД основана Партија црних пантера, револуционарна левичарска организација црнаца. 26. октобар — НАТО премешта седиште из Париза у Брисел. 27. октобар — Генерална скупштина Уједињених нација одузела Јужној Африци мандат над Југозападном Африком. Новембар 4. новембар — Река Арно је поплавила Фиренцу, оставивши на хиљаде људи без дома и уништивши или оштетивши милионе књига и слика. 5. новембар — Тридесет осам афричких држава тражи од В. Британије да употреби силу против одметнуте беле владе у Родезији. Мидтерм избори у САД: Едвард Брук из Масачусета је први црнац у Сенату САД од Реконструкције; глумац Роналд Реган изабран је за гувернера Калифорније. 9. новембар — Срели се Јоко Оно и Џон Ленон. 13. новембар — Инцидент у Саму; израелски напад на село Саму на јорданској Западној обали. 14. новембар — Отворен први бутик у Београду "Eva". 27. новембар — Почетак рада ХЕ Бајина Башта (365 MW), највећег објекта на Дрини, председник Тито је свечано пустио у рад. 28. новембар — У Бурундију официр Мајкл Микомберо организовао је државни удар. Срушио је монархију, прогласио се председником Републике. Нова влада такође је осигурала власт племена Туци и успоставила једностраначки систем. 30. новембар — Барбадос је постао независан од В. Британије. Децембар 6. децембар — Битлси почели снимање албума Pepper's Lonely Hearts Club Band. 8. децембар — Приликом хаварије грчког ферибота "Хераклион", који је потонуо током невремена код острва Мелос, погинула су 234 путника и члана посаде. 8. децембар — Споразум о забрани нуклеарног оружја у свемиру потписало 28 земаља, укључујући СССР и САД. 9. децембар — Председник Тито помиловао је од кривичног гоњења Ранковића, Стефановића и још 16 чланова групе која је "противуставно деловала и злоупотребила службене функције и овлашћења СДБ". 14. децембар — У Шпанији одржан референдум о прихватању органског закона који предвиђа рестаурисање монархије наког Франкове владавине. 15. децембар — У Холандији је пала Калсова влада. Формирана је нова коалиција умерених странака које је предводио Јеле Зилстра. 18. децембар — Амерички астроном Ричард Вокер је открио Сатурнов сателит Епиметеј. 20. децембар — Након што је Чехословачка снабдела кипарску владу оружјем дошло је до продубљења кипарске кризе. 22. децембар — Након неуспешних преговора са британском владом, премијер Родезије Ијан Смит је изјавио да је Родезија већ република и да је изашла из Комонвелта. 26. децембар — Маулана Каренга осмислио је празник Кванза за Афроамериканце. 30. децембар — САД су суспендовале продају вишка хране (програм "Храна за мир") Југославији јер она тргује са Северним Вијетнамом. Београдска милиција растерује протест против рата у Вијетнаму. 31. децембар — Милован Ђилас је пуштен из затвора где је био од 1962. 31. децембар — Мобутуова влада у ДР Конгу преузима белгијску рударску фирму Union Minière du Haut Katanga, која је подстицала одцепљење Катанге и надгледала велико богатство те регије. Датум непознат У Танту је потврђен мандат за дужност генералног секретара УН. У Италији Алдо Моро подноси оставку. Мандат за састављање нове владе поново је поверен Мору који формира своју трећу владу левог центра. У Турској је изабран за председника генерал Цевдет Сунај. у СР Немачкој либерали се повлаче из владајуће коалиције. Канцелар Ерхард подноси оставку, замењује га Курт Георг Киесингер који је саставио владу велике коалиције која је обухватила демохришћане и социјалдемократе. Министар спољних послова Немачке је Вили Брант, заговорник отворене политике према источним државама. У првим месецима политичка клима у Италији погоршана је због разоткривања наводног организовања државног удара који су у лето 1964. припремали делови оружаних снага и тајних служби (СИФАР) а скривали су их високопозиционирани политичари. У Ираку председник Абд ес-Салам Ариф је погинуо у ваздухопловној несрећи. Наследио га је његов брат Абд ар-Рахман Ариф. Велибор Васовић отишао је из ФК Партизана у амстердамски АФК Ајакс. На конференцији Варшавског пакта у Букурешту Николае Чаушеску предлаже паралелно и поступно распуштање снага НАТО и Варшавског пакта. Румунија се потврђује као најсамосталнија источна држава. Кантерберијски надбискуп Артур Ремзи посетио је Ватикан. Састао се са папом Павлом VI, договорено је приближавање Католичке и Англиканске цркве. СФРЈ: Петогодишњи план привредног и друштвеног развоја и разрада привредне реформе из 1965. Етиопија усваја неколико уставних амандмана којима се уводи влада одговорна парламенту. Хаиле Селасије је ипак апсолутистички владао политичким животом у држави. Због неспровођења одговорне аграрне реформе економија у Етиопији је стагнирала. У Горњој Волти председник Јамеого је присиљен да поднесе оставку од групе официра које је предводио пуковник Сангуоле Ламизана, он је преузео дужност председника републике и премијера. Трговачки споразум Југославије са Ираном и Пољском. Поправља се стање у италијанској економији и превладава се рецесија из протекле две године. Социјалистичка конституанта потврдила је поновно уједињење социјалиста и социјалдемократа чиме је створена јединствена социјалистичка странка. Светско првенство у веслању на Бледу. Шпанска влада затворила је границе с Гибралтаром и поново истакла право на тај териториј. Становништво Гибралтара одлучно настоји одржати везе са В. Британијом. Откривена дугорочна потенцијација, могући ћелијски механизам учења и памћења, Терје Ломо, Осло. Малави, независна држава у склопу британског Комонвелта, постаје република. Хастингс Банда именован је за председника, успоставио је власт. Влада се приближавала расистичкој Родезији и Јужноафричкој Републици и с њима склапа важне трговачке споразуме. Амилкар Кабрал вођа ПАИГЦ објавио је ослобађање половине територије Португалске Гвинеје. Руководство СФРЈ: Председник Републике: Јосип Броз Тито Председник Савезног извршног већа: Петар Стамболић Председник Савезне скупштине: Едвард Кардељ Телевизијске серије: "Црни снег", "Лаку ноћ децо" (1966—67), "Људи и папагаји" ТВ Београд Рођења Јануар 1. јануар — Ивица Дачић, српски политичар 1. јануар — Тихомир Орешковић, хрватски политичар 7. јануар — Ергин Атаман, турски кошаркашки тренер 13. јануар — Патрик Демпси, амерички глумац и аутомобилиста 14. јануар — Марко Хијетала, фински музичар, најпознатији као басиста и певач групе -{Nightwish}- 17. јануар — Љупчо Георгијевски, македонски политичар, 3. премијер Македоније (1998—2002) 19. јануар — Стефан Едберг, шведски тенисер 23. јануар — Драгана Мркић, српска глумица 29. јануар — Ромарио, бразилски фудбалер и фудбалски тренер 31. јануар — Декстер Флечер, енглески глумац, редитељ и сценариста Фебруар 1. фебруар — Лоран Гарније, француски ди-џеј и продуцент електронске музике 5. фебруар — Рок Петрович, словеначки скијаш 6. фебруар — Рик Естли, енглески музичар 8. фебруар — Христо Стоичков, бугарски фудбалер и фудбалски тренер 13. фебруар — Нил Макдона, амерички глумац и продуцент 14. фебруар — Денис Латин, хрватски ТВ водитељ 19. фебруар — Мирослав Ђукић, српски фудбалер и фудбалски тренер 19. фебруар — Енцо Шифо, белгијски фудбалер и фудбалски тренер 20. фебруар — Перица Букић, југословенски и хрватски ватерполистa и политичар 20. фебруар — Синди Крофорд, амерички модел и глумица 21. фебруар — Дејан Брђовић, српски одбојкаш и одбојкашки тренер (прем. 2015) 24. фебруар — Били Зејн, амерички глумац и продуцент 25. фебруар — Теа Лиони, америчка глумица и продуценткиња 27. фебруар — Донал Лоуг, канадски глумац 28. фебруар — Јован Вранишковски, архиепископ охридски СПЦ 28. фебруар — Паоло Футре, португалски фудбалер Март 1. март — Зак Снајдер, амерички режисер, продуцент и сценариста 3. март — Фернандо Колунга, мексички глумац 4. март — Кевин Џонсон, амерички кошаркаш и политичар 6. март — Алан Дејвис, енглески глумац, комичар и писац 9. март — Алисон Дуди, ирска глумица и модел 19. март — Ања Рупел, словеначка музичарка, новинарка и радио водитељка 22. март — Макс Рихтер, енглески композитор и пијаниста 22. март — Брајан Шо, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 23. март — Марин Хинкле, америчка глумица 24. март — Браћа Теофиловићи, српски певачи традиционалне музике 26. март — Мајкл Империоли, италијанско-амерички глумац, сценариста и редитељ 27. март — Жарко Паспаљ, српски кошаркаш 29. март — Красимир Балаков, бугарски фудбалер и фудбалски тренер 31. март — Ивица Мавренски, српски кошаркаш и кошаркашки тренер Април 8. април — Робин Рајт, америчка глумица, редитељка и продуценткиња 9. април — Синтија Никсон, америчка глумица 11. април — Лиса Стенсфилд, енглеска музичарка и глумица 15. април — Саманта Фокс, енглеска музичарка и модел 16. април — Јасна Ђуричић, српска глумица 24. април — Алесандро Костакурта, италијански фудбалер и фудбалски тренер 27. април — Мет Ривс, амерички редитељ, сценариста и продуцент Мај 1. мај — Чарли Шлатер, амерички глумац 6. мај — Маја Новељић, српска глумица 7. мај — Марта Савић, српска певачица 8. мај — Клаудио Тафарел, бразилски фудбалски голман 16. мај — Џенет Џексон, америчка музичарка, глумица и плесачица 21. мај — Лиса Еделстин, америчка глумица 21. мај — Зденко Кожул, хрватски шахиста 21. мај — Звездан Терзић, српски фудбалер и фудбалски функционер 23. мај — Звонко Пантовић Чипи, српски музичар, најпознатији као оснивач и фронтмен групе Освајачи 24. мај — Ерик Кантона, француски фудбалер и фудбалски тренер 26. мај — Хелена Бонам Картер, енглеска глумица 26. мај — Иво Накић, хрватски кошаркаш 28. мај — Миљенко Јерговић, босанскохерцеговачко-хрватски књижевник 28. мај — Ешли Лоуренс, америчка глумица Јун 6. јун — Анђела Кавања, италијанска глумица, модел и ТВ личност 12. јун — Милета Лисица, српски кошаркаш (прем. 2020) 14. јун — Индира Радић, српска певачица 17. јун — Џејсон Патрик, амерички глумац 21. јун — Иван Тасовац, српски пијаниста, дугогодишњи директор Београдске филхармоније (прем. 2021) 22. јун — Горан Касум, српски рвач 22. јун — Емануел Сење, француска глумица, музичарка и модел 25. јун — Дикембе Мутомбо, конгоанско-амерички кошаркаш 26. јун — Дани Бун, француски глумац, редитељ, сценариста и продуцент 27. јун — Џеј-Џеј Ејбрамс, амерички продуцент, сценариста и редитељ 28. јун — Џон Кјузак, амерички глумац, сценариста и продуцент 30. јун — Мајк Тајсон, амерички боксер 30. јун — Мартон Чокаш, новозеландски глумац Јул 5. јул — Ђанфранко Зола, италијански фудбалер и фудбалски тренер 9. јул — Зоран Терзић, српски одбојкаш и одбојкашки тренер 11. јул — Шеб Мами, алжирски музичар 13. јул — Јовица Антонић, српски кошаркашки тренер 14. јул — Метју Фокс, амерички глумац 20. јул — Енрике Пења Нијето, мексички политичар, 57. председник Мексика 26. јул — Анђело ди Ливио, италијански фудбалер 28. јул — Мигел Анхел Надал, шпански фудбалер 29. јул — Хуан Антонио Оренга, шпански кошаркаш и кошаркашки тренер Август 5. август — Џејмс Ган, амерички редитељ, продуцент и сценариста 7. август — Џими Вејлс, оснивач и председник Викимедија удружења 10. август — Ханси Кирш, немачки музичар, најпознатији као оснивач и певач групе -{Blind Guardian}- 14. август — Хали Бери, америчка глумица 15. август — Оливера Јовићевић, српска новинарка и ТВ водитељка 20. август — Дајмбег Дарел, амерички музичар, најпознатији као гитариста групе -{Pantera}- (прем. 2004) 22. август — Џиза, амерички хип-хоп музичар 23. август — Рик Смитс, холандски кошаркаш 26. август — Ширли Менсон, шкотска музичарка, најпознатија као певачица групе -{Garbage}- 28. август — Хулен Лопетеги, шпански фудбалски голман и фудбалски тренер 30. август — Мајкл Мишел, америчка глумица Септембар 1. септембар — Тим Хардавеј, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 2. септембар — Оливје Панис, француски аутомобилиста, возач Формуле 1 2. септембар — Салма Хајек, мексичко-америчка глумица, продуценткиња и модел 5. септембар — Милинко Пантић, српски фудбалер и фудбалски тренер 8. септембар — Карола Хегквист, шведска музичарка 9. септембар — Бојана Лекић, српска новинарка и ТВ водитељка 9. септембар — Адам Сандлер, амерички глумац, комичар, музичар, сценариста и филмски продуцент 9. септембар — Осман Хаџић, босанскохерцеговачки певач 13. септембар — Филип Шоваговић, хрватски глумац, редитељ и драматург 15. септембар — Дејан Савићевић, црногорски фудбалер и фудбалски тренер 16. септембар — Никола Пејаковић, српски глумац, сценариста, редитељ и музичар 21. септембар — Небојша Радосављевић, српски редитељ 25. септембар — Џејсон Флеминг, енглески глумац Октобар 1. октобар — Џорџ Веа, либеријски фудбалер 6. октобар — Александар Баришић, српски драматург, сценариста и новинар (прем. 2017) 6. октобар — Џеклин Обрадорс, америчка глумица 10. октобар — Тони Адамс, енглески фудбалер и фудбалски тренер 10. октобар — Бај Линг, кинеско-америчка глумица 11. октобар — Лук Пери, амерички глумац (прем. 2019) 13. октобар — Мирко Пајчин, српски певач 15. октобар — Хорхе Кампос, мексички фудбалер 19. октобар — Дејвид Камерон, британски политичар, премијер Уједињеног Краљевства (2010—2016) 19. октобар — Татјана Пујин, српска глумица 19. октобар — Горчин Стојановић, српски редитељ 19. октобар — Џон Фавро, амерички глумац, редитељ, сценариста и продуцент 22. октобар — Валерија Голино, италијанска глумица и редитељка 24. октобар — Роман Абрамович, руски тајкун и политичар 26. октобар — Златко Далић, хрватски фудбалер и фудбалски тренер 30. октобар — Зоран Милановић, хрватски политичар и правник 30. октобар — Абу Мусаб ел Заркави, јордански герилац и терориста (прем. 2006) Новембар 2. новембар — Дејвид Швимер, амерички глумац, редитељ и продуцент 4. новембар — Горан Рађеновић, српски ватерполиста и ватерполо тренер 8. новембар — Гордон Ремзи, шкотски кувар 10. новембар — Ванеса Ејнџел, енглеска глумица и модел 11. новембар — Бенедикта Боколи, италијанска глумица 17. новембар — Софи Марсо, француска глумица, редитељка, сценаристкиња и списатељица 18. новембар — Зоран Савић, српски кошаркаш 19. новембар — Џејсон Скот Ли, амерички глумац и мајстор борилачких вештина 23. новембар — Венсан Касел, француски глумац 25. новембар — Дејан Чукић, српско-дански глумац 27. новембар — Горан Стевановић, српски фудбалер и фудбалски тренер 30. новембар — Дејвид Николс, енглески књижевник и сценариста Децембар 5. децембар — Патрисија Кас, француска музичарка и глумица 8. децембар — Тајлер Мејн, канадски глумац и рвач 11. децембар — Гари Дордан, амерички глумац 12. децембар — Здравко Радуловић, хрватски кошаркаш и кошаркашки тренер 13. децембар — Јуриј Здовц, словеначки кошаркаш и кошаркашки тренер 14. децембар — Борис Исаковић, српски глумац 14. децембар — Ентони Мејсон, амерички кошаркаш (прем. 2015) 14. децембар — Хеле Торнинг-Шмит, данска политичарка 18. децембар — Ђанлука Паљука, италијански фудбалски голман 19. децембар — Бранислав Прелевић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер 19. децембар — Алберто Томба, италијански скијаш 21. децембар — Кифер Садерланд, канадски глумац, продуцент, режисер и музичар 22. децембар — Зоран Маринковић, српски музичар и уметник, најпознатији као члан групе Бјесови 25. децембар — Мауро Пикото, италијански ди-џеј и продуцент електронске музике 28. децембар — Калиопи, македонска музичарка Смрти Јануар 1. јануар — Венсан Ориол, бивши председник Француске (*1884) 11. јануар — Алберто Ђакомети, швајцарски вајар и сликар (*1901) 11. јануар — Лал Бахадур Шастри, премијер Индије (*1904) 16. јануар — Чедомир Миндеровић, књижевник, борац, дипломата (*1912) 14. јануар — Сергеј Корољов, ракетни научник (*1907) Фебруар 1. фебруар — Бастер Китон, амерички редитељ и глумац (*1895) 13. фебруар — Маргерит Лонг, француска пијанисткиња (*1874) 20. фебруар — Честер В. Нимиц, адмирал флоте САД (*1885) Март 5. март — Ана Ахматова, песникиња (*1889) Април 3. април — Батиста Фарина Пининфарина, дизајнер аутомобила (*1893) 13. април — Абдул Салам Ариф, пуковник, председник Ирака (*1921) 21. април — Јозеф Дитрих, генерал СС (*1892) Мај 7. мај — Станислав Јержи Лец, сатиричар и афористичар (*1909) Јун 20. јун — Жорж Леметр, белгијски католички свештеник и астроном 30. јун — Ђузепе Фарина, први шампион Формуле 1 (*1906) Јул 23. јул — Монтгомери Клифт, глумац (*1920) 26. јул — Александар Симић, специјалиста-радиолог (*1899) Август 23. август — Иван Сарић, српски бициклиста. (*1876) 24. август — Тадеуш Бор-Коморовски, пољски генерал и командант Пољске домовинске армије током Варшавског устанка. Септембар 6. септембар — Хендрик Верверд, премијер Јужне Африке (*1901) 7. септембар — Нектарије Круљ, митрополит дабробосански (*1879) 14. септембар — Џемал Гурсел, генерал, председник Турске (*1895) 26. септембар — Милан Дединац, књижевник, драматург, позоришни критичар (*1902) 28. септембар — Андре Бретон, књижевник, оснивач надреализма (*1896) Новембар 4. новембар — Дитрих фон Шолтиц, последњи нацистички командант Париза (*1894) 8. новембар — Бернард Зондек, гинеколог, проналазач теста у трудноћи (*1891) Децембар 5. децембар — Силвер Мас, белгијски бициклиста. (*1909) 15. децембар — Волт Дизни, амерички цртач анимираног филма и продуцент (*1901) Нобелове награде Физика — Алфред Кастлер Хемија — Роберт Сандерсон Маликен Медицина — Пејтон Раус и Чарлс Брентон Хагинс Књижевност — Шмуел Јосиф Агнон и Нели Закс Мир — Награда није додељена Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године 1960-е 61966


source: CulturaX

text: Други светски рат у Југославији — Википедија, слободна енциклопедија У смеру казаљке на сату: Анте Павелић се среће са Адолфом Хитлером, Стјепан Филиповић пред своју смрт, Драгољуб Михаиловић се обраћа својим људима, совјетски војници у Београду, жртве у Јасеновцу, група четника Косте Пећанца са Немцима, Јосип Броз Тито са Врховним штабом СССР (од септембра 1944) Савезници: ЈВуО (од маја 1941) Силе Осовине: Никола Калабић Александар Лер Други светски рат у Југославији је био сукоб у оквиру Другог светског рата на територији Југославије који је трајао од 6. априла 1941. до 15. маја 1945. Рат је почео 6. априла 1941. нападом сила Осовине на Краљевину Југославију која је након краткотрајног Априлског рата поражена и подељена између Немачке, Италије, Мађарске, Бугарске и клијентских режима. Рат је највећим делом био герилски, а водили су га припадници ЈВуО и партизани предвођени комунистима против окупаторских снага и њихових марионетских режима, као што су Независна Држава Хрватска и Влада народног спаса. У исто време рат је био и револуција и грађански рат између партизана и ројалистичког четничког покрета. На почетку су и партизани и четници били покрети отпора окупацији. Међутим, после 1941. су се сукобили. ЈВуО је сарађивала са италијанским окупационим снагама све до капитулације Италије, а после тога са Немцима и НДХ. Силе Осовине су покренуле низ офанзива са циљем да униште отпор окупацији, и скоро су то и успели у зиму и пролеће 1943. Упркос губицима, партизани су опстали као значајна борбена снага, стекли су признање западних Савезника и поставили темеље за послератну Југославију. Уз подршку у виду логистике, допремања оружја и залиха, обуке и ваздушних снага и совјетских копнених снага у Београдској операцији, партизани су успели да стекну контролу над целом државом и пограничним деловима Италије и Аустрије. Људске жртве су биле огромне. Број жртава још увек није утврђен, али се углавном прихвата да је најмање милион људи. Процењује се да су Срби чинили између 48% и 58% од укупног броја жртава. Усташки режим је вршио геноцид над Србима, Јеврејима и Ромима. Немачки и мађарски војници су такође вршили масовна стрељања цивила као одмазде за активности покрета отпора. Четници су вршили етничка чишћења Муслимана и Хрвата, а италијански окупатор против Словенаца. На крају, током и после завршне фазе рата, партизани су изврши одмазде према квинслизима и политичким неистомишљеницима, депортације фолксдојчерског становништва, принудне маршеве и погубљења заробљених квислинга и цивила који су бежали пред њима и убиства Италијана у Истри. 1.2 Напад 1.3 Подела Југославије 2.1 Народноослободилачки партизански покрет 2.2 Равногорски четнички покрет 3.1 Устанак 3.2 Прва непријатељска офанзива и грађански рат 3.3 Друга непријатељска офанзива 3.4 Трећа непријатељска офанзива 3.5 Четврта и пета непријатељска офанзива 3.7 Михаиловићева противосовинска операција 3.7.1 Шеста непријатељска офанзива 3.8 Седма непријатељска офанзива 3.9 Битка за Србију 3.10 Ослобођење Далмације 3.10.1 Пробој групе армија Е из Грчке 3.11 Сремски фронт и завршне операције Ситуација пре напада[уреди] Народ није био задовољан овом одлуком јер је сматрао сарадњу са нацистима неприхватљивом. Због тога су избиле демонстрације и изведен је државни удар у ноћи између 26. и 27. марта 1941. године на челу са генералима Боривојем Мирковићем, и Душаном Симовићем. Срушена је влада Драгише Цветковића, похапшени сви њени министри, свргнуто намесништво, а на радио-станици Београд је објављено да је престолонаследник Петар II Карађорђевић проглашен пунолетним. Нова влада постављена је у рано јутро 27. марта 1941. са генералом Душаном Симовићем као њеним председником. Истог дана организоване су демонстрације широм простора Краљевине Југославије у којима су већину чинили Срби. Народ је истог дана изашао да да подршку обарању владе и на улици су се чуле пароле Боље рат него пакт, боље гроб него роб. Краљевину Југославију су 6. априла са свих страна напале силе Осовине, углавном немачке снаге, али и италијанске и мађарске. Луфтвафе је бомбардовао Београд у зору 6. априла. Инвазија је трајала 11 дана и окончала се безусловном капитулацијом Југословенске краљевске војске 17. априла. Борбена дејства су окончана 18. априла 1941. године. Три дана раније краљ и влада су напустили земљу. Југословенска влада је остатак рата провела у избеглиштву. Територија срушеног краљевства је подељена на интересне сфере Немачке и Италије. Осим што је била безнадежно лоше наоуражана у поређењу са немачким Вермахтом, југословенска војска је покушала да брани читаву границу, али је само развукла своје ограничене ресурсе. Осим тога, велики део хрватског становништва је одбијао да се бори и дочекивао је Немце као ослободиоце. Једини отпор инвазији долазио је из јединица у Србији и Црној Гори. Подела Југославије[уреди] За више информација погледајте: Окупаторска подела Југославије у Другом светском рату Услови капитулације су били изузетно тешки, пошто су силе Осовине поделиле Југославију. Италија је окупирала јужну Словенију, Косово, Метохију, велике делове Далмације са скоро свим јадраснким острвима и Боку Которску. Такође је стекла контролу над новооснованом црногорском марионетском државом. Црној Гори је обећано поновно успостављање династије Петровић. Италија је доделила Великој Албанији делове Зетске и Вардарске бановине, односно Метохију, део Црне Горе, већи део Косова, и део Македоније. Мађарска је анектирала Бачку, Барању, Међимурје и Прекмурје. Бугарска је добила већи део Вардарске бановине и мање делове Моравске. За време Априлског рата (10. априла) основана је и Независна Држава Хрватска (НДХ), којој су поред Бановине Хрватске још припојени Босна (Врбаска и део Дринске бановине), остатак Херцеговине (део Зетске бановине) и остатак Срема (део Дунавске бановине). Политичко вођство је дато Анти Павелићу из усташког покрета. Неколико месеци касније већ је почело протеривање и убијање Срба, Јевреја и Рома. Немачка је анектирала северну Словенију и од остатка Србије и Баната образовала територију Територије војноуправног команданта Србије. Немци су у заробљеништво одвели око 300.000 бивших југословенских војнике. Слом државне творевине Краљевине Југославије оставио је тежак утисак у народу. Немачка окупациона политика била је оштра и тешка за становништво према коме је непријатељ гајио разне предрасуде. Народ на простору данашње Србије је, поред осећаја горчине услед пораза, морао да се бори са немачким реквизицијама, са проблемом избеглица и смањеним обимом економског пословања. Етничке прилике у Југославији на почетку Другог светског рата[уреди] Етничка шароликост Југославије је пружила окупаторима могућност за брже напредовање и освајање власти. У Војводини су живеле мађарска, немачка и хрватска мањина које су листом пришле уз надирућег окупатора (Немце, Мађаре и Хрвате – усташе) и омогућиле му брзо заузимање овог терена. На Косову и Метохији, албанска мањина је масовно пришла уз италијанског окупатора и омогућила му брзо заузимање ове територије, а након тога од дела албанског војно способног становништва формиране су и СС трупе " Скендербег". Најтежа ситауција за српски народ је била у оним српским земљама које су ушле у марионетску творевину Независну Државу Хрватску. У тим крајевима, усташе почињу систематски геноцид на српским живљем. У Црној Гори је постојала мањина која је била сепаратистички настројена. Ова група је била мањинска, али је успела да дође на власт само уз окупаторску помоћ. Покрети отпора[уреди] Народноослободилачки партизански покрет[уреди] За више информација погледајте: Народноослободилачка војска Југославије, Народноослободилачки покрет Југославије и Народноослободилачка борба народа Југославије Партизанске одреде је формирала и предводила Комунистичка партија Југославије (КПЈ) на челу са Јосипом Брозом Титом. Краткотрајни Априлски рат, комадање Југославије, стварање НДХ и осталих квинслиншких творевина, терор окупатора и осталих колаборациониста створили су расположење код народа (превасходно српског) да се окупатору треба супротставити. Равногорски четнички покрет[уреди] За више информација погледајте: Југословенска војска у отаџбини Избегавши заробљавање од стране окупатора у Априлском рату, пуковник Драгољуб Михаиловић се склонио на Равну гору и 6. маја 1941. од официра и подофицира (којима су се постепено придруживали и други официри и политичари), оформио ЈВуО. Своју активност је усмерио на успостављање веза са британском обавештајном службом (уз помоћ америчког и турског посланства у Београду) и преко ње са југословенском емигрантском владом. Михаиловић је већ почетком августа успео да обавести председника краљевске владе Душана Симовића о својој групи и њеним намерама, тражећи подршку и помоћ и стављајући се влади на располагање. Мада ово није била директна веза већ преко посредника (Енглеза), већ од лета 1941. Дража Михаиловић одржава сталне контакте и с Енглезима и с емигрантском владом. Ноћу између 17. и 18. септембра 1941. код Петровца на Мору из савезничке подморнице искрцала се комбинована британско-југословенска војно-обавештајна мисија, са капетаном Билом Хадсоном на челу, и стиже 25. октобра на Равну гору у штаб Драже Михаиловића. Дража Михаиловић је ради придобијања присталица из разних друштвених слојева, првенствено у српском народу, правио неколико политичких програма, који посебно они из 1941. године показују његова политичка опредељења. У првом програму од јуна 1941, већ у првој тачки он, са Стеваном Мољевићем прокламује своја политичка и војно стратешка опредељења. У њему се каже: "Одржавање непријатељског става према окупаторима и њиховим помагачима, али за сада до даљег не улазити у непосредне борбе, осим у случајевима самоодбране као што је случај у Хрватској..." За рад у прелазном периоду, Дража Михаиловић истиче да се по сваку цену онемогући грађански рат међу Србима. У одељку припрема за нормално стање, Дража Михаиловић каже: "Сматрати владу у емиграцији легалном владом док траје рат и по могућности одржавати везу са њом", што је потврда његовог стратешког опредељења – рестаурација Краљевине. У делу Програма који говори о периоду слома окупатора доминантна су два задатка: Српски цивили убијени 1941. од стране усташа Фазе рата након окупације[уреди] Главни чланци: Устанак у НДХ, Устанак у Србији 1941. и Тринаестојулски устанак Током лета 1941. у готово свим крајевима Југославије дошло је до образовања противосовинских борбених група и до отпочињања напада на осовинске и квислиншке трупе и инфраструктурне објекте. Устаници су били мотивисани патриотизмом, идеолошким убеђењем или страхом за голи живот, као у случају Срба у НДХ и Јевреја. Након напада Немачке на СССР 22. јуна 1941. Комунистичка партија Југославије је појачала своје активности Истовремено, остаци официрског кора војске Краљевине Југославије који су избегли заробљавање вршили су међусобно повезивање и организовање. Ове две групе преузеле су вођство над устаничким групама, започевши формирање војних формација. Значајну улогу у припреми кадрова за организацију партизанског рата у Југославији је имао СССР. Уочи рата неколико стотина будућих истакнутих учесника НОБ је завршило партизанске течајеве у организацији совјетске војно-обавештајне службе у Совјетском Савезу и Шпанији.[1] Прва непријатељска офанзива и грађански рат[уреди] Трећа непријатељска офанзива[уреди] Осовинске снаге реаговале су енергично на стварање слободне територије и противосовинске војске. Немачке снаге у НДХ, које су се 1941. састојале од само једне посадне дивизије, крајем 1942. увећане су на 7 дивизија. Немачке и италијанске команде израдиле су план операција. Током операција требало је, поред уништења НОВЈ, такође да буду разоружане и распуштене локалне јединице под италијанском командом, односно Добровољачка антикомунистичка милиција, које су у тој фази представљале главнину Ђујићевих четничких снага. На овоме су посебно инсистирали Немци, упркос италијаснком отпору, сматрајући да ће се четничке јединице у случају савезничког искрцавања у Југославији окренути против осовинских снага. Четврта и пета непријатељска офанзива[уреди] Главне осовинске операције почеле су 20. јануара 1943, и трајале су, с мањим прекидом, до 15. јуна. Прве две операције, Вајс I и Вајс II карактерисане су жестоким борбама осовиских снага са јединицама НОВЈ, а у саставу италијанских снага на страни осовине борили су се и Ђујићеви четници, а планирано разоружање и распуштање је изостало. Овај део окончан је успехом снага НОВЈ, које су, и поред изложености великим напорима и знатним губицима, очувале бробену снагу. Главна оперативна групација НОВЈ пробила се кроз италијанске и четничке положаје у захвату Неретве према источној Херцеговини и Црној Гори. "Ситуација у унутрашњости Балканског полуострва, у непосредној вези са замишљеним, односно стварним током догађаја на подручју Средоземног мора, знатно се заоштрила... Борбене акције, које су се отуда развиле изгубиле су карактер герилског рата. У стварности, у борбама са посадним трупама на одлучујућим местима појављују се бројно јаке, плански вођене и — бар за планинско ратовање — добро наоружане и опремљене јединице... Према томе, неправилно би било да се и даље говори о "герилству" или да се сузбијање банди сматра као полицијска ствар. Ради се о томе да се уочи да је непријатељ стао ногом на Балкан и да га треба уништити пре него што ће већи део трупа бити присиљен да крене у одбрану обале. ... Најопаснији непријатељ је Тито. ... Због тога Михаиловић већ тражи везу са немачким командама, да не би потпао под комунистичку власт. " "Премијер Черчил: Жалосна је чињеница да готово никакве залихе нису достављене 222.000 људи бројним присталицама Тита морским путем. Ти одлучни (борци) држе у Југославији онолико Немаца колико ми држимо јужно од Рима. Немци су бачени у забуну након колапса Италије и патриоте су освојиле контролу над великим деловима обале."[3] "Генерал Ајзенхауер нагласио је витални значај настављања максималних могућих операција на успостављеном попришту... Он верује да сву могућу опрему треба слати Титу, јер су Михаиловићеве снаге од мале вредности."[4] Генерал Брук је, прелазећи на Југославију, рекао да су у тој земљи Немци имају тешкоћа да одржавају своје комуникације. Отуда, сва добит мора бити извучена из свих прилика да се увећају немачке невоље путем помагања партизана. Желимо да се организује систем допремања оружја и ваздушне подршке. Генерал Брук рекао је да је сада 21 немачка дивизија распоређена у Југославији до грчке границе."[5] "Премијер Черчил: Изванредне ствари постижу се у Југославији од стране Тита, који ради много више него што је Михаиловић постигао. Нема планова да се у Југославију пошаље велика армија, али се Немцима може задати ударац кроз помагање Титових снага путем повећаног снабдевања."[6] Михаиловићева противосовинска операција[уреди] Разочаран потпуним игнорисањем ове његове акције од стране савезничких руководстава, Михаиловић је обуставио сличне активности и 7. новембра издао директиву о општем нападу на комунисте, напомињући да савезници одобравају такав став.[7] Велика већина његових снага ван Србије у међувремену се чврсто везала за Немце, а током новембра и децембра 1943. и велики део снага у Србији (Лукачевић, Калабић, Јеврем Симић, Љуба Јовановић) потписао је споразуме са Немцима. Обавештење немачког команданта југоистока о склопљеном споразуму са Лукачевићем врло брзо је дошло до Черчила, и имало је пресудан значај у одлуци о напуштању Михаиловића.[8] Шеста непријатељска офанзива[уреди] За више информација погледајте: Зимске операције 1943/1944 у централном делу Југославије Током ових операција Немци су успели да овладају знатним делом слободне територије и да успоставе неке нарушене комникацијске правце, али нису успели да нанесу значајне ударце НОВЈ ни остваре пресудну предност. На крају овог периода, у директиви од 27. фебруара 1944, командант армије Рендулић, свестан да проблем није решен, констатујући да су "банде" "последњих месеци, у великим операцијама у пространим областима армијског подручја, тучене и чија је борбена вредност знатно ослабљена", истовремено захтева још интензивнију даљу активност.[9] Многобројне операције против НОВЈ настављене су на свим подручјима. Седма непријатељска офанзива[уреди] За више информација погледајте: Десант на Дрвар Битка за Србију[уреди] За више информација погледајте: Битка за Србију 1944. и Београдска операција Међутим, маневар групе армија Е није био успешан јер су снаге НОВЈ[10] и снаге бугарске армије успеле да успоре, испресецају и развуку њене наступајуће колоне. Значајан утицај имала је успешно изведена операција Ратвик. Ослобођење Далмације[уреди] Далмација је била поседнута јаким снагама Друге оклопне армије, које су се састојале од 118. ловачке, 264. и 369. пешадијске дивизије, 1. пука Бранденбург, 92. моторизованог пука, 649. и 944. обалског артилљеријског пука и знатних морнаричких снага. Под немачком командом била су још и три усташка здруга (6, 7 и 9.), а на њиховој страни борила се и четничка Динарска дивизија. Укуне снаге износиле су око 45.000 војника у немачким, 12.000 у усташким и 5.000 у четничким јединицама.[11] Бројно стање Осмог далматинског корпуса НОВЈ је 31. августа 1944. износило 25.470 бораца. Поред њега, у операцијама је учествовала и 29. херцеговачка дивизија, Прва тенковска бригада и делови Морнарице НОВЈ.[12] Пробој групе армија Е из Грчке[уреди] За више информација погледајте: Пробој групе армија Е из Грчке Сремски фронт и завршне операције[уреди] За више информација погледајте: Сремски фронт У Београду је 8. марта 1945. основана коалициона југословенска влада са Титом као председником владе и Иваном Шубашићем као министром спољних послова. Краљ Петар II се сложио да се не врати у земљу док се не одрже избори. Југословенска уставотворна скупштина је 29. новембра 1945., на основу убељиве победе листе Народног фронта на изборима, збацила Петра II са власти. Истог дана је успостављена Федеративна Народна Република Југославија током првог заседања скупштине у Београду. Тито је изабран за председника владе. Главни чланак: Списак осуђених за Други светски рат у Југославији Милан Недић је изручен Југославији почетком 1946, али је наводно извршио самоубиство не дочекавши суђење. Драгољуба Михаиловића су 13. марта 1945. ухватили оперативци Озне. Њему је, уз још неколико "квинслишких вођа", на Београдском процесу суђено од 10. јуна до 15. јула за велеиздају и ратне злочине. Михаиловић је на крају проглашен кривим под 8 тачака оптужбе[13] и осуђен на смрт стрељањем. Сутрадан је одбијена његова молба за помиловање и стрељан је уз још неколико недићевских функционера у ноћи између 17. и 18. јула. Ни данас му се за гроб не зна. У Љубаљани су августа 1946. за колаборацију на смрт осуђени Леон Рупник и Ловро Хацин, док су на временске казне осуђени Миха Крек и Грегориј Рожман. ↑ Тимофејев (2011) ↑ Процена стања команданта Југоистока фелдмаршала фон Вајхса од 1. новембра 1943, Национална архива Вашингтон, микрофилм T313, ролна 189, фрејмови 7449011—24 Зборник докумената и података о народноослободилачком рату југословенских народа, том XII, књига 3, документ 156, Приступљено 9. 4. 2013. ↑ It was a lamentable fact that virtually no supplies had been conveyed by sea to the 222,000 followers of Tito. These stalwarts were holding as many Germans in Yugoslavia as the combined Anglo-American forces were holding in Italy south of Rome. The Germans had been thrown into some confusion after the collapse of Italy and the Patriots had gained control of large stretches of the coast. SEXTANT/EUREKA CONFERENCES (Cairo and Tehran. 22 November-7 December 1943). pp. 385. ↑ GENERAL EISENHOWER stressed the vital importance of continuing the maximum possible operations in an established theater... He believed that all possible equipment should be sent to Tito since Mikhailovitch's forces were of relatively little value. SEXTANT/EUREKA CONFERENCES (Cairo and Tehran. 22 November-7 December 1943). pp. 445. ↑ Turning to Yugoslavia, GENERAL BROOKE said that since the withdrawal of Italian forces there, the Germans have found it difficult to maintain their communications in that country. Therefore, full advantage must be taken of all opportunities to increase the German difficulties in Yugoslavia by assisting the Partisans. It is desired to organize a system by which arms can be supplied to them and air assistance rendered as well. GENERAL BROOKE said that there were now some 21 German divisions deployed in Yugoslavia as far down as the Grecian border. SEXTANT/EUREKA CONFERENCES (Cairo and Tehran. 22 November-7 December 1943). pp. 528–529 ↑ Splendid things had been accomplished in Yugoslavia by Tito, who is doing much more than Mihailovich had accomplished. There were no plans to put a large army into Yugoslavia, but a blow could be struck at the Germans by means of assisting the Tito forces through increased supplies. SEXTANT/EUREKA CONFERENCES (Cairo and Tehran. 22 November-7 December 1943). pp. 519. ↑ АВИИ, архивски фонд Д. М., С - В - 1294 ↑ Cripps (2000). стр. 237–263. ↑ Директива команданта Друге оклопне армије потчињеним штабовима од 27. фебруара 1944, Национална архива Вашингтон, микрофилм Т314, ролна 562, фрејмови 83-84, Зборник докумената и података о народноослободилачком рату југословенских народа, том XII, књига 4, документ 26, Приступљено 9. 4. 2013. ↑ Извештај команданта Југоистока од 20. септембра 1944, Национална архива Вашингтон, микрофилм Т311, риолна 191, фрејмови 637-642, Зборник докумената и података о народноослободилачком рату југословенских народа, том XII, књига 4, документ 135, Приступљено 9. 4. 2013. ↑ Тодор Радошевић: ОФАНЗИВА ЗА ОСЛОБОЂЕЊЕ ДАЛМАЦИЈЕ, Београд (1965). pp. 21. ↑ Тодор Радошевић: ОФАНЗИВА ЗА ОСЛОБОЂЕЊЕ ДАЛМАЦИЈЕ, Београд (1965). pp. 31. ↑ ZA ŠTA JE OSUĐEN MIHAILOVIĆ Presuda Draži u 8 TAČAKA Преузето из "https://sr.wikipedia.org/w/index.php?title=Други_светски_рат_у_Југославији&oldid=15451202"


Како да знате о здрављу панкреаса - Здравље 2022 Панкреас - тестови Лечење болести вреди новца, чак иу условима бесплатне медицине. У савременом свету је корисно бити здрав. Али за ово је важно пратити ваше тестове сваке године. У овом чланку, хајде да разговарамо о томе шта треба испитати како би тестирали функцију панкреаса. Такође, кажите које промјене у лабораторијским тестовима се појављују код карцинома, панкреатитиса и других патологија овог тела. Лечење било каквих болести почиње дијагнозом. У ову сврху чешће постављају додатне инспекције. По правилу, биохемијски тест крви је стандард у откривању свих болести унутрашњих органа. Који показатељи биокемије су карактеристични за панкреас? Прво, морате проверити да ли постоје одступања у главним индикаторима. Дефинисани нивои АЛТ, АСТ, креатинина и урее, студирао глукозе, билирубина, холестерола, Ц-реактивног протеина и алкалне фосфатазе. Билирубин, алкална фосфатаза, АЛТ и АСТ индиректно указују на патологију панкреаса. Повећање њиховог нивоа примећује се са стагнацијом жучи и другим патологијама јетре, која, по правилу, утичу на панкреас. Више детаља о болести панкреаса може се проценити нивоом амилазе и липазе. Анализе се изводе боловима у абдомену и указују на присуство акутног панкреатитиса. Они такође карактеришу ефикасност коју је третман инфламаторне патологије имао. По нивоу липазе може се проценити озбиљност стања пацијента и одредити прогнозу. Уз инфламаторну болест панкреаса, амилаза се не повећава само у крви, већ иу урину. Анализа дијастазе је релевантна за сумњу на акутну хируршку патологију. Може се извести у обичној поликлиници у хитним случајевима. Дијастаза се повећава у року од 4-5 сати од појаве напада болести и одржава се на високим нивоима за 2-3 дана. Овај преглед није скуп, и широко се користи када је потребно дијагностиковати акутни панкреатитис. Да бисте прошли тест, потребно је само стерилно тегло за урин. Није потребно унапред припремити студију. Такође, панкреас може карактеризирати уробилин, који се одређује у урину. Ниво се повећава са панкреатитисом, праћен механичком зутом. Анализа столице може показати кршење ензимске активности панкреаса. По правилу се развија током хроничног процеса у органу. Цал истовремено садржи неосветљене мишићна влакна и целокупно влакно. У ретким случајевима може се открити честице масти. Дијагноза је важна не само за акутне болести, већ и за хроничне патологије. На пример, након излагања панкреасу, дијабетес се често развија. Због тога је ниво глукозе важан индикатор који карактерише функцију органа. У нормалној вредности глукозе у крви износи 3,5-5,5 ммол / л. У савременој медицини бар шећера је повећан на 6,2. Испитивање треба обавити на празан желудац. Индекс глукозе снажно флуктуира, реагује на стрес и чак до места од кога се узима крв (прст или вена). Да би се утврдило да ли се производи довољна количина инсулина, један тест глукозе није довољан. Неопходно је одредити толеранцију на глукозу, гликован хемоглобин, профил глукозе. У неким случајевима анализирана су антитела на секреторне оточке који производе овај хормон. Успјешан третман и брза дијагноза су везе у једном ланцу. Један без другог је једноставно немогуће. Стога, хајде да разговарамо о абнормалностима које дају тестове акутног панкреатитиса. Алфа-амилаза крви код упале повећава се десетине пута. Овај ензим се налази у лобулама жлезде и када се разбије, улази у крв. То можете одредити за 3-5 сати након напада. Уз масовно оштећење органа, брзо се исцрпљује. Због тога је анализа за алфа-амилазу релевантна у року од 2-3 дана од појаве болова. Липаза је други важан индикатор упале у телу. Панкреас обично користи овај ензим да разбије масне молекуле у једноставније. Ниво липазе се повећава за 3 дана и траје 2 недеље. Погодна је за одложену дијагнозу упале. Код панкреатитиса изазваног загушењем жучи могу се повећати следећи индекси: АЛТ, АСТ - је дијагноза функције јетре, повећава се с упалом ткива јетре; ГГТП - карактерише уништење јетре и стагнација жучи; алкална фосфатаза - главни показатељ загушења у билијарном тракту. Биохемијски тест је практично неинформативан у раку панкреаса. У напредним случајевима, сви индикатори (стожица жучног ткива, оштећење ткива јетре) могу реаговати. Али у раним фазама неће бити смена. Дијагноза онколошких стања је заснована на дефиницији маркера рака. Уз рак панкреаса у крви, они траже ЦА-19.9, ЦА-125, РЕА. По њиховом нивоу, можете одредити који третман ће обављати лекари (хирургија или хемотерапија), одредити преваленцију онкологије (присуство метастаза). Орган специфичан за ткиво је маркер ЦА-19.9. Уз рак панкреаса, ниво се повећава у 70-100% случајева. Високе вредности маркера (више од 10 000 У / мл) указују на присуство удаљених метастаза. Такође, нивои ове супстанце расте код рака жучне кесе, примарног карцинома јетре, карцинома стомака и дебелог црева. Оперативни и радијациони третман значајно смањује ниво овог индикатора. Ознака ЦА-125 је специфична за рак јајника. Смањење његовог нивоа указује на побољшање које је третман донио. Такође се користи за рано откривање болести. Али са онколошком патологијом панкреаса у крви, у 20-50% случајева, пронађено је његово упорно повећање. Маркер није специфичан за ткиво панкреаса, па је боље препознати га са другим антигеном. Лечење онкологије није увек успјешно. За идентификацију раних релапса тумора користи се РЕА (ембрионални антиген рака). Појављује се у крви 3-8 месеци пре првих клиничких манифестација болести. ЦЕА није специфичан маркер, повећава се код карцинома ткива панкреаса и многих других патологија. Лабораторијски тестови неће заменити доброг специјалисте. Сврху анализе требале би се бавити само лекари. Само у овом случају дијагноза и лечење ће бити тачни. Поред истраживања активности трипсина, стручњаци могу спровести студију присуства у крви свог инхибитора. Може се проучити и инхибитор / трипсин однос. Погоршање хроничног панкреатитиса указује специфичан, веома осјетљив тест који показује повишени серумски ниво трипсина, смањење количине инхибитора трипсина. Такви показатељи су карактеристични за интерстицијално-едематозне форме хроничног панкреатитиса, панкреатитиса, који се јавља на пару са дуоденалним улкусом, дуоденитисом. Ендоскопски преглед. Са ендоскопске сонде да видите статус ткива на споју канала панкреаса и дуоденума. Биохемијска анализа крви на панкреасу је много информативнија, јер у овом случају лекар може одредити степен активности посебног ензима названог амилаза. Његово повећање обично указује на разне патологије у жлезди, често се овај индикатор повећава неколико пута. Током такве анализе такође се откривају нивои глукозе и холестерола. Лекар може одлучити да спроведе испитивања за антиген простате, позитиван резултат ове студије указује на присуство акутног процеса, али резултат је често негативан код хроничног панкреатитиса. Јаја и други производи са панкреатитисом За лечење панкреатитиса обично се прописује читав низ лекова, као и посебна исхрана. Један од лекова који се користи за лечење панкреаса је Омез, који помаже у смањивању синтезе хлороводоничне киселине у стомаку, што утиче на производњу ензима панкреаса. 10 голубих, али важне чињенице о столици Како се зезати панкреатитис заувек? У вези са лудим темпом живота, већина људи једе као да не раде, не улазите у спорт, и генерално не брину о свом здрављу. Сеем разликује Цреон од Панцреатин?


text: Аматерски радио, такође познат као хам радио, је употреба радио-фреквенцијског спектра у сврхе некомерцијалне размене порука, бежичног експериментисања, самообуке, приватне рекреације, радиоспорта, такмичења и комуникација у хитним случајевима. Аматерски радио је популаран хоби у свету. У свету је 2004. било око 3 милиона регистрованих радио-аматера. У Немачкој 70.000, 5.000 у Норвешкој, 57.000 у Канади, и 700.000 у Сједињаним Америчким Државама. Носилац радиоаматерске дозволе је студирао и положио потребне тестове у својој земљи, и добио је свој позивни знак од државних органа (у неким земљама је позивни знак везан за оператора-особу, док је у другим везан за радио-станицу). Позивни знак је посебан за сваког радио-аматера и власници га често истичу са поносом. Носилац позивног знака користи га у етеру да би легално идентификовао сву своју комуникацију. Радио-аматерску службу (аматерску службу и аматерско-сателитску службу) успоставља Међународна унија за телекомуникације (ITU) путем Правилника о радију. Националне управе регулишу техничке и оперативне карактеристике преноса и издају дозволе за појединачне станице са јединственим идентификационим позивним знаком, који се мора користити у свим преносима. Аматерски оператери морају имати лиценцу за радио аматере која се добија полагањем владиног теста који показује адекватно техничко знање о радију и правно познавање радио прописа владе домаћина. Радио аматери су ограничени на мали скуп фреквенцијских опсега, радио-аматерске опсеге, који су распоређени у целом радио спектру, али унутар ових опсега је дозвољено да емитују на било којој фреквенцији користећи различите начине комуникације гласа, текста, слике и података. Ово омогућава комуникацију широм града, региона, земље, континента, света или чак у свемир. У многим земљама, радио-аматерски оператери такође могу слати, примати или преносити радио комуникације између рачунара или примопредајника повезаних на безбедне виртуелне приватне мреже на Интернету. Радио-аматерство званично представља и координира Међународна радио-аматерска унија (IARU), која је организована у три региона и има као своје чланове национална радио-аматерска друштва која постоје у већини земаља. Према процени коју је 2011. направила Америчка лига за радио релеј, два милиона људи широм света редовно је укључено у активности са аматерским радиом. Око 830.000 аматерских радио станица налази се у IARU Региону 2 (Америка), а IARU у ИАРУ Региону 3 (Јужна и Источна Азија и Тихи океан) са око 750.000 станица. Знатно мањи број, око 400.000, налази се у IARU Региону 1 (Европа, Блиски исток, CIS, Африка). Историја Порекло аматерског радија може се пратити до касног 19. века, али радио-аматерство какво се данас практикује почело је почетком 20. века. Прва годишња званична бежична плава књига бежичног удружења Америке, произведена 1909. године, садржи листу аматерских радио станица. Овај радио именик наводи бежичне телеграфске станице у Канади и Сједињеним Државама, укључујући 89 аматерских радио станица. Као и са радиом уопште, аматерски радио је био повезан са разним аматерима експериментаторима и хобистима. Ентузијасти радио-аматеризма значајно су допринели науци, инжењерству, индустрији и друштвеним услугама. Истраживање аматерских оператера основало је нове индустрије, изградило економије, оснажило нације и спасило животе у ванредним ситуацијама. Хам радио се такође може користити у учионици за подучавање енглеског језика, способности мапирања, географије, математике, науке и компјутерских вештина. Позивни знак Позивни знак се састоји од префикса и суфикса. Префикс означава земљу (напомена: радио-аматерско схватање земље није исто као и политичко схватање, тако на пример Свалбард јесте радио-аматерска земља, иако то острво припада држави Норвешкој) Префикси за Србију су: -{YT}- и -{YU}-. До почетка 90-их година републикама у СФРЈ су припадали следећи бројеви: 2=Хрватској, 3=Словенији, 4=Босни и Херцеговини, 5=Македонији, а до 2007. године Црна Гора је користила број 6 у префиксу. Данас Хрватска користи префикс -{9А}-, Словенија -{S5}-, Република Српска и БиХ користе префикс -{Е7}-, Македонија -{Z3}-, а Црна Гора -{4О}-. Суфикс се састоји од једног, два или три слова. У Србији, позивни знаци из серија -{YU1AAA-YU1MZZ, YU7AAA-YU7MZZ, YU8AAA-YU8MZZ}- су резервисани за радио-аматерске клубове, на пример: -{YU1BEF}- је позивни знак Радио-клуба „Авала“ . Радио-аматерски кодекс Светски радио-аматерски кодекс гласи: Радио-аматер је пажљив и пун обзира. Неће се несавесно понашати тако да за време одржавања везе ускраћује другима задовољство и омета их. Радио-аматер је одан и привржен покрету. Помаже својим друговима у клубу, осталим радио-аматерима, свом савезу радио-аматера у који је учлањен и који представља и заступа његове интересе. Радио-аматер прати развој науке и технике. Своје уређаје допуњује и дограђује, стално их усавршава пратећи најновија техничка достигнућа. Своја сазнања о коришћењу станице тј. раду на опсегу, стално усавршава. Радио-аматер је увек пријатељ другима. Он саветује почетнике и пријатељски им помаже, спреман је да сарађује са свима. Радио-аматер је одмерен и уравнотежен. Радио-аматеризам је добровољна, слободно изабрана активност. Прави Радио-аматер неће никада допустити да да му радио-аматерска активност смета у некој од његових обавеза, да угрози његову породицу, посао, да утиче на успех у школи или његов положај у друштву. Радио-аматер је родољуб. Своје знање, искуство и своје уређаје увек је спреман да стави у службу свога друштва и отаџбине. Радио-аматерски покрет у Србији Радио-аматерски покрет је у доба СФРЈ доживљавао своје златне дане. Разлог томе је у великој мери била концепција одбране и супротстављања потенцијалном агресору, која је укључивала мере масовне народне акције (ОНО - општенародна одбрана и ДСЗ - друштвена самозаштита). Држава и војска су у великој мери и на све начине (финансијски што је најважније) подржавале аматерски покрет. Након распада земље, и у доба кризе, финансијска помоћ је пресахнула, и аматерски покрет је морао да се ослони на сопствене снаге. Улагања у радио-аматеризам су се у словеначком случају, из угла поборника отцепљења, исплатила. Словенија је наиме (у односу на величину републике), увек имала најмасовнију радио-аматерску популацију. Током краткотрајног сукоба између ЈНА, и ТО Словеније, словеначки радио-аматери су се у складу са сопственим тумачењем шесте тачке радио-аматерског кодекса ангажовали на страни словеначке ТО и других одметнутих снага. Тешко је рећи колики је био радио-аматерски допринос релативно успешном супротстављању словеначких оружаних снага ЈНА, али сигурно је да су њихово познавање система комуникација ЈНА, и флексибилност (у којој је ЈНА оскудевала), која се огледала и у употреби тада најсавременијих видова радио-аматерских комуникација (пакет-радио нпр.) у одређеној мери помогли словеначкој страни. Поред многобројних, а пре свега материјално-финансијских тешкоћа са којима се радио-аматери Србије сусрећу у протеклим деценијама, они ипак представљају врло важну „карику сигурности“ у систему свих тзв. функционалних система веза наше земље. Током свих ванредних околности, укључујући непосредну ратну опасност и ратно стање, радио-аматери Србије су небројено пута исказали свој патриотизам, спремност, знање, стручност, велику пожртвованост и ентузијазам у спасавању људских живота и материјалних добара. Увек су њихове тзв. РАДИО-МРЕЖЕ ЗА ОПАСНОСТ задејствовале благовремено, а често су биле и једини извор правих информација које су многима помогле. Правилници Статут СРС Правилник о позивним знацима Правилник о испитима за радио-аматера Референце Литература Cain, James D. (2003). YASME: The Danny Weil and Colvin Radio Expeditions. Newington, Connecticut, USA: American Radio Relay League. DeSoto, Clinton B. (1936). 200 Meters and Down: The Story of Amateur Radio. West Hartford, Connecticut, USA: American Radio Relay League. Gregory, Danny and Sahre, Paul (2003). Hello World: A Life in Ham Radio. Princeton Architectural Press. Messerschmidt, Donald A. (1997). Moran of Kathmandu: Pioneer Priest, Educator and Ham Radio Voice of the Himalaya. Orchard Press. Bartlett, Richard A. (2007) The World of Ham Radio, 1901–1950, A Social History. Lombry, Thierry, LX4SKY, The History of Amateur Radio Спољашње везе Савез радио-аматера Србије Савез радио-аматера Војводине YU Amateur Radio Callbook Speciall YU Calls Activity Plan, Савез радио-аматера Србије ФМ-дигитал радна група Савеза радио-аматера Србије Регистар радио-аматерских репетитора у Србији - Савез радио-аматера Србије Мапа радио-аматерских репетитора у Србији - Савез радио-аматера Србије Мапа радио-аматерских репетитора у Србији и ex-YU републикама Yugoslav radio-amateurs in War defending from NATO Радио-аматерске експедиције Наши радио-аматери на острву Бејкер, средњи Пацифик, 2002. године, када су постигли нови Светски рекорд од 95.127 одржаних радио-веза Наши радио-аматери на острву Конвеј Риф, средњи Пацифик, 2001. године Радио


Прве сијалице су у Горњем Жабару, односно Пелагићеву, засијале 1950. године. Тако је Пелагићево постало прво село у градачачком срезу које је добило електричну расвјету.