СВЕЧАНИ ДОЧЕК ГЕНЕРАЛА ЛАЗАРЕВИЋА У НИШУ » На аеродрому „Константин Велики“ у Нишу 3.децембра 2015. генерала Лазаревића дочекали су и најсрдачније поздравили чланови породице, градоначелник Перишић и многи грађани Ниша, министри Никола Селаковић, Братислав Гашић и Александар Вулин, начелник Генералштаба генерал Љубиша Диковић, командант Копнене војске генерал-потпуковник Милосав Симовић, чланови Клуба генерала и адмирала Србије из Ниша, Београда и других места из Србије, владика Теодосије, припадници Војске и Министарства унутрашњих послова, многи борци, саборци и пријатељи чувеног команданта, који је рекао: „Хвала вам на оваквом дочеку, драги пријатељи. Ево ме међу вама јер сам успео да преживим хашко губилиште. У Хашком трибуналу нисам осуђен ни за једно конкретно недело. Нисам осуђен ни за једно конкретно недело, моје или било ког припадника Приштинског корпуса од преко 70.000 бораца. Ни за једно недело против живота и интегритета било ког цивила или ратног заробљеника, ни за једно недело против било чије имовине, ни за једно кршење правила или обичаја ратовања. Осуђен сам зато што сам наводно, помагао у протеривању албанског становништва. Зато што сам командовао Приштинским корпусу и вама. И то без иједног материјалног доказа. Морам посебно да нагласим да су моји страдали саборци, њих 600 погинулих и више од 2000 рањених, увек и у сваком часу били извор мог опстанка. Остао сам жив и издржао све, дубоко уверен у правду и истину. Претекао сам и ово губилиште јер сам убеђен у немерљиву вредност жртвовања за слободу своје земље и у славу наших предака и част потомака“, рекао је, бурно поздрављен, генерал Лазаревић. Министри Селаковић, Гашић и Вулин оценили су да је повратак генерала Владимира Лазаревића велики дан за Србију. „Генерал Лазаревић је човек захваљујући коме су данас слободни и Ниш и Врање, и Београд, Нови Сад и Суботица, Крушевац, Ваљево и Краљево и други градови и села у нашој земљи“, рекао је министар правде Никола Селаковић. „Овај импресивни скуп је доказ да народ Србије воли генерала Лазаревића и Војску Србије. И у овом часу ваља рећи да се тактике нешег генерала примењују и изучавају на врхунским америчким војним школама“, каже министар одбране Братислав Гашић. Министар Александар Вулин је рекао да је Србија још једном доказала да не заборавља и показала колико јој је стало до оваквих људи какав је генерал Владимир Лазаревић. Чланови Клуба генерала и адмирала Србије, који су прусуствовали дочеку у организацији Подружнице из Ниша, изразили су генералу Лазаревићу срдачну добродошлицу са жељама за добро зрваље, личну и породичну срећу и пренели велику захвалност војних ветерана за достојанствено и високоморално држање на суду при заступању истине и правде у одбрани Републике Србије и Савезне Републике Југославије на Косову и Метохији 1988.и 1999. године од шиптарских терористичких снага и злочиначке агресије НАТО. При обраћању јавности генерал Лазаревић је посебно захвалио свим члановима Клуба генерала који су на било који начин учествовали у припреми и самој одбрани на суду у Хагу, као и свима који су га подржавали у одбрани истине о деловању Војске Југославије, посебно Приштинског корпуса и Треће армије на Косову и Метохији. И на путу од аеродрома до породичног дома Нишлије и саборци из многих крајева Србије срдачно су поздрављали повратак генерала у свој град на Нишави. Са фотографијама и насловом преко целе стране „Дочек за генерала Владимира Лазаревица“ новине су објавиле :“Цео Ниш био је јуче, у четвртак, 3. децембра, у знаку повратка команданта Приштинског корпуса и Треће армије Војске Југославије из Хага“. Министри су оценили: “Повратак генерала Лазаревића је велики дан за Србију.“


source: wikipedia

text: Мароко ( [-{al-Maġrib}- — ал-Магриб], берб. -{Murakuc}-, ⵎⵓⵔⴰⴾⵓⵛ), или званично Краљевина Мароко ( [-{al-Mamlakah al-Maghribiyah}-], берб. -{Tageldit en Murakuc}-, ⵝⴰⴳⴻⵍⴷⵉⵝ ⴻⵏ ⵎⵓⵔⴰⴾⵓⵛ), је земља на северозападу Африке. На западу излази на Атлантски океан, а на северу на Средоземно море. Граничи се са Алжиром на истоку и Мауританијом на југу. Мароко је под своју контролу ставио Западну Сахару, чији највећи део територије држи још од 1975. године. Насељену од палеолитске ере пре више од 90.000 година, прву мароканску државу је основао Идрис I 788. Њом је касније владао низ независних династија, достигавши врхунац као регионална сила у 11. и 12. веку, под Алморавидима и династије Алмохада, када је контролисала већи део Пиринејског полуострва и Магреба. У 15. и 16. веку, Мароко се суочио са спољним претњама свом суверенитету, са Португалијом која је заузела неку територију, а Османско царство је ушло са истока. Династије Мариниди и Садити иначе су се одупирали страној доминацији, а Мароко је био једина северноафричка нација која је избегла османску власт. Династија Алауита, која до данас влада земљом, преузела је власт 1631. године и током наредна два века проширила дипломатске и комерцијалне односе са западним светом. Стратешка локација Марока у близини ушћа у Медитеран привукла је обновљено интересовање Европе; 1912. Француска и Шпанија су поделиле земљу на одговарајуће протекторате, резервишући међународну зону у Тангеру. Након повремених нереда и побуна против колонијалне власти, Мароко је 1956. поново стекао независност и поново се ујединио. Од стицања независности, Мароко је остао релативно стабилан. Има пету највећу економију у Африци и има значајан утицај и у Африци и у арапском свету; сматра се средњом силом у глобалним пословима и има чланство у Арапској лиги, Унији за Медитеран и Афричкој унији. Мароко је унитарна полууставна монархија са изабраним парламентом. Извршну власт предводе краљ Марока и премијер, док законодавну власт имају два дома парламента: Представнички дом и Дом саветника. Судску власт има Уставни суд, који може да преиспитује валидност закона, избора и референдума. Краљ има огромна извршна и законодавна овлашћења, посебно над војном, спољном политиком и верским пословима; може издавати указе зване дахири, који имају снагу закона, а може и распустити парламент након консултација са премијером и председником уставног суда. Мароко полаже право на власништво над несамоуправном територијом Западне Сахаре, коју је означио својим јужним провинцијама. Године 1975, након што је Шпанија пристала да деколонизује територију и уступи своју контролу Мароку и Мауританији, избио је герилски рат између тих сила и неких од локалних становника. Године 1979. Мауританија се одрекла права на ту област, али је рат наставио да бесни. Године 1991. постигнут је споразум о прекиду ватре, али је питање суверенитета остало нерешено. Данас Мароко заузима две трећине територије, а напори да се спор реши до сада нису успели да прекину политички ћорсокак. Етимологија имена Пуно арапско име -{al-mamlakâ l-maġribīyâ}- (المملكة المغربية) најбоље се може превести као „Краљевство Запада“, иако је „Запад“ на арапском језику الغرب -{al-Gharb}-. Име се такође може превести као „краљевство вечери”. Средњовјековни арапски историчари и географи понекад су Мароко називали -{al-Maghrib al-Aqṣá}- (المغرب الأقصى - што значи 'најудаљенији запад') како би га разликовали од суседних регија које су се тада звале -{al-Maghrib al-Awsaṭ}- (المغرب الأوسط - што значи 'блиски запад') и -{al-Maghrib al-Adná}- (المغرب الأدنى, што значи - 'најближи запад'). Реч Мароко изведена је из имена града Маракеш, који је био његова престолница под династијом Алморавида и Алмохадским калифатом. Порекло имена Маракеш оспорава се, али најверојатније долази од берберских речи -{amur (n) akush}- (ⴰⵎⵓⵔ ⵏ ⴰⴽⵓⵛ), што значи „Божја земља“. Модерно берберско име за Маракеш је -{Mṛṛakc}- (на берберском латиничном писму). На турском језику Мароко је познат као -{Fas}-, име изведено из његове древне престолнице Фес. Међутим, у другим деловима исламског света, на пример у египатској и блискоисточној арапској литератури пре средине 20. века, назив који се често користио за означавање Марока био је Маракеш (مراكش). То се име и данас користи за нацију на неким језицима, укључујући персијски, урду и панџапски. Енглески назив -{Morocco}- представља англицизацију шпанског назива државе, -{Marruecos}-. То шпанско име било је и основа за стару тосканску реч за земљу, -{Morrocco}-, одакле је изведена модерна италијанска реч за земљу, -{Marocco}-. Географија Положај Мароко има обалу Атлантског океана која сеже поред Гибралтарског мореуза у Средоземно море. Граничи се са Шпанијом на северу (водна граница кроз мореуз и копнена граница са три мале ексклаве под контролом Шпаније, Сеута, Мелиља и Пењон де Велез де ла Гомера), Алжиром на истоку и Западном Сахаром на југу. Пошто Мароко контролише већи део Западне Сахаре, његова де факто јужна граница је са Мауританијом. Међународно признате границе земље леже између географских ширина 27° и 36° N и географске дужине 1° и 14°. Додајући Западну Сахару, Мароко се углавном налази између 21° и 36° N и 1° и 17° З (полуострво Рас Нуадибу је мало јужно од 21° и западно од 17°). Географија Марока се протеже од Атлантског океана, преко планинских подручја, до пустиње Сахаре. Мароко је северноафричка држава, граничи се са северним Атлантским океаном и Средоземним морем, између Алжира и анексиране Западне Сахаре. То је једна од само три нације (заједно са Шпанијом и Француском) које имају обалу Атлантика и Медитерана. Велики део Марока је планински. Планине Атлас налазе се углавном у центру и на југу земље. Планине Риф се налазе на северу земље. Оба подручја углавном насељава Берберски народ. Са 446.550 km2, Мароко је, без Западне Сахаре, педесет седма по величини земља на свету. Алжир се граничи са Мароком на истоку и југоистоку, иако је граница између две земље затворена од 1994. године. Шпанска територија у северозападној Африци поред Марока обухвата пет енклава на обали Средоземног мора: Сеута, Мелиља, Пењон де Велез де ла Гомера, Пењон де Алусемас, острва Чафаринас и спорно острво Перехиљ. Уз обалу Атлантика Канарска острва припадају Шпанији, док је Мадеира на северу португалска. На северу, Мароко се граничи са Гибралтарским мореузом, где међународни транспорт има несметан транзитни пролаз између Атлантика и Медитерана. Планине Риф се простиру преко региона који се граничи са Медитераном од северозапада до североистока. Атлас планине се простиру низ кичму земље, од североистока ка југозападу. Већина југоисточног дела земље налази се у пустињи Сахара и као таква је углавном слабо насељена и економски непродуктивна. Већина становништва живи северно од ових планина, док на југу лежи Западна Сахара, бивша шпанска колонија коју је Мароко припојио 1975. (види Зелени марш). Мароко тврди да је Западна Сахара део његове територије и то назива својим јужним провинцијама. Главни град Марока је Рабат; његов највећи град је главна лука Казабланка. Остали градови са преко 500.000 становника на мароканском попису из 2014. су Фес, Маракеш, Мекнес, Сале и Тангер. Мароко је у ИСО 3166-1 алфа-2 стандарду географског кодирања представљен симболом МА. Овај код је коришћен као основа за интернет домен Марока, .ma. Клима Клима је пустињска на југу, у подручју пустиње Сахара, а средоземна на северу и умерена на планинама. Количина падавина варира од 200 -{mm}-−1 do 5050-{mm}-−1. Реке: Сус, Тенсфит, Себу. Клима Марока показује на северозападу утицаје медитеранске и сахарско-континенталне на југу и југоистоку. Висови Атласа, који имају властиту климу, утичу на клматску слику. Северозападни део земље има сува и топла лета са средњом августовском температуром од 23 °C (26 °C Казабланка и 29 °C Тангер). Зиме су благе (јануар 12 °C) и кишне, где се количина падавина идући према југу смањује. У унутрашњости опада благи утицај мора, тако да у централним деловима влада континентална клима, са летњим температурама од 29 °C до 45 °C, а зими се спуштају до 0 °C. Падавине су испод -{250 mm}-. Zapadni planinski obronci prime i više od 1.000 -{mm}- годишње, а изнад 1.000 -{m}- надморске висине у зимским месецима пада и снег. Јужно од Атласа, на рубовима Сахаре влада сува и топла клима. Падавине су неравномерне и ретко достигну 200 -{mm}- годишње, па се земљорадња задржава у подручју оаза. Током летњих месеци дува широко, топли ветар пун пустињског песка из Сахаре. Биодиверзитет Мароко има широк спектар биодиверзитета. То је део средоземног басена, области са изузетном концентрацијом ендемских врста које пролазе кроз брзе стопе губитка станишта, и стога се сматра жариштем за приоритет очувања. Авифауна су посебно варијанте. Авифауна Марока обухвата укупно 454 врсте, од којих су пет унели људи, а 156 се ретко или случајно виђају. Берберски лав, који је у дивљини прогоњен до изумирања, био је подврста пореклом из Марока и национални је амблем. Последњи берберски лав у дивљини устрељен је у планинама Атлас 1922. године. Друга два примарна предатора северне Африке, атласки медвед и берберски леопард, сада су изумрли, односно критично су угрожени. Реликтне популације западноафричких крокодила опстајале су у реци Дра све до 20. века. Берберски макаки, примат ендем Марока и Алжира, такође је суочен са изумирањем због престанка трговине, урбанизације, ширења дрвета и некретнина које умањују пошумљено подручје – станиште макакија. Трговина животињама и биљкама за храну, кућне љубимце, медицинске сврхе, сувенире и фото реквизите је уобичајена широм Марока, упркос законима који велики део тога чине незаконитим. Ова трговина је нерегулисана и узрокује непознато смањење дивљих популација аутохтоних мароканских дивљих животиња. Због близине северног Марока Европи, врсте као што су кактуси, корњаче, коже сисара и високо вредне птице (соколови и дропље) се узимају у разним деловима земље и извозе у значајним количинама, са посебно великим количинама јегуље – 60 тона извезено на Далеки исток у периоду 2009‒2011. Мароко је дом за шест копнених екорегија: медитеранске четинарске и мешовите шуме, медитеранску високоатласку степу клеке, медитеранске багремско-арганије суве шуме и сукулентне шикаре, медитеранске суве шуме и степе, медитеранске шуме и шуме и 7 сахарске шуме. Имао је средњу оцену индекса интегритета шумског пејзажа из 2019. од 6,74/10, што га је рангирало на 66. место у свету од 172 земље. Историја Праисторија и антика Подручје данашњег Марока било је насељено најмање од палеолита, почевши негде између 190.000 и 90.000 година пре нове ере. Недавна публикација сугерише да постоје докази за још раније људско становање у овој области: фосили Хомо сапиенса који су откривени касних 2000-их у близини атлантске обале у Џебел Ирхуду недавно су датирани на отприлике 315.000 година. Током горњег палеолита, Магреб је био плоднији него данас, подсећајући на савану, за разлику од свог модерног сушног пејзажа. Пре двадесет две хиљаде година, већ постојећу атеријанску културу наследила је иберомуруска култура, која је делила сличности са иберијским културама. Предложене су скелетне сличности између људских остатака пронађених на иберомуруским гробницама „Мешта-Афалоу“ и остатака европских кромањонаца. Иберомаурусску културу наследила је култура Беакер у Мароку. Студије митохондријалне ДНК откриле су блиску везу предака између Бербера и Саамија из Скандинавије. Ови докази подржавају теорију да су неки од народа који су живели у франко-кантабријском уточишту у југозападној Европи током касног глацијалног периода мигрирали у северну Европу, доприносећи њеној поновној популацији након последњег леденог доба. У раном делу периода класичне антике, Феничани су полако увлачили северозападну Африку и Мароко у шири медитерански свет у настајању, који су тамо основали трговачке колоније и насеља, од којих су најзначајнија била Чела, Ликс и Могадор. Могадор је основан као феничанска колонија још у 6. веку пре нове ере. Мароко је касније постао царство северозападне афричке цивилизације древне Картагине и део Картагињанског царства. Најранија позната независна мароканска држава била је Берберско краљевство Мауретанија, под краљем Багом. Ово древно краљевство (не треба га мешати са модерном државом Мауританије) цветало је око 225. године пре нове ере или раније. Мауретанија је постала клијентско краљевство Римског царства 33. п. н. е. Цар Клаудије је директно анектирао Мауретанију 44. године нове ере, чиме је постала римска провинција којом је владао царски гувернер. Током такозване „кризе 3. века“, делове Мауретаније су поново освојила берберска племена. Као резултат тога, до касног 3. века, директна римска власт постала је ограничена на неколико приморских градова, као што су Септум у Мавретанији Тингитана и Цезарејска Мавретанија. Када су 429. године ово подручје опустошили Вандали, Римско царство је изгубило своје преостале поседе у Мавретанији, а локални мауро-римски краљеви су преузели контролу над њима. 530-их година, Источно римско царство, под контролом Византије, поново је успоставило директну царску власт Септума и Тингија, утврдило Тинги и подигло цркву. Исламско доба Први забележени становници подручја данашњег Марока били су Бербери. Крајем 7. века с истока су стигли арапски освајачи и донели ислам. У 11. веку подручје је постало део државе Алморавида, а у 12. веку Алмохада. У 16. веку Мароканци су се успели одупрети покушајима европске колонизације и отоманским освајачима који су заузели суседни Алжир и на тај начин створили засебни идентитет. Године 1666. локални владар са североистока Ар-Рашид заузео је Фес, а нешто касније и већину мароканске унутрашњости, утемељивши тако династију Алави која влада Мароком до данас. Године 1830. Французи су освојили суседни Алжир, али је Мароко остао независан све до почетка 20. века када је Велика Британија попустила пред захтевима Француске и отворила јој пут према већем утицају у земљи. Француским претензијама у Мароку противила се Немачка, па је дипломатска криза у два наврата, 1906. и 1911. замало прерасла у оружани сукоб великих сила. Године 1912. Мароко је постао француски протекторат под формалном управом султана, али са стварном моћи у рукама француског главног резидента. Северни део земље доспео је под управу Шпаније са средиштем у Тетуану, а Тангер је постао међународни град. За време француске власти административни центар Марока премештено је из унутрашњости на обалу. Лука Казабланка је израсла у милионски град, индустријски и финансијски центар са значајном заједницом Европљана, а Рабат постао нова престоница. Након Другог светског рата све су израженије биле тежње Мароканаца за самосталношћу, отелотворене у личности султана Мухамеда V. Француска је покушала да заустави осамостаљење, али је у другој половини 50-их година 20. века морала да попусти и Мароко је 1956. постао независна монархија, а годину дана касније султан Мухамед се прогласио краљем. Мароканску независност обележила је дуга (1961—1999) владавина краља Хасана II, који је комбинацијом ауторитарне и умерено реформистичке политике успео да одржи јединство и политичку стабилност земље. Мароко је за разлику од многих арапских земаља остао чврсто на страни Запада у Хладном рату. Године 1976. Хасан је у савезништву с Мауританијом заузео суседну Западну Сахару, бившу шпанску колонију с вредним налазиштима фосфата, отпочевши тиме сукоб са западносахарским герилским покретом Полисарио, ког је подржавао суседни Алжир. Током 90-их година 20. века у Мароку је започео процес поступне демократизације. Хасана је наследио син Мухамед VI, који је убрзао политичке и друштвене реформе. Становништво Према подацима из 2021. године, Мароко је имао популацију од око 37.076.584 становника. Процењује се да између 44% и 67% становника чине Арапи, а између 31% и 41% су Бербери. Значајан део становништва идентификован је као припадници народа Харатина и Гнава, западноафричких или мешовитих потомака робова, и Морискоси, европски муслимани протерани из Шпаније и Португала током 17. века. Према попису становништва из 2014. године, у земљи је било око 84.000 имиграната. Од ових становника рођених у иностранству, већина је била француског порекла, а следе појединци углавном из различитих нација у Западној Африци и Алжиру. Постоји и известан број страних становника шпанског порекла. Неки од њих су потомци колонијалних досељеника, који првенствено раде за европске мултинационалне компаније, док су други у браку са Мароканкама или су пензионери. Пре стицања независности, Мароко је био дом за пола милиона Европљана, који су већином били хришћани. Такође, пре стицања независности, Мароко је био дом за 250.000 Шпанаца. Некада истакнута јеврејска мањина бројала је 265.000 људи 1948, године, а процењује се да је данас чине тек око 2.500 Јевреја.. Мароко има велику дијаспору, од које се већина налази у Француској, која, према неким проценама броји преко милион Мароканаца до треће генерације. Такође, постоје велике мароканске заједнице у Шпанији (око 700.000 Мароканаца), Холандији (око 360.000) и Белгији (300.000). Друге велике заједнице могу се наћи у Италији, Канади, Сједињеним Америчким Државама и Израелу, где се сматра да марокански Јевреји чине другу по величини јеврејску етничку подгрупу. Религија Према подацима аналитичког центра Pew Research из 2010. године, 99% становништва Марока били су муслиманске вероисповести, док су све остале религије имале мање од 1% становништва. Практично сви су били сунитски муслимани, при чему су шиитски муслиманили чинили мање од 0,1%. Упркос томе што је већина Мароканаца била повезана са исламом, истраживање из 2018. године које је спровела истраживачка агенција Arab Barometer за потребе Би-Би-Сија, показало је да око 15% њих себе сматрало нерелигијским особама. Друго истраживање ове агенције из 2021. године, показало је да се 67,8% Мароканаца изјаснило као религиозно, 29,1% као донекле религиозно, а 3,1% као нерелигиозно.. Анкета коју је спровео Gallup International 2015, показала је да 93% Мароканаца себе сматра религиозним. Пре независности, Мароко је био дом за више од 500.000 хришћана углавном шпанског и француског порекла. Многи хришћани отишли су у Шпанију или Француску након стицања независности 1956. године. Претежно католичка и протестантска хришћанска заједница са страним пребивалиштем има око 40.000 верника. Већина страних хришћана живи у урбаним подручјима Казабланке, Тангера и Рабата. Различити локални хришћански лидери процењују да је између 2005. и 2010. било 5.000 преобраћених хришћана, углавном етнички Бербера, који редовно посећују „кућне цркве“ и живе претежно на југу. Неки локални хришћански лидери процењују да је број хришћанских верника око 8.000, али да се многи не састају због страха од надзора владе или друштвеног прогона. Према неким проценама, број оних који су из других религија прешли у хришћанску, износи од 8.000 до 50.000. Главни језици становништва су арапски, односно његово наречје који се значајно разликује од стандардног језика, те наречја берберског којима се говори углавном у планинским подручјима. Становништво Марока је мешавина многих скупина, од староседелаца Бербера, преко досељеника из северне и подсахарске Африке, до избеглица с Иберијског полуострва након реконкисте. Мароко је по броју становника четврта арапска земља, иза Египта, Судана и Алжира. Политика Мароко је монархија у којој постоји парламент и независно судство. На челу државе је краљ. Он председава Саветом министара, именује премијера на основу резултата избора, именује све министре у влади на предлог премијера и има право да распусти скупштину, распише нове изборе и смени министре. Краљ је врховни командант војске и религијски лидер. По Уставу из 1992. године, који је 1996. године измењен, Мароко је конститутивна монархија, на челу са краљем Мухамедом -{VI}-, који припада династији Алида. Краљ је уједно и духовни вођа мароканског народа, као и врховни заповедник оружаних снага. Краљ проглашава председника владе, ког предлаже најјача политичка партија у парламенту, као и поједине министре и чланове владе. Краљ има право распуштања парламента и право проглашавања ванредног стања. У поређењу са монархијама европског типа, краљ има већа овлаштења, мада у пракси та овлаштења извршава председник владе. Председник владе од септембра 2007. године је Абас ал-Фаси, потомак богате породице из града Фес, те председник партије Истиqлал. Влада је изабрана у коалицији партија Истиклал, -{UNFP}-, -{PPS}-, -{RNI}-, и -{MP}-. Скупштина и сенат По Уставној реформи из 1996. године Мароко има скупштински систем који се састоји од два дома: Националне скупштине и Сената. Скупштина се састоји од 325 представника који се сваких пет година директно бирају, а од тога је 30 мста предвиђено за жене. Неповјерење предсједнику владе је могуће изгласати са двотрећинском већином. Право гласа имају сви држављани Марока старији од 20 година. Сенат се састоји од 270 представника, који се бирају индиректно сваких девет година. Закон предложени од скупштине, морају се потврдити одлуком краља, који може законе предложити на усвајање изјашњавањем народа, референдумом или неким другим обликом изјашњавања. Задњи скупштински избори 7. септембра 2007. године, показали су се као релативно слободни, али због ниског учешћа од само 37% од уписаних гласача, те укупно 19 % неважећих гласова сматрају се прилично неуспелим. Најјача партија постала је Истиклал, -{PJD}-, -{MP}-, -{RNI}- и -{UNFP}-. Исламски оријентисана партија -{PJD}-, је дуга најјача партија у скупштини и најјача опозициона партија у држави. Административна подела Привреда Напомене Референце Литература . Chandler, James A. "Spain and Her Moroccan Protectorate, 1898–1927," Journal of Contemporary History 10 ( April 1975): 301–22. Stenner, David. Globalizing Morocco: Transnational Activism and the Postcolonial State (Stanford UP, 2019). online review Terrasse, Henri. History of Morocco, Éd. Atlantides, 1952. Woolman, David. Rebels in the Rif: Abd-el-Krim and the Rif Rebellion (Stanford UP, 1967) David Bensoussan, Il était une fois le Maroc : témoignages du passé judéo-marocain, Éd. du Lys. . Bernard Lugan, Histoire du Maroc, Éd. Perrin. Michel Abitbol, Histoire du Maroc, Éd. Perrin. Спољашње везе Kingdom of Morocco званични портал Парламент Марока званична веб страница (арапски) allAfrica - Morocco Новости из Марока The North Africa Journal Финансијске новости Arab Gateway – Morocco BBC News – Country Profile: Morocco CIA World Factbook – Morocco Moroccan raioo culture in bits & bytes (енглески) Moroccans on the world портал (француски) |* Државе у Африци


text: Атина се може односити на: Атина, главни град Грчке Античка Атина, град Атина у античкој Грчкој Атина (Фрозиноне), насеље у округу Фрозиноне, Италија Атина (богиња), старогрчка богиња


source: fineweb

text: Протосинђел Симеон Виловски одлуком Црквеног суда лишен свештеничког и монашког чина и искључен из црквене заједнице Црквени суд Епархије будимљанско-никшићке је на својој седници 22. маја у Беранама донео пресуду којом је протосинђел Симеон (Виловски), бивши настојатељ манастира Бањска, лишен свештеничког и монашког чина и враћен у ред лаикâ са световним именом Дејан[1] и искључен из црквене заједнице на три године. Велики црквени суд Српске Православне Цркве је својом одлуком, а сходно црквеним правилима, предмет протосинђела Симеона (Виловског) уступио у надлежност Црквеном суду Епархије будимљанско-никшићке. Црквеносудски тужилац Епархије будимљанско-никшићке је на основу прикупљеног доказног материјала против протосинђела Симеона подигао отпужницу. Она му је лично донета у екстрадициони притвор у Грчкој, где се исти налази због кривичне пријаве судских органа Републике Србије који су од грчких власти тражили његово изручење. Протосинђел Симеон је одбио да прими пресуду и да разговара са лицем које је дошло да му је уручи. Такође треба нагласити да оптужени протосинђел Симеон (Виловски) није искористио право да у року од четрнаест дана од пријема отпужнице Црквеног суда достави свој одговор на исту, па је Судско веће, сходно члану 66. Правила и поступака за црквене судове (ПЦС) СПЦ, закључило да оптужени учињена дела признаје. После подробног и савесног испитивања свих доказа у поменутом предмету, Црквени суд Епархије будимљанско-никшићке је дошао до једногласног закључка да је оптужени протосинђел Симеон својим немонашким и нецрквеним деловањем, самовољом и непокоравањем надлежним црквеним властима, као и ширењем неистинâ и клеветâ, изазвао велику саблазан и нанео штету угледу Цркве и њене јерархије. Он је ово чинио ради своје личне промоције, прибављања личне материјалне користи и обезбеђивања могућности сопственим сарадницима и сродницима да се окористе на штету Епархије рашко-призренске, њеног клира и верног народа, притом покушавајући да избегне одговорност за флагрантно кршење светих канона и на њима утемељених црквених уредби и прописа. Свети Архијерејски Сабор СПЦ је још на свом редовном заседању у мају 2006. године донео одлуку - а њу су прихватили сви чланови Сабора осим епископа Артемија, који је издвојио своје мишљење - да се протосинђел Симеон (Виловски) „због дотадашњих прекршаја црквено-канонског поретка, због неистина изјављених пред одређеном Комисијом Светог Архијерејског Синода 17. маја 2006. године и због уношења немира међу клир Епархије рашко-призренске, разреши свих административних и црквених дужности, те против истог поведе црквено-судски поступак" до 1. септембра те године. Нажалост, тадашњи надлежни епархијски архијереј, владика Артемије, није извршио ову одлуку Сабора. Она је поновљена на заседању Сабора у новембру 2008. године и у мају 2009. године, а Светом Архијерејском Синоду је поверено да исту преко надлежног архијереја спроведе у дело. У међувремену, противно овим одлукама Сабора, Епископ рашко-призренски Артемије унапређује Симеона Виловског у чин архимандрита, а потом га поставља за свог архијерејског заменика иако има викарног епископа, који је архијерејски заменик по преимућству. Црквени суд је, поред прикупљених доказа, узео у обзир и чињеницу да је оптужени већ дужи низ година вршио преступе који подлежу интервенцији Црквеног суда и да се, и поред све стрпљивости и снисходљивости према њему, није покајао нити призвао правом путу. Штавише, оптужени се још више упустио у отворено клеветање и јавно оптуживање Светог Архијерејског Синода и Светог Архијерејског Сабора СПЦ, истрајавајући у свом антиканонском и антицрквеном деловању, што је на најдрскији начин показао недавним подношењем тужбе грађанским судовима Републике Србије против Светог Архијерејског Синода и владике Атанасија, умировљеног Епископа захумско-херцеговачког, чиме је прекршио 9. правило IV Васељенског сабора и члан 60 Уредбе за унутрашњи и спољни манастирски живот СПЦ. Оптужница и прикупљени докази су недвосмислено показали да је оптужени још као студент теологије у Солуну, не помињући на богослужењима надлежног Епископа (цариградског Патријарха), служио на антиминсу освештаном од стране епископа Артемија, чиме је прекршио 14. и 17. члан ПЦС СПЦ, а што повлачи казну лишења свештеничког чина. Овим преступом је изазвао озбиљне проблеме у односима наше Цркве са Васељенском Патријаршијом и нанео огромну штету угледу СПЦ. И поред сведочанстава о овом преступу, протосинђел Симеон је поводом овог питања дао 2006. године лажну изјаву пред одређеном Комисијом Светог Архијерејског Синода СПЦ, чиме је додатно показао непоштовање надлежних црквених власти (чл. 19. ПЦС СПЦ). Вративши се са студијâ, протосинђел Симеон је себе наметнуо као највећи управни ауторитет у Епархији рашко-призренској, учвршћујући свој статус прогоном, претњама и разним видовима притисака које је спроводио над клирицима Епархије, о чему постоје многобројне изјаве у доказном материјалу. Тај стечени статус је користио за прибављање личне материјалне користи и давање привилегијâ својим сродницима и лојалним сарадницима. Кршећи чланове 22 и 34 ПЦС СПЦ, протосинђел Симеон је незаконито присвајао црквени новац, а приликом свог последњег одласка (односно бега) за Грчку 12. фебруара 2010. године, отпужени је, како је Суд установио, са собом понео и део документације Епархије рашко-призренске. Противно канонима (10. правило IV Васељенског сабора и 15. правило VII Васељенског сабора), оптужени протосинђел Симеон је истовремено био настојатељ више манастира (Бањска, Девине Воде) иако у поменутим манастирима готово да није ни боравио нити се старао о основним потребама манастирских братстава за нормалан живот у манастирима. И поред таквог неодговорног понашања, Виловски је принадлежности, намењене братији манастира Бањска, од стране Министарства вера Републике Србије, присвајао за себе, о чему постоји доказни материјал. Протосинђел Симеон је - противно светим канонима, који то изричито забрањују (19. правило Картагенског сабора, 11. правило Константинопољског сабора) - узео учешће у низу световних послова и формирању предузећâ, као што је фирма Раде Неимар, при чему је своје монополске позиције користио за остваривање личне користи и користи својих сарадника. О овом случају је прикупљена обимна документација. Истовремено, оптужени није зазирао да лично присвоји део новца прикупљеног за потребе сиромашних и гладних на Косову и Метохији, чиме је изазвао револт верног народа и нанео срамоту свом надлежном Епископу и целој СПЦ. Црквени суд је посебно разматрао разгранате активности протосинђела Симеона у циљу клеветања и стварања завере против викарног епископа липљанског Г. Теодосија ширењем лажи у штампи, посебно преко званичне интернет-презентације Епархије рашко-призренске, писањем политичких саопштења и памфлета у име Српског националног већа Косова и Метохије, као и у јавним наступима, чиме је прекршио 55. правило светих Апостола, 18. правило IV Васељенског сабора и 34. правило VI Васељенског сабора, уз то демонстративно одбијајући да саслужује са епископом Теодосијем, што је кулминирало скидањем одежди и напуштањем свете Литургије у децембру 2009. године (противно 8. и 9. правилу светих Апостола). Својим деструктивним понашањем протосинђел Симеон је нанео велику штету угледу Цркве и њених епископа, како пред народом тако и пред државом (чл.39 и 45, ПЦС СПЦ и чл. 47 ПЦС СПЦ). Један од посебно озбиљних канонских преступа протосинђела Симеона јесте и прелазак из Епархије рашко-призренске у Митрополију пирејску у јануару 2010. године, у којој је, послуживши се лажима, свесно обмануо тамошњег митрополита да је он заправо „колатерална штета" наводних политичких притисака који се спроводе уз тобожње садејство црквених структура, а све због његовог „херојског отпора" екуменизму, глобализацији, отимачини Косова и Метохије итд. На овај начин оптужени је, неистинама и клеветама усмереним против јерархије, нанео огромну штету својој Цркви и оптеретио међуцрквене односе. И поред пријема у свезу клира Митрополије пирејске, протосинђел Симеон наставља да обавља функцију архијерејског заменика Епископа рашко-призренског, у чије име сазива састанке свештенства, делујући истовремено као клирик двеју помесних Цркава, чиме је начинио озбиљан канонски прекршај. После разоткривања ове клеветничке обмане, којој је изложио Митрополију пирејску и део грчке јавности, митрополит пирејски Серафим је повукао свој канонски пријем протосинђелу Симеону. У току овог црквено-судског поступка доследно су поштоване одредбе Правилâ и поступка за црквене судове СПЦ, а пресуда се упућује Великом црквеном суду на надлежност након што је бивши протосинђел одбио да је прими. Подсећамо и на то да је против Виловског поднета и кривична тужба Вишем тужилаштву у Београду због сумње да је лично одговоран за више кривичних преступа кажњивих по законима Републике Србије. Након што је отпужени лоциран на територији Грчке, правосудни органи Републике Србије су затражили његово изручење од стране грчких власти. После одлуке суда у Солуну да Дејана Виловског изручи Србији, оптужени се тренутно налази у притвору док одлука о екстрадицији не буде потврђена од стране вишег суда у Атини. [1]Бивши протосинђел Симеон је своје првобитно грађанско име Дејан променио у Симеон. Из канцеларије Епархије рашко-призренске и косовско-метохијске Призрен-Грачаница, 3. јуни 2010. год.


Срби и Руси били на истој страни - правде и слободе - | - Извор: Танјуг Председник Александар Вучић поручио је данас да "вечна ватра" у Београду, упаљена пламеном са Гроба незнаног јунака из Москве, треба вечно да подсећа да су српски и руски народ, привржени слободарској традицији, у Другом светском рату били на истој страни, страни права, правде и слободе. Извор: ТВ Пинк "Данас стојимо на месту на којем леже они који су знали колико може да кошта реч слобода, а коју су цену наше слободе мирно прихватили и платили је својим животима, а да ништа заузврат нису тражили", рекао је Вучић. Знали су, чак, да ни сећање није обавезно, да је могуће за слободу умрети и бити заборављен, али их ни то није спречило, нити им сметало да свој живот замене за наш живот и своју будућност за нашу, и свој последњи дах за наше удисање те слободе, истакао је председник. "Несебичност њиховог чина и величина жртве не захтевају само памћење и помињање на обележавању годишњице. Наш дуг је много већи, онолико колико је велика слобода, и тежи онолико колико тежи сваки дан у тој слободи", поручио је Вучић. Kако је рекао, данас се ватра пали пламеном са Гроба незнаног јунака у Москви, на којем пише: "Твоје име је непознато, а твоје дело бесмртно". "Да вечно подсећа да су српски и руски народ привржени слободарској традицији, у Другом светском рату, чију смо 75. годишњицу завршетка достојно обележили, да смо били на истој страни права, правде и слободе", рекао је Вучић. Истакао је да "Вечна ватра" треба да подсећа и на то да су Срби и Руси, тежећи да свет буде боље место за будућа покољења, кроз искушења долазили до победа и градили јаке везе између два братска народа. "Да јуначка дела предака памтимо уз поштовање и захвалност", рекао је он. Вучић је поручио да је данас задатак да се боримо против прекрајање историје. "Зато смо захвални председнику Владимиру Путину што је покренуо иницијативу борбе за истину. Не постоји важнија мисија од очувања тешко стечене слободе, мира и стабилности. Борићемо се да истина опстане“, поручио је Вучић. Он је казао да Русија увек може да рачуна на Србију као постојаног пријатеља. "Нека нас овај пламен вечно опомиње да немамо право ни на тренутак заборавимо, да знамо сваког дана колико вреди оно што су нам оставили они заборављајући на себе. Да не престајемо да ценимо њихову жртву и оно што смо добили. Да будемо достојни тог херојског чина и слободе, слободе која не може да буде предмет трговине, која кошта колико и наши животи и која је основна мера наше будућности“, подвукао је Вучић. Истакао је да овај пламен није само њихова част, већ и наш подсетник на обавезу коју имамо према њима и себи да останемо слободни и да можемо у слободи да их се сећамо. "Зато што када изгуби слободу, човек изгуби памћење, изгуби све. То никада нећемо дозволити, памтићемо их у слободи“, рекао је он. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


Subotička peščara, pripreme za treking, deo prvi 39 Погледана 175 пут(a), скинута са сервера 5 пут(a) Здраво, је пронашао ову интересантну руту Subotička peščara, pripreme za treking, deo prvi https://sr.wikiloc.com/wikiloc/view.do?id=16944706 С поштовањем, Викилок - ГПС руте и путне тачке из читавог свијета


Неонацисти „нишане” Бундестаг Изазов за демократију: конгрес НПД-а у „престоници рајха” дрска провокација Уго Фојгт, председник Национал-демократске партије, на страначком конгресу АНАЛИЗА ВЕСТИ Нису још ушли у Бундестаг, али јесу у Берлин. Први пут су управо минулог викенда одржали свој (дводневни) конгрес у „престоници рајха”, како су славодобитно нагласили, са којег су обнародовали њихов наредни циљ: освајање савезног парламента. Неонацисти су заиста уверени да ће већ на наредним парламентарним изборима, 2009, умарширати у Бундестаг. И да их више ништа не може зауставити у том походу. Сем ако њихову странку, НПД, у међувремену не забране. Охрабрени су, очигледно, тиме да су на препад већ освојили неколико покрајинских парламената и градских скупштина. Углавном на источној страни. Али и неким додатним чињеницама: најновија истраживања су показала да њихове искључиве, често расистичке идеје, дели забрињавајуће висок проценат Немаца и да је демократска власт крајње неодлучна око избора средстава за којима треба посегнути да би се зауставила нацистичка пошаст. Негативан публицитет Све парламентарне странке су, на пример, сагласне да је одржавање конгреса неонациста у Берлину, у градској четврти Рајникедорф, на западној страни, представљало дрску провокацију, која је узнемирила јавност и имала, наносећи штету Немачкој, велик и негативан публицитет у иностранству. Страначки прваци се, међутим, споре око покретања нове иницијативе да се неонацистичка странка означи као противуставна и административно забрани. Једни и даље инсистирају на тези да је демократија у овој земљи довољно моћна да политичким средствима заустави повампирење нацизма и да би се евентуална забрана могла вратити као бумеранг, експлозијом терора и насиља. Други, пак, упозоравају да су у борби са очигледним „непријатељима демократије” и административне, судске забране легитимна демократска средства и да је у драстичним случајевима хирургија најбоља превентива. i 178b 2;едији су, уз то, саопштили податак да се на позив демократских политичких странака окупио релативно мали број људи који су демонстрирали против одржавања конгреса неонациста: наспрам пет стотина делегата, нашло се једва четири стотине демонстраната. Било је, практично, више полицајаца који су обезбеђивали неонацистички скуп и спречавали „непосредан додир” политичких противника. Градске власти Берлина, а у престоници владају црвени и још црвенији – Социјалдемократска партија (СПД) и источнонемачка Партија демократског социјализма (ПДС), или „нова левица” –грозничаво су покушавале да спрече одржавање неонацистичког скупа у главном граду. Нису у томе успеле. Неонацисти су били упорни у обраћању разним судским инстанцама и, на крају, изашли као победници. Градоначелник Берлина Клаус Воверајт и његов сенатор за унутрашње послове Ерхарт Кертинг су се промптно огласили захтевом да се код Савезног уставног суда покрене иницијатива за укидање неонацистичке странке. Њима се одмах придружио ше 3ffa ф Социјалдемократске партије и вицеканцелар Франц Минтеферинг. Страх од нове бламаже Сенатор Кертинг каже да се и на берлинском скупу јасно показало да није реч о радикалној конзервативној странци, већ отворено нацистичкој и реваншистичкој, какву „Немачка себи не сме допустити”. Његове колеге, покрајински министри унутрашњих послова у Шлезвиг Холштајну и Баварској, Ралф Штегнер (СПД) и Гинтер Бекштајн (ЦСУ) противе се иницијативи да се неонацистичка странка забрани. Уз образложење да се неонацистима најефикасније „узима трло под ногама” једном „осмишљеном и успешном политиком”, два министра упозоравају на опасност да таква иницијатива опет не пропадне пред Уставним судом, што би представљало велику бламажу и тек би „наврнуло воду на неонацистичку воденицу”. Први покушај да се испослује забрана неонацистичке партије пропао је, иначе, због чињенице да суд није хтео да узме као ваљане аргументе извештаје и процене агената тајне полиције који су се инфилтрирали међу неонацисте. Захтевао је да се њихова имена обелодане и они, евентуално, појаве пред судом као сведоци. Служба за заштиту уставног поретка на то, међутим, није пристала. Већ споменути сенатор из Берлина, Кертинг тражи сада да се повуку сви тајни агенти како би се омогућило обнављање поступка о забрани неонацистичке странке. Да би се доказало да је противуставна, нису нам, каже Кертинг, потребни никакви „инсајдери”, „неонацистима то пише на челу”. Мирослав Стојановић [објављено: 14.11.2006.] ПОЛИТИКА


11. фебруар – Међународни дан жена и девојака у науци – EkoBlog 11. фебруар – Међународни дан жена и девојака у науци Posted by Драгослава Стаменовић on 11/02/2020 0 Comments Идеја да се обележава Међународни дан жена и девојака у науци је настала 11. фебруара 2015. године на Форуму светског здравља и развоја жена који су организовале Краљевска академија научног међународног поверења (RASIT ) и Одељење Уједињених Нација за економију и социјалне политике (DESA) у канцеларијама Уједињених нација. Ову идеју подржао је велики број организација међу којима су UNESCO, UN-Women, WHO, UNRWA, UNICEF, UNEFPA, Every Woman Every Child Initiative и друге. Борба за равноправност траје и трајаће. Данас су жене и даље мање заступљене у свету науке, лошије плаћене, добијају мање подршке и самим тим спорије напредују и често напуштају науку управо из ових разлога. Ваљда би требало сви да узимају у обзир квалитет и знање, а не пол особе? Нажалост, потребно је време да жене добију простора у некадашњим „мушким” занимањима. Уместо да вас замарам статистикама и поражавајућим чињеницама, одлучила сам да вам представим неке од научница које су се избориле за своје место. Министарство за просвету, науку и технолошки развој, Национална комисије за Унеско, и L’Oréal Балкан расписaли конкурс под именом „За жене у науци”. Стипендије овог јединственог, светски познатог програма чија је идеја промоција и охрабривање жена које се баве науком и доприносе научном напретку код нассу додељене девети пут. Добитнице националних стипендија конкурса „За жене у науци” за 2019. годину биле су Александра Бараћ, Невена Величковић и Емилија Стојановић. Њихов научноистраживачки рад у областима микробиологије-инфектологије, генетике и експерименталне и примењене физиологије са спортском медицином је награђен стипендијама у вредности од по пет хиљада евра. Шта то оне раде? Александра Бараћ, доктор медицине и медицинских наука, запослена је на Клиници за Инфективне и тропске болести Клиничког центра Србије и научни је сарадник на Медицинском факултету Универзитета у Београду. Александра је публиковала око 150 радова у међународним часописима и остварила је бројне сарадње на различитим истраживачким пројектима са професорима из еминентних европских универзитетских и научних центара. Добитница је преко 20 награда и стипендија за научно-истраживачки рад. Њена досадашња истраживања су фокусирана претежно на дијагностику и лечење инвазивних, респираторних и алергијских гљивичних болести. Као резултат спроведених истраживања уведени су нови протоколи у клиничку употребу за детекцију гљива у синусима. Невена Величковић је доцент за ужу научну област Генетика на Департману за биологију и екологију, Природно-математичког факултета у Новом Саду. Главна област њеног научно-истраживачког рада је примена генетичких података у програмима заштите различитих биљних и животињских врста, и анализа присуства и значаја различитих генетичких варијанти код коплексних обољења човека, као што је канцер. У току своје професионалне каријере учествовала је у реализацији бројних међународних, републичких и покрајинских научних пројеката. У ауторству или коауторству има 24 објављена рада у међународним часописима, 1 универзитетски уџбеник, 4 рада у часописима националног значаја као и више од 70 саопштења штампана у целини или изводу са међународних и националних скупова. Активна је у бројним научним друштвима у земљи и иностранству. Емилија Стојановић похађа два програма докторских студија, на другој је години смера Експерименталне и примењене физиологије са спортском медицином на Факултету медицинских наука Универзитета у Крагујевцу и на завршној је години Факултета спорта и физичког васпитања Универзитета у Нишу. Професионално се бавила кошарком и била члан јуниорске репрезентације. Њена истраживања на пољу медицине спорта су базирана на процени физиолошког оптерећења и физичких захтева током такмичења, испитивању идеалних нутритивних стратегија, као и на унапређењу специфичних тестова за процену агилности и аеробног капацитета. Аутор је и коаутор 16 радова објављених у међународним часописима. Честитамо овим младим научницама на посвећености и раду! Труд се исплати, чак иако наилазимо на потешкоће у напредовању. Конкурс за 2020. годину је већ отворен, тако да... жене, девојке – пријавите се! Док сам била члан лабораторије за молекуларну и системску биологију у Бечу, током израде мастер рада и свакодневног боравка у лабораторији, могла сам да приметим да не постоји никаква разлика између научника и научница када је рад у питању. Сви смо мање или више смотани, мање или више прецизни, мање или више се нервирамо када не успе експеримент, мање или више смо способни да смислимо ново решење. Неки су брзи, неки спори, неко је опседнут детаљима, неко гледа ширу слику. Лабораторија је пуна људи који воле науку, који желе да напредују и који су пуни идеја. Зато, подржите своје сестре, другарице, девојке, маме, ћерке и све остале жене и девојке које се спотакну на овом тешком путу напретка. Ако су добре у томе што раде и воле науку, пружите им подршку. Ми вам предлажемо да им честитате Међународни дан жена и девојака у науци или да их обрадујете поруком или честитком у којој пише како је баш она ваша омиљена научница. https://zeneunauci.co.rs https://womeninscienceday.org/


Већ 1947. године почела је акција на изградњи задружног дома, који је за неколико мјесеци успјешно саграђен на темељима пред рат започетог соколског дома. У периоду јесен – зима 1953 – 1954. године извршена је доградња овог дома, прије свегта захваљујући добровољним прилозима и радом свих категорија становништва у селу. Највећи радни допринос је свакако као у свим акцијама дала омладина.


Слушне апарате, Болести уха, носа и грла (ОРЛ) Оштећење слуха, глувоћа кући>Болести уха, грла и носа (ОРЛ)>слушна помагала Какав слушних апарата стссцхествуиут? Сазнајте више да се помогне или неко кога познајете Врсте слушних помагала Слушних апарата - се уређаји који појачавају звук. Они се примењују са трајним губитком слуха. Прототипови слушних апарата су биле једине звучника, они су имали неку врсту сирене. Уски дио конуса је убачен у ухо. Тако је у древна времена подигао праг слуха код особа са оштећењем слуха. Сада, у наше време, људи могу да изаберу најпогоднију машину или користити бинаурал слушне апарате. Поред тога, доказано је да је ношење два слушних апарата истовремено, упркос чињеници да једно уво губитак пуна расправа омогућава много ефикасније да изолује звуке говора и добију више информација. Слушни апарати долазе у џеп, и БТЕИТЕ. Први тип контролног апарата одликује једноставност, али такви уређаји су обично гломазни и имају ограничене могућности да се поставе. Најраспрострањенији слушне протезе - БТЕ. Они су компактни и ергономски, они су скоро невидљиви - у ствари највећи део тих средстава је иза уха, а видљив је само у-врећи, који је претходно направио поједини одливака. Већина модерних БТЕ чак може да се повеже на ТВ. У-уређаји се убацују директно у уво, а кућиште прати облик уху, спољашњег уха и ушног канала. Слушни апарати се разликују ууправљање. Ручно подешавање помоћу посебног регулатора - то је традиционално. Али постаје све популарнији слушне апарате који може бити програмиран. У таквим машинама подешавање обавља уз помоћ посебних компјутерских програма. То вам омогућава да индивидуално подесити машину за пацијента, с обзиром на његово посебно саслушање. Могу програмирати слушни апарати могу бити једна врста БТЕ и ИТЕ. Они обично имају два или три програма који омогућавају да промените звучни ефекат у зависности од спољашњих услова у којима особа живи. Дигитални Слушни апарати. Најновија достигнућа сурдотехники. Такви уређаји у било ком окружењу обезбеди максималну чујност, а они "знају како да" ублажи звук фреквенције који не садрже информације говор. Вишеканални Слушни апарати повећа обим на различитим фреквенцијама, а то доводи до минималне разлике између амплитуде структуре говорних сигнала и фреквенције, што заузврат омогућава да се анализира параметре јачине звука, фреквенције, и дубине модулације. Трудноћа после царског Митови о антибиотика Акутна интермитентна порфирија: Симптоми и дијагноза


Постоји само једна званична страница Комерцијалне банке преко које клијенти могу да добију све актуелне информације, а то је www.facebook.com/kombank/, саопштила је та банка.


text: Римска војска подразумева оружане снаге Римске републике (509-31. пре н.е) и Римског царства (31. пре н.е. до 476. н.е). Организација Главни род војске код Римљана су представљале пешадија (-{peditatus}-) и коњица (-{equitatus}-). Треба уз то споменути и морнарицу (-{classis}-). Војску је пратила и комора (impedimenta), а било је и помоћних чета (-{auxilia}-). Највећа војна јединица била је легија (-{legio}-) и бројила је обично 6.000 војника. Међутим, Цезареве легије биле су бројчано мање и бројале су по 4.000 момака. Легија је носила име или по редном броју, или по своме оснивачу. У галском рату је била чувена Цезарева десета легија. Свака се легија састојала од 10 кохорти (-{cohors}-), а кохорта од три манипула (-{manipulus}-). Још мања јединица је била центурија (-{centuria}-). Оно што је центурија била у пешадији, то је била турма (-{turma}-), односно ескадрон у коњици. Турма се састојала од 30 коњаника. Још мања јединица у коњици је била декурија (-{decuria}-). Од бродова се у Коментарима спомињу: ратна лађа (navis longa), брза лађа (navis liburna), теретна лађа (navis oneraria) и извиђачка лађа (navis speculatoria). Према броју весала делиле су се на двовесларке (biremes), тровесларке (triremes) итд. Поред оперативне војске у војсци је било и занатлија (-{fabri}-). Чинови На челу војске налазио се врховни командант (-{R|imperator}-), који је командовао и на копну и на мору. Овај назив су касније носили и римски цареви. Нешто нижи ранг од императора био је војвода (-{dux}-), који је управљао војском или делом војске. Виши официри су били: (-{legati militum}-) и (-{tribuni militum}-). Ових других, тј. војних трибуна било је по шест у свакој легији. Од својих виших официра Цезар нарочито истиче легата Тита Лабијена, а од трибуна Каја Волусена. Нижи официри су се звали центуриони (-{centurio}-) и њихово је звање одговарало данашњим нижим официрима или подофицирима. Заповедник коњице је носио назив (-{praefectus equitum}-), а флоте (-{praefectus classis}-). Оружје и опрема Главно оружје (arma) римске војске је било: мач (-{gladius}-), копље (-{pilum}-), стрела (-{sagitta}-) и штит (-{scutum}- и -{parma}-). Иначе за копље као и за друго оружје постоји велики број синонима. Римљани су поред овога познавали и бојне справе (-{catapulte}- и -{baliste}-) за избацивање стрела и копаља, а употребљавали су праћке (-{funda}- и -{tormentum}-). Што се тиче одеће, војници су на глави носили шлемове (-{cassis}- и -{galea}-) и то углавном у коњици. На себи су имали капут без рукава (-{tunica}-) и кабаницу (-{sagulum}-) као и кратке панталоне (bracae). На прсима су имали оклопе и штитнике (-{thorax}- и -{lorica}-) од коже и метала. На ногама су им биле чизме (caliga). Поред тога, сваки војник носи са собом и храну за извесно вријеме као и друге потребне ствари (-{sarcina}-). За покрет, напад или узмицање имали су више бојних труба: (-{tuba}-, -{cornu}-, -{lituus}-, -{classicum}-), a за измену страже (-{bucina}-). У бојне знакове спадали су: орао (-{aquila}-) и застава (-{vexillum}-). Aquila је представљао лик орла, насађен на високу мотку, а -{vexillum}- је био комад црвена или бела платна, у форми заставе. Њих су носили орлоноше (-{aquiliferi}-) и заставници (-{signiferi}-). Тактика Легија се пред борбу постављала у три бојна реда (-{acies}-). У првом су биле четири, а у друга два по три кохорте. Трећи бојни ред је обично представљао резерву. Са страна су била крила (-{cornua}-) и ту су се налазиле коњица и помоћне чете. Код кретања војске постојале су три врсте марша: обични (-{iter iustum}-), убрзани (-{iter magnum}-) и брзи (-{iter maximum}-). Обични марш је износио 25–30 km на дан. Код напада на градове војска се служила покретљивим дрвеним кулама на спратове (-{turres tabulatae}-), које су биле на точковима, затим овновима (-{arietes}-). То су биле дебеле дрвене греде, које су висиле на ланцима, а чији је предњи део од метала имао фигуру овна. Том се гредом ударало о зидове и настојало да се бедем провали. На бедеме се јуришало и под штитовима, гдје је више војника ступало у облику корњаче (-{testudo}-), а употребљавали су се и српови (-{falces}-) за разваљивање зидова. Српови су служили и за кидање конопа којим су били везани јарболи. За одбрану су поред бедема (-{moenia}-) служили и јаркови (-{fossae}-), шанчеви (-{aggeres}- и -{valla}-), а биле су и ограде (-{pinnae-loricae}-). Када је требало да се војска одмори или извесно време задржи, подизан је логор („castra“). Он је имао четвртаст облик са капијама на све четири стране. Оне су се звале: -{porta praetoria}-, — -{porta decumana}- — -{porta principalis dextra}- — и -{p. p. sinistra}-. У средини се налазио командантов шатор (-{praetorium}-), док је остали простор био распоређен на војне јединице између којих су били пролази. Логор су чувале страже (-{vigiliae}-), по чему се код Римљана и ноћно време делило на четири вигилије, а дневно на часове (-{horae}-). Ако је војска логоровала преко зиме, то је био зимовник (-{hiberna}-). Одликовања За заслуге у војсци делила су се различита одликовања, а звала су се венци (-{coronae}-), јер су имала облик венаца, који су били направљени од лишћа или каква метала. Та одликовања су била: -{Corona castrensis}-. Добивао га је онај војник који се истакао при опсади логора. -{Corona civica}- се давала ономе ко спасе живот римскога грађанина. То одликовање је Цезар добио код опсаде Митилене. -{Corona muralis}- је за онога ко се успне на непријатељске зидове. -{Corona navalis}- се давала код победе на мору. -{Corona obsidionalis}- је за онога који друге ослободи од опсаде. -{Corona vallaris}- је одликовање које војник заслужује ако први уђе у непријатељски шанац. Но, свакако је највеће одликовање било — -{corona triumphalis}-. Њега је сенат додељивао војсковођи за победу у рату. То је био венац од ловора, који је приликом тријумфа носио побједник возећи се на Капитол у колима које су возили бели коњи. Уз то је био одевен у шарену тогу (-{toga picta}-) и тунику са палмовим гранчицама (-{tunica palmata}-). Такву част је Цезар доцније трајно присвојио, па се таквом одјећом користио и кад није био награђен тријумфом. Мањи се тријумф звао овација (-{ovatio}-). У њему је победник ишао пешке или је јахао на коњу. Ислужени војници (-{veterani}-) су по одласку из војске као награду добивали комад земље коју су обрађивали, и то им је служило као нека пензија. Литература Ахмед Тузлић у коментарима књиге: Цезар, Галски и грађански ратови


text: 1. март (01.03) је 60. дан у години по грегоријанском календару (61. у преступној години). До краја године има још 305 дана. Догађаји 86. п. н. е. - Римски војсковођа Луције Корнелије Сула заузео Атину и свргнуо локалног тиранина кога је поставио понтски краљ Митридат VI Еупатор. Од Сулиног разарања Атина се никада није опоравила. 293 — Римски цар Диоклецијан је прогласио за цезаре Констанција Хлора и Галерија и тиме увео тетрархију, систем владавине четири савладара. 1498 — Васко да Гама, португалски морепловац, је први Европљанин који се искрцао на обале садашње афричке државе Мозамбик на своме путу ка Индији. 1562 — Француски римокатолици су, под вођством војводе Франсоа од Гизе, и уз подршку Ватикана у Васију побили неколико стотина хугенота и изазвали Француске верске ратове. 1565 — Естасио де Са је основао Рио де Жанеиро. 1633 — Самјуел де Шамплен је повратио свој положај заповедника Нове Француске у име кардинала Ришељеа. 1643 — После Португалије и Француске, шпански краљ Карло III протерао је из земље римокатолички језуитски ред. 1803 — Охајо се, као 17. држава, прикључује САД. 1815 — Француски цар Наполеон Бонапарта искрцао се на обалу Француске, три дана пошто је с групицом следбеника напустио медитеранско острво Елба на којем је био заточен. 1872 — Основан је Национални парк Јелоустоун, први национални парк у свету. 1896 — Етиопска војска краља Менелика II је победила Италијане у одлучујућој бици код Адве, чиме су окончане италијанске претензије у Првом италијанско-абисиниском рату. 1896 — Француски физичар Анри Бекерел је открио радиоактивност када је изложио фотографске плоче уранијуму. 1919 — У Београду се први пут састало Привремено народно представништво Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца. 1941 — Бугарска је у Другом светском рату приступила Тројном пакту. 1942 — У Чајничу је у Другом светском рату од око хиљаду бораца формирана Друга пролетерска бригада. 1943 — Британско ратно ваздухопловство почело је у Другом светском рату да систематски бомбардује европске железничке системе на територији под контролом Немачке. 1946 — Енглеска банка прелази у државно власништво, а њени дотадашњи акционари се обештећују. 1950 — На суђењу које је трајало мање од 90 минута, немачко-британски физичар Клаус Фукс је осуђен за кршење Закона о државним тајнама за одавање Совјетском Савезу информација о пројекту Менхетн. 1954 — Хидрогенска бомба Кастл Браво је детонирана на пацифичком острву Бикини, што је изазвало један од најгорих случајева радиоактивног загађења изазваног тестирањем нуклеарног оружја. 1954 — У главном граду Венецуеле Каракасу отворена је прва конференција Организације америчких држава. 1959 — Архиепископ Макариос III вратио се на Кипар из изгнанства са Сејшелских острва, на која су га протерали Британци. 1966 — После три и по месеца лета, на Венеру се спустила совјетска “Венера 3“, први васионски брод који је приспео на неку другу планету. 1979 — Филипс је на конференцији за новинаре у Ајндховену представио прототип оптичког дигиталног аудио диска. 1983 — У Цириху, Своч груп АГ представља јавности први Своч сат. 1985 — У Уругвају је преузео власт председник Хулио Сангинети, чиме је окончана деветогодишња војна владавина у тој јужноамеричкој земљи. 1991 — На првим слободним изборима у Албанији, Албанска партија рада освојила је 176 од 250 посланичких места и задржала власт, али је председник партије Рамиз Алија изгубио у својој изборној јединици. 1992 — Босански муслимани и Хрвати су на референдуму гласали за отцепљење од Југославије, a у Сарајеву испред српске православне цркве је убијен Никола Гардовић. 1. март — У Црној Гори се на референдуму 63% грађана изјаснило за заједничку државу са Србијом - Савезну Републику Југославију. 1993 — Амерички војни транспортери су изнад источне Босне избацили прве товаре с храном и лековима, чиме је у Босни и Херцеговини почела “Операција падобран“. 1994 — После четвородневних преговора под притиском САД, представници Хрватске и босанских муслимана и Хрвата су у Вашингтону потписали прелиминарни споразум o стварању муслиманско-хрватске федерације у БиХ. 1996 — Нико од 123 путника и чланова посаде није преживео пад перуанског путничког авиона “Боинг 737“, у најтежој несрећи у историји цивилног ваздухопловства у Перуу. 1997 — Албанска влада премијера Салија Берише поднела је оставку, после двомесечних крвавих нереда изазваних крахом штедионица у којима је десетине хиљада Албанаца изгубило животну уштеђевину. Рођења 1810 — Фредерик Шопен, пољски композитор и пијаниста. (прем. 1849) 1855 — Лазар Пачу, српски лекар и политичар. (прем. 1915) 1886 — Оскар Кокошка, аустријски сликар и књижевник. (прем. 1980) 1891 — Станислав Винавер, српски писац, песник и преводилац. (прем. 1955) 1891 — Александар Д. Ђурић, адвокат, писац и преводилац. (прем. 1975) 1910 — Дејвид Нивен, енглески глумац и писац. (прем. 1983) 1922 — Јицак Рабин, израелски војник и политичар, премијер Израела у два мандата. (прем. 1995) 1927 — Хари Белафонте, амерички музичар и глумац. (прем. 2023) 1930 — Сава Антић, српски фудбалер и фудбалски тренер. (прем. 1998) 1930 — Гастоне Ненчини, италијански бициклиста. (прем. 1980) 1933 — Шпиро Губерина, хрватски глумац. (прем. 2020) 1944 — Роџер Далтри, енглески музичар, глумац и филмски продуцент, најпознатији као суоснивач, певач и повремени гитариста групе -{The Who}-. 1946 — Јан Кодеш, чешки тенисер. 1951 — Горан Ракочевић, српски кошаркаш. 1954 — Рон Хауард, амерички глумац, редитељ, продуцент и сценариста. 1955 — Денис Маквеге, конгоански гинеколог, добитник Нобелове награде за мир (2018). 1958 — Ник Кершо, енглески музичар и музички продуцент. 1966 — Зак Снајдер, амерички редитељ, продуцент и сценариста. 1967 — Арон Винтер, холандски фудбалер и фудбалски тренер. 1967 — Џорџ Идс, амерички глумац. 1969 — Хавијер Бардем, шпански глумац. 1969 — Никола Радмановић, српски фудбалер. (прем. 2022) 1972 — Југ Радивојевић, српски редитељ. 1973 — Крис Вебер, амерички кошаркаш. 1978 — Тијана Милошевић, српска виолинисткиња. 1983 — Станка Златева, бугарска рвачица. 1983 — Мирко Ковач, српски кошаркаш. 1983 — Лупита Нјонго, кенијско-мексичка глумица. 1984 — Бошко Јанковић, српски фудбалер. 1987 — Кеј Си Риверс, амерички кошаркаш. 1987 — Кеша Сиберт, америчка музичарка. 1988 — Слободан Дунђерски, српски кошаркаш. 1989 — Оливера Молдован, српска кајакашица. 1994 — Давид Бабунски, македонски фудбалер. 1994 — Џастин Бибер, канадски музичар. Смрти 317 — Валерије Валенс, римски цар. 986 — Лотар, краљ Француске. (рођ. 941) 1643 — Ђироламо Фрескобалди, италијански чембалиста, оргуљаш и композитор. (рођ. 1583) 1792 — Леополд II, цар Светог римског царства (рођ. 1747). 1958 — Тома Росандић, први ректор Академије ликовних уметности у Београду (рођ. 1878) 1994 — Слободан Селенић, српски дизајнер (рођ. 1936) 1995 — Сезар Родригез, шпански фудбалер и тренер. (рођ. 1920) 2003 — Фрањо Гласер, југословенски и хрватски фудбалер. (рођ. 1913) 2010 — Марија Крањц, модни креатор, уредник часописа "Базар". (рођ. 1950) 2012 — Благоје Аџић, генерал-пуковник Југословенске народне армије (рођ. 1932) Празници и дани сећања Српска православна црква прославља: Светих дванаест мученика Светог Марута Светог преподобномученика Романа Референце 301


text: 17. март (17.03) је 76. дан у години по грегоријанском календару (77. у преступној години). До краја године има још 289 дана. Догађаји 45. п. н. е. — Јулије Цезар је у бици код Мунде нанео тежак пораз војсци помпејеваца Тита Лабијена, Публија Ација Вара и Гнеја Помпеја Млађег . 1190 — У Јорку у Енглеској масакрирано је више од 500 Јевреја. 1526 — Француски краљ Франсоа I ослобођен је из ропства. 1649 — Енглески парламент распустио је Дом лордова (Горњи дом) у време владавине Оливера Кромвела, победника у грађанском рату у којем је 1648. поражен краљ Чарлс I. 1861 — Парламент уједињене Италије прогласио је краљевину, а Виторија Емануела II краљем Италије. 1921 — У Пољској је проглашен устав којим је уведена парламентарна владавина. 1944 — Нападом више од 200 бомбардера на циљеве у Бечу почело је савезничко бомбардовање Аустрије у Другом светском рату. 1945 — Лудендорфов мост у Ремагену се срушио десет дана пошто су га заузели Американци. 1948 — Уједињено Краљевство, Француска и земље Бенелукса потписали су Бриселски уговор о оснивању Западноевропске уније. 1958 — Из Кејп Каневерала САД су лансирале у орбиту око Земље „Вангард I“, други амерички сателит. 1963 — У ерупцији вулкана Агунг на индонежанском острву Бали живот је изгубило најмање 11.000 људи. 1968 — Испред америчке амбасаде у Лондону избио је сукоб између полиције и демонстраната који су протестовали против Вијетнамског рата. Ухапшено је 300 демонстраната, а 90 полицајаца је повређено. 1968 — Пронађено је више од 6.000 мртвих оваца угинулих као последица тестирања нервног гаса у Скал Велију у Јути. 1969 — Голда Меир, близак сарадник Давида Бен-Гуриона у борби за стварање државе Израел, постала је прва жена-премијер Израела. Због несугласица у коалиционој влади 1974. је поднела оставку. 1973 — Камбоџански ваздухопловни официр је украденим авионом бомбардовао председничку палату у Пном Пену. Председник Лон Нол је остао жив, али је погинуло најмање 20 људи. 1991 — Већина совјетских грађана изјаснила се на референдуму за очување савеза држава под новим именом Заједница Независних Држава. 1992 — Експлозија аутомобила-бомбе разнела је зграду израелске амбасаде у Буенос Ајресу. Погинуло је 29 људи, а рањено 252. На референдуму у Јужној Африци белци су надмоћном већином подржали реформе за окончање система апартхејда. 1995 — Војска Азербејџана је, након жестоких борби, угушила дводневну полицијску побуну у северним предграђима главног града Бакуа. Побуну против председника Хејдара Алијева предводио је заменик министра унутрашњих послова Ровшан Јавадов. 1996 — Талас пљачки и паљевина захватио је Грбавицу, два дана пре него што је то последње српско предграђе у Сарајеву, у складу с Дејтонским споразумом, предато полицији Федерације БиХ. 1998 — Џу Ронгђи, врхунски кинески економиста и реформатор, постао је премијер Кине. 1999 — Шест чланова Међународног олимпијског комитета избачено је из те институције због примања мита за Зимске олимпијске игре 2002. у Солт Лејк Ситију. 2000 — У Уганди 530 људи, чланова секте „Десет божијих заповести“, извршило је колективно самоубиство спаљивањем у цркви. 2002 — Петоро људи је убијено, а 45 рањено када су двојица нападача убацила бомбе у протестантску цркву у дипломатском насељу у Исламабаду, у Пакистану. Већина убијених и рањених били су странци. 2003 — У 13-минутном говору из Беле куће председник САД Џорџ Буш поставио је ултиматум ирачком председнику Садаму Хусеину да у року од 48 сати напусти Ирак са својим синовима или ће се суочити са ратом. 2004 — На Косову избиле масовне демонстрације Албанаца, поводом утапања двојице албанских дечака у реци Ибар, код села Чабра, које су потом прерасле у дводневно насиље током којег је 19 лица убијено (11 Албанаца и осам Срба) а повређено више од 900 особа, међу којима су и припадници међународне и косовске полиције. Уништено је или оштећено око 800 кућа на Косову, 29 цркава и манастира, а више стотина Срба је напустило своје домове. Због напада на српске енклаве у градовима у Србији избили протести више хиљада људи, а у центру Београда и Ниша запаљене су џамије. Рођења 1473 — Џејмс IV од Шкотске, краљ Шкотске. († 1513) 1834 — Готлиб Дајмлер, немачки инжењер, конструктор првог аутомобилског бензинског мотора. († 1900) 1847 — Јован Пачу, српски лекар, композитор и пијаниста. († 1902) 1894 — Славко Воркапић, српско-амерички филмски теоретичар, монтажер и редитељ. († 1976) 1897 — Милан Ајваз, српски глумац. († 1980) 1904 — Павле Маргановић, један од седам секретара СКОЈ-а. († 1929) 1918 — Ратко Чолић, српски фудбалер. († 1999) 1920 — Шеик Муџибур Рахман, бенгалски политичар, оснивач Народне Републике Бангладеш. († 1975) 1928 — Јунис Гејсон, енглеска глумица. († 2018) 1935 — Владица Поповић, српски фудбалер и фудбалски тренер. († 2020) 1938 — Рудолф Нурејев, руски балетан, кореограф и глумац. († 1993) 1939 — Ђовани Трапатони, италијански фудбалер и фудбалски тренер. 1951 — Курт Расел, амерички глумац. 1955 — Гари Синис, амерички глумац, редитељ и музичар. 1956 — Саша Хабић, српски музичар, музички продуцент и композитор. 1964 — Роб Лоу, амерички глумац, редитељ и продуцент. 1968 — Драган Маринковић Маца, босанскохерцеговачки глумац. 1970 — Флорин Радучоју, румунски фудбалер. 1974 — Александра Ивошев, српска стрелкиња. 1976 — Алваро Рекоба, уругвајски фудбалер. 1977 — Тамар Бракстон, америчка музичарка и глумица. 1979 — Данил Аклс, америчка глумица и модел. 1979 — Сторми Данијелс, америчка порнографска глумица. 1979 — Коко Остин, америчка глумица, плесачица и модел. 1981 — Кајл Корвер, амерички кошаркаш. 1983 — Раул Меирелес, португалски фудбалер. 1985 — Станија Добројевић, српско-амерички модел и певачица. 1986 — Џереми Парго, амерички кошаркаш. 1986 — Един Џеко, босанскохерцеговачки фудбалер. 1988 — Грајмс, канадска музичарка. 1989 — Шинџи Кагава, јапански фудбалер. 1989 — Невен Мајсторовић, српски одбојкаш. 1990 — Хозијер, ирски музичар. 1992 — Џон Бојега, енглески глумац. 1996 — Немања Ћаласан, српски фудбалер. 1996 — Александра Црвендакић, српска кошаркашица. 1997 — Кејти Ледеки, америчка пливачица. 1998 — Урош Рачић, српски фудбалер. 2001 — Иван Илић, српски фудбалер. Смрти 180 — Марко Аурелије, римски филозоф и цар. (рођ. 121) 493 — Свети Патрик, светац заштитник Ирске. 1758 — Станислав Вуколајев Радоњић, црногорски гувернадур, умро у Санкт Петербургу, сахрањен уз највеће почасти руског двора (царице Јелисавете) на гробљу Храма Александра Невског. На гробу се налази званични грб породице гувернадура Радоњића. (рођ. 1690) 1890 — Мита Ракић, српски књижевник. (рођ. 1846). 1906 — Аврам Ђукић, српски историчар. (рођ. 1844) 1914 — Антун Густав Матош, хрватски песник, новелиста, фељтониста, есејиста и путописац. (рођ. 1873) 1929 — Антони Ланге, пољски књижевник, филозоф, новинар и преводилац (рођ. 1863) 1942 — Нада Димић, партизанка и народни херој. (рођ. 1923) 1956 — Ирена Кири, француска научница, нуклеарни физичар и хемичар. (рођ. 1897) 2002 — Ван Тиен Дунг, командант северно-вијетнамских снага. (рођ. 1917) 2021 — Дик Хојт, маратонац и тријатлонац који је на такмичењима гурао свог сина с инвалидитетом Рика (Тим Хојт). (рођ. 1940) Празници и дани сећања Свети Патрик, заштитник Ирске. Референце 317


Распарчавањем тадашње Југославије од стране фашистичких сила, Горњи Жабар је са околином територијално ушао у састав Независне Државе Хрватске. Пред опасношћу од геноцида, од стране фашистичких елемената НДХ, у Горњем Жабару се формирају и наоружавају јаке патриотске снаге, које су током читавог рата успјеле да заштите српско становништво Горњег Жабара и околних српских села Посавине од истребљења.


Комплет за поправак навоја за једнократну верзију Произвођач и фабрика - Велепродајни производи - промена Функција комплет поправка навоја: 1. Користи се за уградњу навоја. 2. То је основни принцип да се уметак навоја првенствено усмерава да би се смањио скупљање спољног пречника како би се лако спаковао у доњу рупу. Комплети за поправку за 3. опрему помажу у спречавању скупих времена заустављања машине Комплети за опсег, формат за више величине, широко се користе у радионици за одржавање. Комплет за поправак навоја је најефикаснији комплет ако вам треба алат за низ различитих величина. Идеалан за враћање оштећених навоја, погодно за поправку мотора и друге аутомотиве апликације. Погодно за М4-М16 1пц инсталациони алати 1пц Бреак Пин Алати 1пц Твист Дриллс 1пц славине 1 Кс комплет за поправак навоја ЦЛ005 ЦЛ006 ЦЛ008 ЦЛ010 ЦЛ012 ЦЛ014 ЦЛ014Г1 ЦЛ014Г2 ЦЛ001Ц 10-24УНЦ ЦЛ002Ц 12-24УНЦ ЦЛ003Ц ЦЛ004Ц ЦЛ005Ц ЦЛ006Ц ЦЛ007Ц ЦЛ001Ф 10-32УНФ ЦЛ002Ф ЦЛ003Ф ЦЛ004Ф ЦЛ005Ф ЦЛ006Ф Цханглинг је позната фабрика за поправак навоја производа са производима за директну продају и ИСО цертификат, добродошли на комплет за поправак навоја за велику жицу од нас. Hot Tags: комплет за поправак навоја једне величине, произвођач, фабрика, велепродаја, директна продаја произвођача, са ИСО цертификатом Par: Фрее Руннинг Тхреад Инсерт Sledeći: 307 или 308 Селф Таппинг Инсерт


Зашто се морамо вратити земљи Морамо се вратити земљи. Морамо се вратити нематеријалистичком сеоском начину живота . Само такав начин живота у коме имамо близак однос са Природом и гдје често морамо да радимо врло тешке послове, даће нам јединствен човјечан живот. Савремени начин живота у великим градским подручјима са трговинама, индустријом, брзим превозима је нељудски. Такав живот је подстакао и омогућио развој праве тиранске Државе чији закони су у супротности са свим што је људско. Човјечност је у разуму, у скупљању знања и мудрости из сопствених искустава и у непосредном и разумном (а то значи домаћинском, часном и васпитаном) односу са другим људима. То значи да се суд о другима треб 127f ;а доносити на основу личног упознавања. Посебно, човјечност је када се суд доноси на основу слике коју смо изградили личним искуством. Живот у савременом свијету је површан и брз пут који намеће уображене идеје (као äекономијаô са њеним äекономским растомô или програми неких äполитичких партијаô), пут трговине, пут претварања појединца у потрошача и поданика неке Државе. Будућност већине појединаца такве отуђене Државе је и одређивање њихових живота, њихове удобности, потреба или њихове породице. Становништво такве савремене Државе купују храну у продавницама, или још горе у äсупермаркетимаô. Њихов рад се обавља у канцеларијама и углавном је повезан са Државом или њеном трговином, индустријом или пословањем. Врло је мало контакта са земљом, са Природом, а поготово у смислу тешког рад 3ffa а на земљи. Дневни и годишњи циклус савременог живота је отуђени брзи ритам који се намеће човјеку кроз његов савремени äпосаоô. Осим тога, становници такве савремене Државе посматрају свијет и друге људе углавном äучењемô и äзнањемô које добију у школама и на факултетима, или на некаквим äкурсевимаô којих данас имате обиље и о свачему. Тако на крају људи почињу да користе идеје које су добили као мјеру по којој суде, као да је то њихово лично знање, као да то нису научили већ то знају из искуства. Зато сада у свим савременим нацијама-Државама врло велики број људи користи дроге. Много људи краде, вара, пљачка и ради сва та кукавичка дјела. Добар дио људи (заправо већина) је неваспитана и није их брига што њихов материјалистички, искориштавајући начин живота уништавају земљу и Природу. Насупрот томе, прави сеоски живот, живот на земљи и од земље, је тај који ствара будућност земље и Природе. На тај начин појединац живи у споријем и мирнијем ритму Природе, ритму који је одређен Природом и њеним годишњим добима. Повратак изворном Морамо се вратити земљи чак и по цијену да заборавимо много привлачне удобности и погодности савременог свијета. Управо је наша жеља за таквим удобностима и погодностима помогла да се створи и оформи овакав неприродни савремени свијет. Чињеница је у ствари да је наш савремени начин живота нељудски, или, ако тако могу да кажем, подљудски. Такав живот ствара и оправдава подљудско понашање, то је чињеница без обзира на сву реторику коју употребљавају политичари и остали продавачи магле. Резултати таквог подљудског понашања су очигледни и најбоље видљиви у великим урбаним срединама: пијане, неваспитане протуве оба пола; банде младих које базају градским блоковима узнемиравајући људе; групно и појединачно разбојништво, силовање, џепарење, без икакве контроле; наоружане банде нарко босова које носе и употребљавају оружје; неваспитани, непажљиви и нервозни возачи; себични, напухани, налицкани и ташти äбизнисмениô (прим.прев: бизмизмени ľ код нас највећи геаци) који се понашају неваспитано јер имају новца... И тако даље у недоглед. Савремени свијет постаје све мање људски: све је мање разума, све је мање слободе. Шта су затвори, ако не нељудске творевине? Шта су закони, ако не средства за успостављање контроле Државе над људима? Шта су претјерана овлаштења која има Полиција, ако не знак окупационе владе? Шта су кланице, ако не споменици нашој незајажљивој нељудској жељи? Није потребно ухрањивати и клати толико стоке колико ми желимо да једемо, као што нису потребни нити други луксузи савременог свијета: телевизија, аутомобили, фрижидери, мобилни телефони... Због производње ових ствари прекрили смо Земљу фабрикама, незајажљиво користимо сировине које нам Земља даје. Власници фабрика искоришта 4000 вају људе који за њих раде, а банкари искориштавају и власнике фабрика и раднике. Требамо знати и понашати се у складу са истином да је сваки наш лош поступак према другом човјеку уствари поступак којим га икориштавамо. Ми људи, нарочито западњаци, смо постали као куга која уништава све пред собом на овој планети. Наши поступци према другим људима су ужасни: људи су искориштени на сваки могући начин, у свакоме гледамо или објекат за задовољење неке своје потребе или некакву претњу или непријатеља. Гдје је нестала пристојност? Гдје нам је учтивост? Гдје је лагана, тиха дубокоумност која краси прави сеоски начин живота? Наше поступање према другим облицима живота на овој планети је исто тако ужасно, ако не и горе. Безобзирно их искориштавамо, кољемо и гледамо на њух само као на робу која се цијени, којом се тргује и која се користи. Не морамо живјети овако као сада. Не морамо искориштавати људе, животиње и саму Земљу. Можемо почети да се контролишемо, да зауставимо своји похлепу, осјећаје и жеље за материјалним добрима и луксузом. Можемо се понашати као разумни и пристојни људи према другим људима. Таква самоконтрола и такво уљудно понашање чине човјека. Због тога треба одабрати једноставан сеоски живот, живот у складу са Природом, гдје ћемо сами произвести храну потребну за живот нас и наше породице. Неки други људи бавили би се занатством и произвели неопходне ствари које нам требају (на примјер одјећу). Нестало би зла, зеленаштва и искориштавања радника. Све што нам је потребно може се произвести на природан начин у једној малој природној заједници. За све што нам није потребно требају индустрија, трговина, бизнис, банке, искориштавање... Избор имамо, имамо могућност да се промјенимо на боље користећи своју вољу: контролишући своје жеље, осјећања и потребе. Сви се можемо понашати разумно и људски према другим људима и осталим облицима живота на овој планети. Питање је хоћемо ли то и урадити? Хоћемо ли тежити да постанемо више људи? Или ћемо наставити као до сада искориштавајући остале људе и живот на Земљи, као и саму Земљу? Написао: Дејвид Мајат Превео: Г. Ч. https://www.stormfront.org/forum/t30...=1#post3136753


Трвђава До трећег просторног захвата, ширења, стигло се такође по диктату потреба. Још у давном 18. вијеку, повлачењем тока ријеке Босне у данашње корито, ослобођен је простор на потезу контакта прве висије и долине, па је преко њега био и локални пут. Послије И свјетског рата почели су радови и убрзо завршени на засипању старог корита ријеке Босне, које је толико повишено да је претворено у нову улицу. Тако је настала улица Краља Александра, послије чије је посјете Добоју 1924. године и добила име.Њен продужетак је покривао нову потребу, а то је нова касарна, заснована после II свјетског рата.


text: Привредни раст Економски раст представља повећање капацитета привреде да производи добра и услуге, у поређењу једног периода са другим. Економски раст може бити измерен у номиналним условима, који укључују инфлацију, или у стварним условима који су прилагођени инфлацији. За поређење економског раста једне земље са другом се користи бруто домаћи производ, зато што се ти фактори рачунају када се гледа разлика између становника различитих држава. Економски раст се углавном везује за технолошке промене. Као пример се може узети привреда Сједињених Америчких Држава у периоду увођења интернета и свих технологија које су дошле заједно са интернетом. Раст привреде није само чисто повећање капацитета производње, већ и унапређење услова живота људи који живе од те привреде. [1]


text: 26. април (26.04) је 116. дан у години по грегоријанском календару (117. у преступној години). До краја године има још 249 дана. Догађаји 1532 — У походу на Беч турска војска под командом султана Сулејмана II ушла у Мађарску. 1607 — Капетан Џон Смит у Кејп Хенри у Вирџинији довео прве колонисте који су основали прво стално британско насеље у Северној Америци. 1717 — У олуји код Масачусетса потонула гусарска галија Уида са око четири тоне злата. 1828 — Русија објавила рат Турској у знак подршке Грчкој у борби за независност. 1915 — Италија је тајно потписала Лондонски споразум с Великом Британијом, Русијом и Француском и, у Првом светском рату, прешла на страну сила Антанте уз обећање да ће добити Тирол, Трст, Горицу, Истру, делове Далмације и Албаније. 1933 — Основана је тајна полиција нацистичке Немачке, Гестапо. 1937 — Луфтвафе је бомбардовао Гернику током Шпанског грађанског рата. 1942 — У највећој несрећи у историји рударства, у кинеском руднику угља у Бенксију, тада под окупацијом Јапана, погинуло најмање 1.540 људи. 1945 — Ухапшен маршал Анри Филип Петен, шеф француског колаборационистичког режима, са седиштем у Вишију, у Другом светском рату. Осуђен на смрт због издаје, али му је због ранијих заслуга и старости казна преиначена у доживотну робију. 1945 — Је одржано треће и последње засједање Земаљског антифашистичког вијећа народног ослобођења Босне и Херцеговине (ЗАВНОБиХ) у Сарајеву. 1954 — У Женеви почела конференција о Индокини којом је окончана француска доминација у том делу света. САД нису прихватиле резултате скупа, па је у јуну 1954. диктатор Нго Дин Зјем, уз подршку САД, постао премијер Јужног Вијетнама. 1962 — Британија лансирала први сателит "Ариел I". 1964 — Тангањика, Занзибар и Пемба основале Уједињену Републику Тангањике и Занзибара, која је 29. октобра 1964. променила назив у Танзанија. 1986 — Експлодирао је четврти блок нуклеарне електране Чернобиљ изазвавши најтежу радиоактивну несрећу у историји. 1994 — У Јужној Африци одржани први избори на којима су учествовали и црнци и белци, а који су означили крај режима апартхејда. 1999 — Током ваздушних удара НАТО на Југославију Европска унија забранила улазак у земље-чланице Уније председнику Југославије Слободану Милошевићу, члановима његове породице, званичницима Југославије и Србије и увела ембарго на увоз нафте. 2003 — На заседању Комисије Уједињених нација за људска права озваничен крај мандата специјалног изасланика за људска права у Србији и Црној Гори. 2005 — Сирија је под међународним притиском повукла последњу групу од некадашњих 14.000 војника стационираних у Либану, окончавши тако 29-годишње уплитање у унутрашње прилике у тој земљи. Рођења 1564 — Вилијам Шекспир, енглески песник и драматург. (прем. 1616) 1798 — Ежен Делакроа, француски сликар. (прем. 1863) 1879 — Овен Виланс Ричардсон, британски физичар, добитник Нобелове награде за физику (1959). (прем. 1959) 1889 — Лудвиг Витгенштајн, аустријско-енглески филозоф. (прем. 1951) 1897 — Даглас Серк, немачко-амерички редитељ. (прем. 1987) 1898 — Висенте Александре, шпански песник, добитник Нобелове награде за књижевност (1977). (прем. 1984) 1900 — Чарлс Рихтер, амерички сеизмолог и физичар, познат по томе што је изумео Рихтерову скалу. (прем. 1985) 1909 — Анђа Ранковић, учесница Народноослободилачке борбе и народни херој Југославије. (прем. 1942) 1910 — Меша Селимовић, југословенски писац. (прем. 1982) 1933 — Арно Пензијас, амерички физичар и радио-астроном, добитник Нобелове награде за физику (1978). (прем. 1959) 1935 — Лола Новаковић, српска певачица. (прем. 2016) 1941 — Клодин Оже, француска глумица (прем. 2019) 1953 — Владо Калембер, хрватски музичар. 1958 — Шериф Коњевић, босанскохерцеговачки певач. 1962 — Војка Ћордић-Чавајда, српска глумица. (прем. 2005) 1963 — Џет Ли, кинески глумац. 1965 — Душанка Стојановић, српска глумица. 1970 — Меланија Трамп, америчко-словеначка дизајнерка накита и модел. 1978 — Стана Катик, канадска глумица српског порекла. 1978 — Дејан Матић, српски певач, брат близанац Саше Матића. 1978 — Саша Матић, српски певач, брат близанац Дејана Матића. 1980 — Џордана Брустер, амерички глумица и модел. 1985 — Џон Изнер, амерички тенисер. 1995 — Ђорђе Симеуновић, српски кошаркаш. 1996 — Теа Таировић, српска певачица. 2001 — Софија Перић, српска певачица. Смрти 1717 — Семјуел Белами звани Црни Сем, један од најпознатијих гусара Златног доба гусарства 1865 — Џон Вилкс Бут, амерички глумац, атентатор на Абрахама Линколна (рођ. 1838) 1904 — Димитрије Нешић, српски математичар, професор Велике школе и председник Српске краљевске академије (рођ. 1836) 1931 — Милорад Гавриловић, српски глумац и редитељ 1940 — Карл Бош, немачки хемичар (рођ. 1874) 1984 — Вилијам Каунт Бејзи, амерички џез-музичар и вођа оркестра 2005 — Марија Шел, аустријска филмска, позоришна и ТВ глумица. (рођ. 1926) 2018 — Борислав Радовић, југословенски и српски песник, есејиста и преводилац (рођ. 1935) Празници и дани сећања Међународни празници Светски дан интелектуалне својине Српска православна црква слави: Свештеномученика Артемона Светог мученика Крискента Свету мученицу Томаиду Дани јоргована, манифестација у Краљеву


Како је рекла, разговорало се о томе како земље овог региона које су високо зависне од увоза гаса и других енергената могу да обезбеде својим грађанима енергетску безбедност и како да се кроз сарадњу, па и у оквиру дунавског региона, покренути пројекте који се на пример тичу нових инетерконектора између Србије и Мађарске, можда у оквиру Турског тока, Србије и Хрватске.


text: 1853 је била проста година. Догађаји Јануар 19. јануар — У Риму први пут изведена Вердијева опера Трубадур. Фебруар Март 4. март — Френклин Пирс је инаугурисан за 14. председника САД. Април Мај Јун Јул Август Септембар Октобар Новембар 30. новембар – Битка код Синопа Децембар Рођења Март 23. март — Музафар ад Дин Каџар, персијски краљ 30. март — Винсент ван Гог, холандски сликар Септембар 17. септембар — Марко Т. Леко (+1932), српски хемичар и академик Новембар 20. новембар — Оскар Поћорек, аустроугарски генерал Смрти Април 28. април — Лудвиг Тик, немачки књижевник. (* 1773) Јул 1. јул — Бранко Радичевић, српски романтичарски песник. (* 1824) Август 16. децембар — Јохан Питер Хазенклевер, немачки сликар. (* 1810) Дани сећања 1850-е 51853


source: CulturaX

text: Хрватска упутила протестну ноту Србији: "Срамотно понашање српских власти" | ИСКРА 06.10.2021. - 10:20 фото: Flickr / Coralie Ferreira Хрватски министар спољних послова Гордан Грлић Радман критиковао понашање Србије због наводног негирња постојање хрватског језика. Хрватски портал Индекс наводи да у уџбенику граматике групе аутора "С речи на дела" за ученике осмих разреда се наводи да српски, словеначки, македонски и бугарски језик припадају групи јужнословенских језика, а да "Хрвати, Бошњаци и неки Црногорци српски језик називају хрватски, босански, бошњачки и црногорски". "Морам вам рећи да је то заиста срамотно понашање српских власти", рекао је хрватски шеф дипломатије. Несхватљивим сматра понашање земље која је кандидат за чланство у ЕУ, а крши међународни споразум о правима и заштити националних мањина из 2004. чије је одредбе Хрватска у потпуности испоштовала. "То је изостанак поштовања према хрватској заједници која је у Војводини снажна, јака, богата и која је, ако гледамо историјски, у Војводини аутохтона. То није само непризнавање хрватског језика већ и фалсификовање историје", рекао је Грлић Радман те додао да се "тамо спомињу српски Дубровник и српска Далмација". "То је нечувено и једноставно не можемо то да разумемо", рекао је министар. Ради се, поновио је, "о хроничном изостанку поштовања и поштовања према чињеници, према међународној фактографији Хрватске као чланице Европске уније, земље која заиста подржава и стабилност суседа и која свим земљама Западног Балкана жели европску перспективу", додао је он. "Чињеница да се догодила фрагментација на хрватски и буњевачки језик доказује да се српска политика умешала у питање идентитета Хрвата у Војводини", истакао је Грлић Радман. Према његовим речима, то траје већ дуже, а Хрватска је већ реговалаа путем Министарства науке и образовања и дипломатског представништва те је упутила и протестну ноту.


Кикинда обележила 100 година од ослобођења у Великом рату


Забавите разговор са људима из свих крајева Вусаб Ал Али. Бесплатно Цхат [Пцлаве1] у којима можете да урадите следеће ствари:


Један од интересантних података је да је Брод захваљујући трговцима у Славонском Броду добио 1860. године и прву петролејску лампу у цијелој БиХ. Занимљиво је и то да је 1923. године Рафинерија нафте успјела набавити аутомобил марке „Форд“ и то је уједно био први аутомобил у Броду. Први аеромитинг у Броду је био 1912. године. Он је био приређен само 9 година пошто се први авион подигао изнад земље. Насеље на десној обали Саве службено је прозвано Босански Брод у рану јесен 1878. године, и ово име је задржао све до краја 20. вијека.


Ја тренирам Карате једно 12 година (правио сам паузу годину и по дана између пролећа 2009 и јесена 2010). Сад идем 1 седмично на Карате јер сам почео пре 6 1/2 мјесеци да идем у теретану. У теретану идем просјечно 3 пута у седмици (некад и више кад имам времена). До пре 3 седмице сам сваки дан исти програм радио. Увјек сам тренирао цјело тјело. Сада сам вјежбе подјелио у групе: Понедељак: Груди/Бицепс Сриједа: Рамена/Трицепс Петак: Леђа/Ноге Не п& 4000 #1080;јем никакве препарате, пре свега из принципа али и зато што се ти протеини ваде из сирутке, тј није посно. А пошто идем скоро сваке сриједе и петак у теретану (посни дани), не исплатими се ни почињати да пијем протеине, јер те протеине треба узимати редовно. Али после тренинга кад није посни дан пијем млијеко, једем меса, сира итд...кад је посни дан пијем сојино млијеко (пола литре има 20 г Протеина). Углавном сваку вјежбу радим по 4 серије. Серија се састоји од 8-10 понављања. Рецимо бенџ радим између 50-60 кила (зависи дал онај слободни бенџ или онај други гдје је шипка фиксирана и не може да се помјера ни десно ни лијево....не знам назив тог бенџа ). Кад сам почео пре пола године, једва сам радио 30 кила . Коси бенџ радим са мало мање кила... Висок сам 1.82 и имам 90 кила . Пошто имам мало и стомака, почећу сад опет да трчим и на љето да пливам. Иначе морам престати да пијем пиво, јер то негативно дјелује на мене, односно добијам пивски стомак брзо


text: Почео је да студира виолину у Бечу са само седам година. На његово стваралаштво највећи утицај је имао Јоханес Брамс с којим се често сретао. Године 1894. примљен је на париски Конзерваторијум, а његова прва оркестарска дела, „Румунска поема“ и „Пасторална фантазија“, представљена су музичкој јавности 1889. године. Касније су „Румунске рапсодије“ доживеле велики успех. Пред почетак Првог светског рата вратио се у Румунију и постао диригент Филхармонијског оркестра у Букурешту. Био је врло активан у музичком животу, а неко време је подучавао Јехудија Мењухина. У Паризу је радио као диригент, виолиниста и композитор. Други светски рат је провео на имању близу Букурешта. Био је више пута и у САД.


ФИЛМ „ЛИМУНОВО ДРВО“ Ср. Митрoвицa, 08. Aприл 2016. Пројекција музичког, документарног филма „Лимуново дрво“, аутора Бранка Радаковића, одржаће се у четвртак 21.04.2016. године у „Арт клубу Сирмијумарта“ (бивши ЗКС) у Сремској Митровици, са почетком у 19 часова. Организатор је Центар за културу „Сирмијумарт“, улаз је слободан, а бесплатне карте могу да се преузму у секретаријату „Сирмијумарта“. Филм говори о интересантној, београдској рок групи „Лимуново дрво“ коју су 1977. године основали Милан Младеновић, Милан Стефановић и Драгомир Михаиловић, да би 1980. године, као таква, престала да постоји. Из те култне музичке групе касније су настале посебно утицајне и популарне групе „Шарло Акробата“, „Дисциплина кичме“ и „Екатарина Велика“. Према речима аутора, који ће присуствовати пројекцији у Сремској Митровици, филм је важан документ на основу ког јавност по први пут има прилику да чује, дуго чуване, аутентичне снимке музичких нумера „Лимуновог дрвета“, као и приче познатих новинара и личности, из света рок музике и уметности, који откривају важност бенда за музичку сцену седамдесетих година прошлог века. Трејлер за филм: ФИЛМ „САВИЈАЧИ“ У СРЕМСКОЈ МИТРОВИЦИ „Савијачи“, документарни филм Независног филмског Центра Vorky Team Рума, у режији Драгана Цакића, биће приказан 14.04.2016. године у „Арт клубу Сирмијумарта“, у Сремској Митровици, са почетком у 19 часова. Организатор је Центар за културу „Сирмијумарт“, а улаз је слободан. Инспирација за филм о истрајности, упорности и љубави је девојчица Садако Сасаки (умрла од последица нуклеарног напада на Хирошиму) која у оригами уметности и легенди о хиљаду ждралова - Сенбазуру, налази смисао свог кратког живота. Оригами инструктор који води кроз цео филм је наша суграђанка Стоја Гаврановић. Она обучава три различите групе полазника, од којих је свака карактеристична на свој начин. Прављењем оригами фигура, у зависности од животне доби, полазници развијају упорност, прецизност и настоје да у заједничком раду, дружењу и креативном коришћењу слободног времена нађу смисао живота.


Трећи дан „Просефестаˮ – Мирко Демић (Србија) и Слободан Шнајдер (Хрватска) | Културни центар Новог Сада


text: Вожња коња обликује вашу фигуру - 2020 Јахање захтева посао мусцулар веома важно на нивоу леђа и абдоминали посебно када идете на столицу (степ, галоп или седећи кас). Осим тога, када се тренира нога, он се бави мишића оф тхе ноге (бедра, телад, итд.) и Буттоцкс . То је одлична опција, као спорт формирајте своју фигуру. С друге стране, у јахање традиционално, посебно у дресури, постоји велики нагласак на одржавање леђа и рамена , као и добра позиција буст , са којим можете тон иоур мишића и избегавајте флаццидити од њих. У погледу трошења енергије, то много зависи од врсте праксе која се изводи. У шетњи мало је спаљено калорија јер је напор минималан. На курсу са препрекама и обуком, рад мусцулар интензивира се и почиње да буде значајан: између 350-600 калорија по сату У смислу акробатске дисциплине јахање То такође појачава значење баланс и побољшати моторичка координација . Ако се практикује на регуларној и дугорочној основи, она јача ваше Кардиореспираторна кондиција . Јахање То није само добро за тело, већ и за ум. За почетак, то вам може помоћи да превазиђете страхови, боље управљати својим проблемима и развијати самопоштовање . Коњ може бити непредвидљив и морате бити фокусирани на исправно рјешавање свих ситуација. Ова активност, која има веома дефинисану дисциплину, захтева и развија чврсте квалитете као што су Праведност и самоконтрола . Дакле, то је одлична опција која се, поред тога што користи вашу фигуру, бори стрес и депресија зашто ти то даје Релакатион . Video Медицина: The Great Gildersleeve: Gildy the Athlete / Dinner with Peavey / Gildy Raises Christmas Money (Септембар 2020). Спортска масажа омогућава високе перформансе Тхе спортска масажа то је начин терапије то се односи на здраве људе који се баве спортом, тако да је постао савезник доброг програма обуке и хране спортисти високих перформанси.У том смислу,... Ефикасне вежбе за мршављење Лосе веигхт То је један од циљева које увек имамо на уму, смањујемо величину, сагоревамо масти, будемо фит, и изнад свега, бринемо о нашем здрављу. Теретана је опција за нас да је добијемо и морамо...


text: „Блиц“ је први завирио у касарну у којој ће наредних седам дана боравити премијер Србије Александар Вучић и министри. Скромна једнокревена соба Како смо сазнали, премијер и министри неће делити собу ни са ким, односно биће смештени у једнокреветним собама у оквиру касарне „Мија Станимировић“. Заједничко купаило Оно што ће делити то је купатило – оно ће бити заједничко свима, јер собе имају само по кревет и орман, евентулано радни сто и по неку столицу. Собе са више кревета предвиђене су за смештај свих осталих из делегације из Београда. Просторија за дневни боравак касарне „Мија Станимировић“ Како смо се уверили на лицу места, све су собе су реновиране, окречене, стављен је нови паркет, плочице, сређена су и купатила... Ресторан у оквиру касарне Смештај у оквиру ове касарне налази се у павиљону артиљериско-топовског батаљона. У дневном боравку постављена су два велика плазма телевизора, неколико шпилова карата, шах, као и два рачунара са штампачем. БРАНКО ЈАНАЧКОВИЋ Блиц