text: 11. децембар (11.12.) је 345. дан године по грегоријанском календару (346. у преступној години). До краја године има још 20 дана. Догађаји 630 — Мухамед води војску од 10.000 да освоји Меку. 1858 — Светоандрејска скупштина извршила смену династија у Србији збацивши кнеза Александра Карађорђевића. На престо враћен Милош Обреновић, а за његовог наследника проглашен његов син Михаило. 1877 — Никола Коле Рашић са својим четницима ушао је у Лесковац, напуштен од Турака, и прогласио уједињење са Кнежевином Србијом. Локални бугарски комитет и становништво лојално егзархату затражили су од руског генерала Гурка да Лесковац буде припојен Бугарској, али је Берлински конгрес коначно решио статус Поморавља. 1888 — Скупштина Србије прихватила Устав који је предложила Народна радикална странка. Уставом, писаним по узору на белгијски устав из 1831, у Србији уведена парламентарна демократија. 1894 — У Паризу отворена прва светска изложба аутомобила, на којој се представило девет произвођача. 1937 — Фашистичко Велико веће донело одлуку да се Италија повуче из Лиге народа. 1941 — Немачка и Италија су у Другом светском рату објавиле рат САД, а Конгрес САД истог дана објавио рат тим земљама. Пољска објавила рат Јапану, а Куба, Костарика, Никарагва, Доминиканска Република и Гватемала Немачкој и Италији. 1946 — Генерална скупштина Уједињених нација основала УНИЦЕФ, Међународни фонд Уједињених нација за помоћ деци у земљама разореним ратом. 1972 — Амерички астронаути из брода „Аполо 17“ Јуџин Кернон и Харисон Смит спустили се на Месец, у последњој мисији у оквиру програма „Аполо“. 1973 — Западнонемачки канцелар Вили Брант и чехословачки премијер Лубомир Штроугал потписали уговор којим је формално поништен Минхенски пакт из 1938, којим су Велика Британија и Француска препустиле нацистичкој Немачкој област Судета у Чехословачкој. 1991 — У Мастрихту уобличен Споразум о монетарној и политичкој унији чланица [[Европска заједница|Европске заједнице. 1992 — Савет безбедности Уједињених нација, на захтев Македоније, одобрио упућивање 800 војника УН у ту бившу југословенску републику. 1994 — Руски председник Борис Јељцин је наредио руској војсци да успостави контролу над Чеченијом. 1997 — У Кјоту је потписан Протокол о заштити животне средине који предвиђа и смањење производње угљен-диоксида и других штетних гасова за које се сматра да изазивају ефекте стаклене баште и глобално загревање. САД нису ставиле свој потпис уз објашњење да би то нанело штету њиховој привреди. 2000 — Израел и Палестина обновили контакте на вишем нивоу у циљу окончања сукоба и налажења начина за обнављање мировних преговора. 2001 — Врховни суд САД осудио Француза Закариаса Мусауиа због учешћа у нападима у САД 11. септембра 2001, што је прва казна у САД која се директно односи на те нападе. Рођења 1475 — Папа Лав X. (прем. 1521) 1803 — Ектор Берлиоз, француски композитор и диригент. (прем. 1869) 1810 — Алфред де Мизе, француски драматург, песник и песник. (прем. 1857) 1843 — Роберт Кох, немачки лекар и микробиолог, добитник Нобелове награде за физиологију или медицину (1905). (прем. 1910) 1882 — Макс Борн, немачки физичар и математичар, добитник Нобелове награде за физику (1954). (прем. 1970) 1888 — Александар Арнаутовић, српски књижевник, публициста и професор. (прем. 1982) 1911 — Нагиб Махфуз, египатски књижевник, драматург и сценариста, добитник Нобелове награде за књижевност (1988). (прем. 2006) 1912 — Карло Понти, италијански филмски продуцент. (прем. 2007) 1918 — Александар Солжењицин, руски писац, филозоф и историчар, добитник Нобелове награде за књижевност (1970). (прем. 2008) 1921 — Лиз Смит, енглеска глумица. (прем. 2016) 1925 — Пол Грингард, амерички неуролог, добитник Нобелове награде за физиологију или медицину (2000). (прем. 2019) 1926 — Биг Мама Торнтон, америчка музичарка. (прем. 1984) 1930 — Жан-Луј Трентињан, француски глумац, редитељ, сценариста и возач тркачких аутомобила. (прем. 2022) 1931 — Рита Морено, порториканска глумица, певачица и плесачица. 1938 — Енрико Масијас, француски музичар. 1944 — Бренда Ли, америчка певачица. 1949 — Иван Буљан, хрватски фудбалер и фудбалски тренер. 1953 — Ричард Картер, аустралијски глумац. (прем. 2019) 1961 — Марко Пјер Вајт, британски кувар, угоститељ и ТВ личност. 1962 — Неле Карајлић, српски музичар, глумац, сценариста, редитељ и писац. 1966 — Гари Дордан, амерички глумац. 1967 — Моник, америчка глумица и комичарка. 1968 — Фабрицио Раванели, италијански фудбалер и фудбалски тренер. 1969 — Вишванатан Ананд, индијски шахиста. 1972 — Сами ел Џабер, фудбалер из Саудијске Арабије. 1976 — Шариф Абдур Рахим, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер. 1980 — Саво Павићевић, црногорски фудбалер. 1981 — Ники Бенз, канадска порнографска глумица. 1981 — Хавијер Савиола, аргентински фудбалер. 1984 — Лејтон Бејнс, енглески фудбалер. 1984 — Сандра Ечеверија, мексичка глумица, певачица и модел. 1989 — Џордан Тиодор, америчко-македонски кошаркаш. 1990 — Били Барон, амерички кошаркаш. 1990 — Јана Милосављевић, српска глумица. 1990 — Тејана Тејлор, америчка музичарка, глумица, кореографкиња, модел и редитељка. 1992 — Малком Брогдон, амерички кошаркаш. 1996 — Џек Грифо, амерички глумац. 1996 — Хејли Стајнфелд, америчка глумица и музичарка. Смрти 384 — Папа Дамас I. 1282 — Михаило VIII, византијски цар, оснивач династије Палеолога. 1854 — Прота Матеја Ненадовић, српски устаник и књижевник. (рођ. 1777) 1918 — Иван Цанкар, словеначки књижевник. (рођ. 1876) 1965 — Ђуро Тиљак, хрватски сликар. (рођ. 1895) 1988 — Бора Глишић, српски театролог, позоришни критичар, драмски писац, новинар, преводилац и менаџер у култури. (рођ. 1908) 1995 — Мика Трипало, хрватски политичар. (рођ. 1926) 2016 — Есма Реџепова, македонска певачица и хуманитарка (рођ. 1943) 2021 — Ен Рајс, америчка књижевница готичких и новијих религијских романа (рођ. 1941) Празници и дани сећања Српска православна црква данас слави Преподобномученик Стефан свети мученик Христо Преподобна Ана; Свети благоверни цар Маврикије Свети мученици пострадали за свете иконе Свети Теодор, архиепископ ростовски Свети мученици тивериопољски Свети Роман, епископ македонски Свети мученик Иринарх и седам светих жена Свети Теодор, епископ теододипљског Свети свештеномученик Јован персијски Свети преподобни Марко Свети мученици два детета


„Црна слика” српског села, 50.000 празних кућа (Фото Д. Јевремовић) БЕОГРАД – У селима Србије тренутно има више од 50.000 празних кућа, изјавио је председник Одбора за село Српске академије наука и уметности (САНУ), Драган Шкорић. „Од 4.600 села у Србији чак 73 одсто нема дом културе ни библиотеку, у 400 села нема ниједне продавнице, у 2.760 села нема вртића, а пошту нема чак 2.000 села”, рекао је Шкорић на научном скупу „Перспективе и развој села” у САНУ. Асфалтним путем како је навео, није повезано више од 500 села. „У 986 села станује мање од 100 житеља, а највише забрињава чињеница да 260.000 момака и 100.000 девојака са села, старости од 30 до 45 година, нису засновали породицу”, казао је Шкорић. Он је истакао да не би требало да се помиримо са оваквом ситуацијом и „црном сликом” српског села, због чега са оваквих скупова треба упозорити јавност да се политика према селу мора мењати. Председник САНУ Никола Хајдин рекао је да је Одбор за село један од најактивнијих одбора ове научне институције, подсетивши да је основан пре тридесетак година, а поново је оформљен пре две године, након што је у једном периоду „утихнуо”. Он је нагласио да је крајње време да се о мултидисциплинарним проблемима села проговори аргументовано и компетентно. „Србија располаже повољним природним и климатским условима за развој разноврсне пољопривредне производње, међутим ти ресурси ни издалека нису адекватно искоришћени”, навео је Хајдин. Према његовим речима, дошло је време када производња хране, посебно пољопривредна наука, траже најквалитетније кадрове, најмодернију опрему, врхунску технологију и високе стандарде. Потпредседник Привредне коморе Србије Слободан Самарџић истакао је да будућност Србије и њен развој пре свега лежи у пољопривреди, „капиларном развоју” и јаком образовном систему. Закључци стручњака су да научне институције треба да се реорганизују и модернизују, као и да приступе новој аграрној и социјалној реформи, јер како истичу, алтернативна и дугорочно перспективнија развојна стратегија села и пољопривреде могућа је само у склопу темељних институционалних реформи у Србији. Међу предлозима је и структурно прилагођавање српске пољопривреде модерном одрживом развоју, што подразумева техничко уређење обрадивог земљишта, уређење водотокова и хоризонтално и вертикално организовање пољопривредника у задруге, пословна удружења и акционарска друштва. Танјуг


source: fineweb

text: Бивши уругвајски предсједник Хосе Мухика допутовао је данас у Андрићград. Он је у Андрићграду данас дочекан по српским обичајима са хљебом, соли и ракијом, након чега се прошетао кроз град, у пратњи српског режисера Емира Кустурице. Мухика је почасни гост првог сајма књига у Андрићграду, који ће сутра отворити заједно са предсједником Републике Српске Милорадом Додиком и прослављеним српским режисером Емиром Кустурицом. Долазак Мухике у Србију и Републику Српску изазвао је велико интересовање. Он се јуче сусрео и са српским премијером Александром Вучићем, а касније је обишао и Дрвенград.


source: wikipedia

text: 1944. је била преступна година. Догађаји Јануар 27. јануар — У селу Ба завршен Светосавски конгрес, који је био својеврстан одговор четничког покрета на Друго заседање АВНОЈ-а. Март 19. март — Немачка војска је окупирала Мађарску да би спречила њен прелазак на страну Савезника. Април 8. април — 12. мај – Кримска офанзива 16. април — Савезничка авијација је бомбардовала Београд у Другом светском рату. 22. април — На аеродрому Бенина код Бенгазија у Либији у Другом светском рату формирана Прва ваздухопловна ескадрила НОВЈ. Мај 11. мај — Савезници су покренули велику офанзиву против сила Осовине на Густавој линији. 18. мај — У Совјетском Савезу почело протеривање више од 200.000 Татара са Крима под оптужбом да су сарађивали с Немцима. 25. мај — Немци су у Другом светском рату почели ваздушни десант на Дрвар где је био смештен Врховни штаб југословенских партизана. Јун 4. јун — Савезничке трупе ушле су у Рим у Другом светском рату. 6. јун — Савезничке снаге у Другом светском рату искрцале се у Нормандији у највећем десанту у историји. 10. јун — 14. јун - Битка за Карантан 13. јун — Немачке снаге су покренуле контранапад на америчке снаге код Карантана. 13. јун — Немачке снаге су зауставили напредовање Британаца у бици код Вијер-Бокажа. 13. јун — Прве немачке ракете V-1 испаљене у Другом светском рату на јужну Енглеску. 14. јун — У Другом светском на Вису рату склопљен споразум Тито-Шубашић о односима Народноослободилачког покрета и Владе Југославије у емиграцији. 17. јун — Исланд је постао независна република пошто су његови становници на референдуму одлучили да се одвоје од Данске. 20. јун — Поразом јапанске флоте окончана поморска битка у Филипинском мору у Другом светском рату. 22. јун — СССР је покренуо операцију Багратион против немачке групе армија Центар. Јул 3. јул — Совјетске трупе су у Другом светском рату ослободиле главни град Белорусије Минск и заробиле 100.000 немачких војника. 20. јул — Немачки пуковник Клаус фон Штауфенберг је извршио неуспешни атентат на Адолфа Хитлера. Август 1. август — Почео Варшавски устанак, партизанске јединице упале у Србију. 25. август — Снаге Слободне Француске и Покрета отпора су ослободиле Париз у Другом светском рату. 30. август — Црвена армија је у Другом светском рату заузела нафтна поља у Плоештију у Румунији, чиме је немачку војску лишила важног извора снабдевања горивом. Септембар 5. септембар — Снаге Совјетског Савеза ушле у Бугарску. 6. септембар — Савезничко бомбардовање Лесковца 6. септембра 1944. 8. септембар — Прва немачка ракета V-2 испаљена из Хага, у Другом светском рату пала је на Лондон. 9. септембар — Дан по уласку совјетских трупа у Бугарску збачена је влада Константина Муравиева, а власт је преузео Отаџбински фронт. 12. септембар — Краљ Петар II Карађорђевић позвао све борце Драже Михаиловића да се прикључе партизанским јединицама под командом Јосипа Броза Тита 17. септембар — Спуштањем англоамеричких падобранаца код градова Арнема, Најмегена и Гравеа у Холандији почела је операција Маркет Гарден у Другом светском рату. Октобар 2. октобар — Тадашњи Петровград (данас Зрењанин) ослобођен од стране партизанских јединица и Црвене армије. 6. октобар — Милан Недић, председник српске квислиншке Владе, побегао из Београда. 19. октобар — Почела је Гватемалска револуција када је група официра предвођена Франциском Хавијером Араном и Хакобом Арбензом покренула пуч против диктатора Хорхеа Убика. 20. октобар — Снаге Народноослободилачке војске Југославије заједно са Црвеном армијом ослободиле Београд у завршној фази Београдске операције. 21. октобар — Америчке трупе су заузеле Ахен, први већи немачки град који су у Другом светском рату освојили савезници. 23. октобар — Ослобођен Нови Сад. 23. октобар — 26. октобар - Битка у заливу Лејте 27. октобар — Немачка војска је заузела Банску Бистрицу, центар Словачког националног устанка, чиме је тај устанак угушен. Новембар 2. новембар — У ослобођеном Београду, Тито и Шубашић постигли нови споразум о будућем уређењу Југославије. 7. новембар — Председнички избори у САД: Френклин Д. Рузвелт побеђује републиканског противкандидата Томаса Е. Дјуиа, и постаје једини председник САД који је освојио четврти мандат. Децембар 3. децембар — У Атини су почеле борбе између ЕЛАС-а и владиних снага припомогнутим британском војском, што је био почетак Грчког грађанског рата. 16. децембар — Немци у Другом светском рату у Арденима пробили америчке линије одбране и почели контраофанзиву на Западном фронту. 29. децембар — Совјетске трупе у Другом светском рату ушле у Будимпешту. Рођења Јануар 1. јануар — Омар ел Башир, судански генерал и политичар 8. јануар — Тери Брукс, амерички књижевник 9. јануар — Џими Пејџ, енглески музичар и музички продуцент, најпознатији као гитариста група -{Led Zeppelin}- и -{The Yardbirds}- 12. јануар — Џо Фрејзер, амерички боксер (прем. 2011) 18. јануар — Александер Фан дер Белен, аустријски политичар 23. јануар — Сергеј Белов, руски кошаркаш и кошаркашки тренер (прем. 2013) 23. јануар — Рутгер Хауер, холандски глумац (прем. 2019) 27. јануар — Ник Мејсон, енглески музичар, најпознатији као суоснивач и бубњар групе -{Pink Floyd}- Фебруар 7. фебруар — Светислав Бата Прелић, српски редитељ, сценариста и продуцент 9. фебруар — Алис Вокер, америчка списатељица и феминисткиња 11. фебруар — Лордан Зафрановић, хрватски редитељ и сценариста 13. фебруар — Стокард Ченинг, америчка глумица 14. фебруар — Фарук Беголи, југословенски глумац (прем. 2007) 14. фебруар — Алан Паркер, енглески редитељ, сценариста и продуцент (прем. 2020) 14. фебруар — Јосип Пирмајер, југословенски и српски фудбалер (прем. 2018) 17. фебруар — Идриз Хошић, југословенски и босанскохерцеговачки фудбалер 22. фебруар — Џонатан Деми, амерички редитељ, сценариста и продуцент (прем. 2017) 28. фебруар — Сеп Мајер, немачки фудбалски голман Март 1. март — Роџер Далтри, енглески музичар, глумац и филмски продуцент, најпознатији као суоснивач, певач и повремени гитариста групе -{The Who}- 13. март — Атина Бојаџи, македонска пливачица (прем. 2010) 15. март — Иван Ћурковић, хрватско-српски фудбалски голман и спортски радник 23. март — Мајкл Најман, енглески композитор, пијаниста, либретиста и музиколог 23. март — Рик Окасек, амерички музичар и музички продуцент, најпознатији као суоснивач, певач и гитариста групе -{The Cars}- (прем. 2019) 24. март — Војислав Коштуница, српски политичар и правник, последњи председник Савезне Републике Југославије и 8. премијер Србије 26. март — Дајана Рос, америчка музичарка, глумица и музичка продуценткиња 28. март — Рик Бари, амерички кошаркаш 28. март — Крунослав Кићо Слабинац, хрватски музичар (прем. 2020) 31. март — Благо Задро, хрватски војник и командант (прем. 1991) Април 4. април — Крејг Т. Нелсон, амерички глумац, редитељ и продуцент 7. април — Герхард Шредер, немачки политичар 11. април — Џон Милијус, амерички сценариста, редитељ и продуцент 15. април — Душица Жегарац, српска глумица (прем. 2019) 27. април — Хари Стевенс, холандски бициклиста 30. април — Џил Клејберг, америчка глумица (прем. 2010) Мај 4. мај — Миро Вуксановић, српски књижевник 5. мај — Џон Рис Дејвис, велшки глумац 14. мај — Џорџ Лукас, амерички сценариста, редитељ и продуцент 16. мај — Дани Трехо, амерички глумац 19. мај — Питер Мејхју, енглеско-амерички глумац (прем. 2019) 20. мај — Џо Кокер, енглески музичар (прем. 2014) 23. мај — Џон Њуком, аустралијски тенисер 25. мај — Френк Оз, амерички глумац, луткар, редитељ и продуцент 26. мај — Олга Бисера, италијанска глумица и продуценткиња 29. мај — Хелмут Бергер, аустријски глумац (прем. 2023) Јун 3. јун — Раша Павловић, српски певач 24. јун — Џеф Бек, енглески музичар (гитариста) (прем. 2023) 25. јун — Михајло Вуковић, југословенски и српски кошаркашки тренер (прем. 2021) 29. јун — Гари Бјуси, амерички глумац Јул 6. јул — Бернхард Шлинк, немачки правник и књижевник 7. јул — Слободан Ђурић, српски глумац (прем. 1976) 8. јул — Џефри Тамбор, амерички глумац 18. јул — Милка Цанић, српска лекторка, најпознатија као супервизорка квиза Слагалица на Радио-телевизији Србије (прем. 2016) 18. јул — Јелена Шантић, српска балерина, теоретичарка балета и мировна активисткиња (прем. 2000) 22. јул — Питер Џејсон, амерички глумац Август 2. август — Џоана Касиди, америчка глумица 3. август — Дејан Дабовић, југословенски ватерполиста и ватерполо тренер (прем. 2020) 9. август — Сем Елиот, амерички глумац 11. август — Ијан Макдермид, шкотски глумац и редитељ 21. август — Питер Вир, аустралијски редитељ, сценариста и продуцент Септембар 6. септембар — Свуси Керц, америчка глумица 7. септембар — Бора Милутиновић, српски фудбалер и фудбалски тренер 8. септембар — Дејан Бекић, српски фудбалер (прем. 1967) 9. септембар — Абдулах Сидран, босанскохерцеговачки песник и сценариста 11. септембар — Милован Витезовић, српски писац, песник, афористичар, сценариста, драматург и есејиста (прем. 2022) 11. септембар — Евералдо, бразилски фудбалер (прем. 1974) 12. септембар — Бари Вајт, амерички музичар (прем. 2003) 13. септембар — Жаклин Бисет, енглеска глумица 14. септембар — Гинтер Нецер, немачки фудбалер 21. септембар — Милан Јелић, српски сценариста, редитељ и глумац (прем. 2023) 21. септембар — Добривоје Топаловић, српски певач (прем. 2020) 25. септембар — Мајкл Даглас, амерички глумац и продуцент Октобар 12. октобар — Драгутин Чермак, српски кошаркаш (прем. 2021) 14. октобар — Удо Кир, немачки глумац 18. октобар — Слободан Шкрбић, српски фудбалер (прем. 2022) 25. октобар — Владимир Андрић, српски писац, песник, сценариста, драматург и редитељ (прем. 2021) Новембар 2. новембар — Кит Емерсон, енглески музичар и композитор (прем. 2016) 7. новембар — Луиђи Рива, италијански фудбалер 17. новембар — Дени Девито, амерички глумац, редитељ и продуцент 22. новембар — Макс Ромео, јамајкански реге музичар 28. новембар — Рита Меј Браун, амерички списатељица, песникиња и сценаристкиња Децембар 1. децембар — Џон Денсмор, амерички музичар, писац и глумац, најпознатији као бубњар групе -{The Doors}- 11. децембар — Бренда Ли, америчка певачица 15. децембар — Милан Живадиновић, српски фудбалер и фудбалски тренер (прем. 2021) 17. децембар — Бернард Хил, енглески глумац 25. децембар — Жаирзињо, бразилски фудбалер и фудбалски тренер Смрти Фебруар 7. фебруар — Роберт Е. Парк, амерички социолог (рођ. 1864) Март 15. март — Марија Октјабрскаја, прва од само две жене тенкиста које су одликоване титулом Хероја Совјетског Савеза (рођ. 1905) Јун 8. јун — Милица Павловић Дара, народни херој Југославије (рођ. 1915). Август 8. август — Ервин фон Вицлебен, немачки фелдмаршал (рођ. 1881) 17. август — Гинтер фон Клуге, немачки фелдмаршал (рођ. 1882) 23. август — Абдулмеџид II, последњи исламски калиф. (рођ. 1868) Септембар 25. септембар — Валтер Брајски, аустријски политичар (рођ. 1871) Октобар 14. октобар — Ервин Ромел, немачки фелдмаршал (рођ. 1891) 23. октобар — Иван Милутиновић, црногорски и југословенски комунист и револуционар и народни херој (рођ. 1901) 31. октобар — Едуард Енгелман, аустријски клизач и бициклиста (рођ. 1864) Децембар непознат датум — Светолик Савић, српски бициклиста. (рођ. 1875) Нобелове награде Физика — Исидор Раби Хемија — Ото Хан Медицина — Џозеф Ерлангер и Херберт Спенсер Гасер Књижевност — Јоханес Вилхелм Јенсен Мир — Међународни комитет Црвеног крста (награда је додељена ретроактивно 1945. године) Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године Види још Хронологија Народноослободилачке борбе 1944. Референце 1940-е 41944


Изложба радова са XXII Ликовне колоније ГО Гроцка - Центар за културу Гроцка Vi ste ovde: Home Програми Галеријски програм Изложба радова са XXII Ликовне колоније ГО Гроцка Изложба радова са XXII Ликовне колоније ГО Гроцка Позивамо Вас да присуствујете свечаном отварању колективне изложбе радова насталих на XXII Ликовној колонији Градске општине Гроцка. Поставка ће бити представљена у петак 1. новембра од 18 часова у Ранчићевој кући, галерији Центра за културу Гроцка и траје до 19. новембра 2019. године. Учесници колоније су уметници Биљана Марковић Крагуљац, Весна Мартиновић Маровић, Мила Гајин, Дијана Андрејић Арсић, Стефан Петронијевић, Сава Мишић, Иван Радојевић, Константинос Пателис Милићевић, Весна Цветић, и гости колоније - Марион Дедић, мр Ксенија Мутић, Слађана Павловић, Милица Матовић, Иван Карафиловски, Ненад Стојков, у селекцији Зорице Атић, историчара уметности, која у уводној речи каталога наводи: Општина Гроцка, чије је седиште истоимена стара варош из 16. века, баштини бројне културне и природне лепоте. Повољан положај и природна блага територију Гроцке учинили су незаобилазном станицом на путу кроз историју, а народи и војске остављали су за собом трагове - данасвредну културну баштину. Гроцка је и у 21. веку позната по изванредним природним лепотама крај реке Дунав, са надимцима „зелена“ и „воћна“. У раскоши локалних амбијената и визура, сазиви протеклих година донели су пресек актуелног уметничког тренутка у Србији. Прва колонија општине Гроцка датира из 1998. године и била је у знаку теме „Омаж слици“, као показатељ постојаности ликовних уметности. Међутим, пракса рада у Гроцкој није остала верна тематској концепцији. Уметници су, опчињени реком и поетским крајоликом, из колоније у колонију у својадела уносили емоције које је покренуо боравак у Гроцкој, а мотив се наметнуо и остао - Гроцка на Дунаву. Без доминирајућих праваца и омеђивања темом, учесницима је временом омогућено да изаберу утисак и израз који највише одговара њиховом сензибилитету... Поставка у Ранчићевој кућисастоји се од преко двадесет радова изведених у различитим сликарским техникама и приступима карактеристичним за подстмодерну, а сви су у знаку особености старе вароши крај велике европске реке. Осмишљена и организована као вид подршке ликовном стваралаштву, колонија јепротекла у знаку уметничке и генерацијске размене. У оквиру културно-туристичке манифестације „52. Грочанске свечаности“ општине Гроцка током јула месеца одржана је петодневна уметничка смотра, XXII по реду Ликовна колонија. Традиционално уметничко окупљање и ове године је успешно реализовано у сарадњи са Центром за културу општине Гроцка, а стара варош је угостила укупно 15 уметника различитих генерација и уметничких сензибилитета из места широм Србије. Имајући у виду да свега две београдске општине негују ову врсту уметничког окупљања, као и да је кроз ову ликовну смотру до сада прошло више од две стотине уметника, она данас спада у културне манифестације од значаја за град Београд. *XXII Ликовну колонију градске општине Гроцка и реализацију изложбе подржао је Секретаријат за културу града Београда. Изложба траје до 19. новембра.


text: Краљ лавова 2: Симбин понос |Овом чланку или једном његовом делу је потребно сређивање. Унос унутрашњих веза, исправљање правописних грешака, ... Чланак је означен овим шаблоном 20.11.2013. и налази се у категорији Филм. |Краљ лавова 2: Симбин понос| |Изворни наслов||The Lion King 2: Simba's pride| |Режија||Дарел Руни| |Продуцент||Џеанин Роусел| |Сценарио||Флип Коблер Кинди Маркус |Главне улоге||Метју Бродерик Нев Кембел Џејсон Марсден Џенифер Лин Нејтан Лејн Ерни Сабела Сузана Плешети Роберт Гијом Енди Дик Мојра Кели |Музика||Ник Глени Шмит| |Издавачка кућа||Walt Disney Pictures| |Година||1998.| |Трајање||81 минута| |Језик||енглески| |Претходни||Краљ лавова| |Следећи||Краљ лавова 3: Хакуна Матата| |IMDb веза| Садржај Радња[уреди] Филм почиње доласком афричких животиња пред Поносну стену , на презентацију новорођене принцезе , ћерке краља Симбе и краљице Нале . Церемонија представљања се одвија као и у првом филму , мајмун Рафики подиже бебу над животињама на шта оне почну да реагују. Тада се појављује наслов филма , и затим видимо принцезу Киару , младуче из прве сцене , како покушава да оде да се игра . Отац покушава да је држи у што већој безбедности , са обзиром на невоље које је и сам преживео као млађи , и шаље своје најбоље пријатеље , мерката Тимона и Брадавичасту свињу Пумбу да је чувају . Киара ипак успе да им умакне зађе у пусти предео земље где наилази на Ковуа , младунче из племена Одпадника , неприљатеља Киариног племена . Њихов разговор прекида изненадни напад крокодила и младунци сарађују да би се спасили и дошли до сигурног подручја . Киара мисли да је напокон стекла пријатеља и жели да почне да се игра са њим , али се тада појављује Симба , а затим и Ковуова мајка , Зира , вођа Одпадника и која има високо мишљење о Симбином стрицу и тиранинском краљу Скару који је убио Симбиног оца Муфасу у првом филму. Након кратке расправе свако узима своје младунче и враћа се својој кући. Пред Поносном стеном Симба објашњава ћерци како је она део круга живота и да су и она и он заправо једно и једнаки, након чега јој опрости због непажње. У међувремену, на територији одпадника Зирина друга два детета, мала Витани и тинијџер Нука који мрзи Ковуа јер га је (Ковуа ) Скар одабрао за наследника, разговарају када се Зира и Кову врате. Мајка је у почетку љута на Ковуа, али јој тада пада на памет план како да свргне Симбу, постави Ковуа за краља и врати се у Поносну земљу са осталим Одпадницима. Након неколико година Рафики на свом дрвету црта Киару , сада већм одраслу принцезу и Ковуа и кроз разговор са духом покојног краља Муфасе изражава своју бригу због њиховог упоредног одрастања , када Муфаса долази на идеју да ако се Киара и Кову заљубе, то може бити крај проблема. Кову је израстао у снажног , младог лава под Зириним тренингом и циљ му је постао да убије Симбу. Киара се припрема за свој први лов и моли Симбу да је пуст и да иде без пратње , али он ипак шаље Тимона и Пумбу за њом. Одрасли Витани и Нука одлазе на Гробље слонова да би узели ватру за коначно остварење плана. Киара , покушавајући да се клони својих чувара и што пре улови плен, налеће у у пожар који јој подмеће Зирина деца и након кратког бега се онесвести. Тада долази Кову и одводи је у воду. Симба долази да интервенише након што се Киара буди и Симба так одугује Ковуу Киарин живот и мора му вратити дуг, односно примити Ковуа у свој чопор јер је млади лав наводно напустио Отпаднике, иако му не верује. Лавови се враћају Поносној стени и тамо Киара захтева од Ковуа да је подучи лову дак их Зира и Нука посматрају из даљине. Увече Симба има ноћну мору у којој Муфаса виси са литице , као у првом филму али Симба не може да му помогне јер га Скар од једном хвата . Муфаса пада , а Скар се претвара у Ковуа и баца Симбу у смрт , након чега се краљ буди . Ујутру , када Симба оде да се напоји Кову се спрема да га заскочи , али наилази Киара и наговара Ковуа да почну са ловом. Њих двоје наилазе на Тимона и Пумбу и сви заједно случајно испровоцирају носороге да их појуре и Кову открива ужитак забаве , а и зближава се са Киаром . Нала и Симба разговарају о томе да ли се Ковуу може вероати док гледају њега и Киару . Кову је у дилеми , да ли да остане веран Зири и Скару или да допусти себи да се заљуби у принцезу и тако упропасти план . Појављује се Рафики који се ставља у улогу проводаџија измеђе оно двоје и то му полази за руком . Симба одлучује да верује Ковуу , а Витани , која све то гледа из даљине помишља да је Кову издао свој род. Сутра Симба и Кову одлазе у шетњу током које краљ прича о Скаровим злоделима и они случајно зађу на територију Одпадника гедих они под Зириним воћством опкољавају и нападају Симбу . Симба , помисливши да је ово од почетка била Ковуова клопка , покушава да побегне уз једну брану , а Кову се нађе у савршеној позицији да убије краља , али не чини то . Нука , желећи да се докаже мајци , хвата Симбу за ногу , али неколико грана пада на њега и угуши га до смрти , док Симба бежи и стиже до Поносне стене пре него што се онесвести . Зира за то време оптужује Ковуа за Нукину смрт и изгребе га по оку , стварајући му ожиљак налик Скаровом . Кову пркоси мајци по први пут и бежи од Одпадника , након чега Зира најављује да ће Симбино краљевство бити преузето силом. Кову се враћа до поносне стене , али Симба му више не верује и протерује га . Киара , потресена , одлучује да побегне за њим , јер га воли . Успева да га пронађе након дужег лутања и они се напокон спајају , а Киара схвата да би тако могла да се споје и њихова племена , која се већ припремају за рат. На бојном пољу, Зира игнорише Симбину последњу понуду да се одустане од рата и битка почиње . Тренутак пре него што и вође уђу у већ распламсалу битку , Кову и Киара се поставе између њих и спрече их да наставе бој . Киара подсећа Симбу на оно што ју је учио када је била млађа , да су сви једнаки , и он одлучи да престане са битком . Зира наређује Витани да их нападне , али она схвата да је принцеза у праву и говори мајци да је доста рата , а њен пример следе и остали Одпадници . Зира , у налету беса наскаче на Симбу , али се Киара испречи испред њега и њих две падају са литице. Киара успева да се спасе , и нуди помоћ Зири која виси са литице , али она одбија из поноса , и пада у реку . Симба помаже киари да се попне на врх и признаје Ковуу да је погрешио и прима и њега и Одпаднике у своје племе . Рафики венчава Киару и Ковуа , након чега се сви заједно пењу на Поносну стену и ричу , док Муфаса честита сину са неба на мудрој одлуци. Ликови[уреди] - Симба је краљ и Киарин отац, један од главних ликова. - Киара је Симбин ћерка, такође један од главних ликова. - Нала је Симбин жена, Киарина мајка и краљица. - Зира је Ковуова мајка, одметница. - Кову је Зирин син, будући краљ у Киарин муж. - Тимон и Пумба су Симбини пријатељи који сада чувају Киару. - Нука је Ковуов брат жељан мајчине пажње . - Витани је Ковуова сестра. - Зазу је кљунорожац , Симбин саветник . - Рафики је бабун , помало луд , породични пријатељ краљева . Песме[уреди] - Он живи у теби (He lives in you) - Ми смо једно (We are one) - Моја успаванка (My lullaby) - Упенди (Upendi) - Ниси један од нас (Not one of us) - Љубав ће наћи пут (Love will find a way) - Ми смо једно - реприза (We are one -reprise) Занимљивости[уреди] Имена[уреди] - Нука на свахилију значи смрад. - Витани на свахилију значи битка, иако је она прво требало да се зове Шејтани , што значи ђавоља. - Зира на свахилију значи мржња. - Кову на свахилију значи ожиљак. Оригинални концепти[уреди] - Прво је постојала идеја да Кову (радни назив му је био Нунка ) буде Скаров син , али је ова идеја одбачена да би се избегао инцест између њега и Киаре . Такође требало је да Зира (радни назив јој је био Бјанка и требало је да буде у савезу са хијенама) пошаље Ковуа у мисију са циљем да заведе Киару. Такође, Киара је требало да се сретне са Муфасиним духом, који би јој рекао да мора да заузме своје место у кругу живота. У раној верзији филма, Симба је требало да буде убијен од стране Одпадника, али су писци ово одбацили јер је било сувише језиво. У каснијем развоју филма дошло је до још неких промена : - Постојала је сцена одмах након Киарине презентације , у којој Рафики осликава своје дрво , а ветар који доноси Муфасин дух ствара црну мрљу на дрвету , што би требало да означава опасност у виду Ковуа . - Пре него што би Киара пошла ка сушном подручју требало је да се појаве Зира и Кову кога она увежбава да лови, а за њима долазе Нука и Витани који доносе вести од томе да је Киара остала сама , након чега одушевљена Зира говори својој деци да ће се једнога дана они вратити старом Скаровом краљевству . - На самрти је Нука требало да каже Зири да је напокон добио њену пажњу , али би то било и превише тужно, и слало би деци поруку : Треба да се повредиш за пажњу родитеља. - Зира је у сцени у којој виси са литице требало да се сама пусти у смрт , али је самоубиство било сувише мрачно за Дизнијев филм. Такође, постојало је неколико избрисаних ликова. - Чака је требало да буде Кијарин старији брат, и младунче виђено на крају првог филма, али је избрисан да се прича не би исувише закомпликовала. - Бинти је требало да буде Зазуова девојка, такође кљунорожац. Интересантно, постоји стрип инспирисан Краљем Лавова, назван : Зазуова девојка. Инспирација[уреди] Краљ лавова 2 је инспирисан Шекспировим познатим комадом Ромео и Јулија, док је Краљ лавова инспирисан Хамлетом. Интересантно, Зира у једној сцени има реплику: Ако си гладан своје фунте меса..., што је очито референца на Шекспиров комад Млерачки трговац.


text: Скелетни систем |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен. Костур или скелет (од грчког σκελετός, скелетос, у значењу суво тело, мумија) је део тела код сложенијих животиња, укључујући и човека, са основном улогом потпоре организма. Постоје две врсте костура или скелета: егзоскелет (спољашњи костур) и ендоскелет (унутрашњи костур). У свакодневном говору, под „костуром“ или „скелетом“ нечега може се тумачити као суштинска потпора датог бића, појаве или предмета. Садржај - 1 Скелетни систем кичмењака - 2 Осовински скелет - 3 Скелет удова - 4 Парни удови кичмењака - 5 Кожни скелет - 6 Спољашње везе Скелетни систем кичмењака[уреди] Скелет даје телу чврстину, пружа ослонац за причвршћивање мишића и штити осетљиве органе (чула и нервни систем). Настаје од мезодерма и налази се у унутрашњости тела (ендоскелет). У току еволуционог развића кичмењака најпре се јавио скелет везивне природе (хорда) који је касније замењен хрскавичавим, односно коштаним скелетом. Хрскавичав скелет имају најнижи кичмењаци (колоусте, хрскавичаве рибе), док остали кичмењаци почев од кошљориба имају коштани скелет. У току ембрионалног развића скелет се такође најпре јавља у везивној форми, а касније се замењује прво хрскавичавим, а затим и коштаним ткивом. Скелет је по грађи врло сличан код свих кичмењака. Њега чини: - осовински скелет - скелет екстремитета (удова) - шкржни (висцерални) скелет - кожни скелет Осовински скелет[уреди] Осовински скелет чини кичменица и главени скелет, а припадају му ребра и грудна кост. Главени скелет[уреди] Главени скелет сачињавају лобања и вилично-језични апарат. Лобања обухвата и штити мозак и главне чулне органе. Вилично-језични апарат настаје од шкржног (висцералног) скелета. Овај скелет је најсложеније грађен део скелетног система. Лобања[уреди] Код колоуста лобања је углавном везивне природе, а вилице нису развијене. Код нижих риба (ајкула) је хрскавичава и формирају се вилице. Почев од виших риба па надаље у еволуцији лобања је састављена од већег броја сраслих костију. Код свих риба она је непокретно везана за кичменицу што погодује пробијању кроз воду. Код копнених кичмењака образован је покретан зглоб између лобање и кичменице. На лобањи се образују потиљачни глежњеви (зглобни наставци) који залазе у одговарајућа удубљења на првом кичменом пршљену. Водоземци и сисари имају два, а гмизавци и птице један непаран потиљачни глежањ. Вилично-језични апарат[уреди] Шкржни скелет се састоји од 6-7 пари шкржних лукова који имају улогу подупирача шкрга. Код свих кичмањака прва два шкржна лука ступају у везу са лобањом и губе првобитну улогу заштите и ослонца шкрга. Први од њих је вилични (мандибуларни) лук који подупире и уоквирује усни отвор, а други је језични (хиоидни) лук који служи као ослонац језику, а осим тога повезује први лук са лобањом. Код виших риба се у горњој вилици образује квадратна кост, а у доњој вилици артукуларна кост па се преко ових костију зглобљавају горња и доња вилица. Код водоземаца остаје исти зглоб доње и горње вилице и долази до потпуног срастања горње вилице са лобањом. Услед тога, језични лук, преко кога се веза између лобање и вилица остваривала, губи ту функцију и од његовог дела настаје мала кост у средњем уху названа колумела. Колумелу имају и гмизавци и птице, док код сисара она одговара узенгији (једна од три слушне кошчице). Код гмизаваца, у зависности од начина исхране кости виличног скелета могу бити покретно међусобно зглобљене или непокретне и чврсте. Код змија и гуштера које хватају покретан плен све су кости покретно зглобљене како међусобно тако и са лобањом. Захваљујући томе уста се могу јако отворити тако да ове животиње могу да прогутају крупан плен. Та покретљивост је нарочито изражена код отровних змија, чија вилична кост напред носи отровне зубе. Када су уста затворена ови зуби су окренути уназад, а када се уста отворе покретни механизам аутоматски усправља зуб. Код корњача које се хране биљном храном и крокодила који раскидају плен, овај систем костију је непокретан и чврст. Код сисара квадратна и артикуларна кост су прешле у средње ухо и од њих настају чекић и наковањ, а од колумеле је настала узенгија. У вези са тим остварен је нови зглоб доње вилице између доњовиличне кости и лобање. Остатак висцералног скелета образује подјезични скелет и хрскавицу гркљана. Кичменица, ребра и грудна кост[уреди] Кичменица је састављена из покретно зглобљених кичмених пршљенова који образују чврст а еластичан осовински скелет што кичмењацима омогућава брзо и разнолико кретање (трчање, гмизање, скакање, летење). Пршљенови се образују окохорде која је код сисара веома редукована па се њени последњи остаци налазе у везивном ткиву између пршљенова. Код колоуста се јављају само хрскавичави зачеци кичменице. Код нижих риба (ајкула) је потпуно развијена, али је хрскавичава, док је код кошљориба и осталих кичмењака потпуно окоштала. Грађа кичменог пршљена[уреди] На пршљену се разликује тело са кога полази пар доњих, пар горњих лукова и неколико наставака за међусобно зглобљавање пршљенова. Горњи луци окружују кичмену мождину, срастају изнад ње образујући један непаран трнолики наставак. Доњи луци се код копнених кичмењака редукују и своде на двојне наставке на које се ослањају ребра. Број кичмених пршљенова се разликује код различитих група кичмењака па их тако, нпр. код змија може бити и преко 400. Регионална диференцијација кичменице[уреди] Пршљенови се у извесној мери међусобно разликују зависно од региона кичменице у коме се налазе, односно зависно од функције коју врше. Код риба се уочавају само два региона трупни (носе ребра) и репни. Код сувоземних кичмењака кичменица је издељена на 5 региона: - вратни (lat. leuricalis) – код сисара (човека) их има 7; први (атлас) има изглед прстена ма коме се налази једно или два удубљења за зглобљавање са потиљачним глежњевима; други (епистрофеус) носи зуболики наставак који залази у прстен атласа који се може око њега окретати (окретање главе); - грудни (lat. thoracalis) – има их 12 код човека; носе ребра; - слабински (lat. lumbalis)– има их 5; - крсни (lat. sacralis) – има их 5 и код човека су срасли у крсну кост; - репни (lat. caudalis) – има од 3 до 6; код човека се од закржљалих пршљенова образује тртична кост Грудни кош[уреди] Код виших кичмењака (гмизавци, птице и сисари) ребра се везују за кичменицу и за грудну кост па се тако образује грудни кош. Он има великог значаја у процесу дисања (мења се запремина грудне дупље), а осим тога је и ослонац предњим удовима. Скелет удова[уреди] Код кичмењака су се у току еволуције развили парни и непарни удови. Непарни удови су заступљени само код колоуста и риба, у виду непарних пераја. Непарна пераја риба су леђно, репно и анално, док су грудна и трбушна парна. Парни удови кичмењака[уреди] Састоје се од основног непокретног дела (раменски и карлични појас), који даје ослонац скелету покретног дела удова. Предњи удови[уреди] Раменски појас је код риба спојен са главом, непокретан је. Код сувоземних кичмењака, с обзиром да је глава покретна, његова веза са главеним скелетом је ишчезла па се он везује за грудну кост. Рамени појас сувоземних кичмењака састоји се од три парне кости: Кључна и коракоидна кост се налазе на трбушној страни и ослањају се на грудну кост. Ове две кости могу бити редуковане или чак ишчезавају. Код сисара коракоидна кост је редукована и сведена на наставак на лопатици назван гавранов кљун. Код неких сисара (копитари, зверови) чији се удови једнолико крећу (напред – назад) ишчезава и кључњача па се њихов рамени појас састоји само од лопатице. Покретни део скелета предњих удова чине: За раменски појас се зглобљава рамењача, која се преко лакатног зглоба везује са жбицом и лакатном кости. На њих се надовезују кости корена шаке – ситне кости поређане у три низа. За кореном шаке следе кости шаке коју чине дуже кошчице чији број одговара броју прстију. На њих се настављају ситне кости прстију. Број прстију код кичмењака примарно износи пет. Међутим, код многих је дошло до редукције броја прстију што је у вези са начином кретања. Код птица (крила) постоје три прста, код неких папкара, нпр. свиње, их има 4 (два дужа и два краћа) док код других (говеда) их је 2. Код копитара је само један прст и то трећи. Задњи удови[уреди] Карлични појас је код риба слабо развијен, док је код копнених кичмењака много јаче развијен јер су задњи удови од великог значаја за кретање. Причвршћен је за крстачни регион кичменице. У његов састав улазе са сваке стране по три кости: Седњача и препоњача се налазе на трбушној страни. Лева и десна страна трбушног дела карличног појаса међусобно срастају у затворен прстен. Изузетак чине птице чији је карлични појас отворен због ношења јаја. Покретни део скелета задњих удова сачињавају следеће кости: Покретни део скелета задњих удова изграђен је по истој шеми као и скелет предњих удова. За карлични појас се зглобљава снажна бутна кост, највећа кост код кичмењака. Она се преко коленског зглоба везује за голењачу и лишњачу (слабије развијена). Код сисара се на предњој страни колена налази мала кост –чашица. Корен стопала се састоји од три низа костију, при чему су у првом низу петна и скочна кост. На корен стопала се надовезују дуже кости стопала чији број зависи од броја прстију. За стопалом следе кости прстију чији је број примарно пет. Кожни скелет[уреди] Заступљен је код риба у виду крљушти смештених у крзну коже и код корњача и крокодила у виду коштаних плоча које су одозго препокривене рожним плочама и образују оклоп, и код ајкула у виду кожних зубића. Међу сисарима само оклопник има развијен кожни скелет у виду коштаних плоча покривених рожним плочама. Спољашње везе[уреди]


Будизам је не-Аријевски Као додатак овим запажањима о чистоти Индо-Аријског мишљења, на овом месту мора се уметнути једно неопходно објашњење. Када сам говорио о Индо-Аријском погледу на свет, нисам мислио на Будизам. Чињеница да је сам Буда био чистог Индо-Аријског порекла испитивана је од многих; све што је створио, било је резултат мишљења његовог народа. Идеализам његове природе, дубина његове метафизичке способности, све то сведочи о његовој раси. Ипак, он је био одметник који се према погледу на свет као поседу његове расе, односио као према испразним будалаштинама, и напустио је, заједно са религијом, целокупни расни систем; поврх свега, постало је јасно, да је Будизам био подржан од стране не-Аријских елемената од самог почетка. Гарбеова испитивања, и она Џозефа Далмана (Josef Dahlmann) над Будом и Махабхаратом, јасно нам показују, да је свуда где је Индо-Аријско мишљење одступало од симболичко-трансцеденталног идеала у религији и племенитог расног система предака (ове две ствари ишле су једна с другом), то је био резлутат рациалне комикстуре са не-Аријским народима. Ово се посебно доказује у случају Будизма. Велики број научн 19bb ика већ је показао, да је Будизам поникао из региона Индије који је био слабо насељен Аријевцима; значајна сама по себи, ова је чињеница водила ка спознању да је народ, долазећи из свих социјалних класа, који је приступао овом покрету и раширио се у свим правцима сада као мисионарски ове нове, наводно доктрине спасења, није могао бити у већини Аријевски. Ова доктрина, непријатељска према религијским традицијама народа, раширила се као куга широм Индије; али на концу, болесни Аријевац је успео да ојача и избаци непријатеља; вековима надаље више није било Будизма у Индији.Једино на не-Аријевском тлу, међу не-Аријским народима, обожавање Буде и даље живи али, стваралачка моћ Индије била је заувек сломљена. Утицај расе је толико непорецив, да се Далман, чије сам речи цитирао и који, сходно својим квалитетима Језуитског свештеника није никако могао тежити да спозна расне односе, не само једанпут враћа на ову тему. Будизам који је већ досада привукао пажњу Европљана, која је попримила размере које су за жаљење, што је пак искварило све озбиљне и прогресивне хуманистичке тежње за бављењем Индијском мишљу 3ffa премда Индо-Аријског порекла, као што је и речено раније, је у свој својој целокупности и историјском развитку потпуно не-Аријски, анти-Аријски, и поврх свега, поседује не-аутентични карактер. Све до недавно, људи су мислили да се бар у песмама Махабхарате могу пронаћи трагови продуктивног утицаја Будизма; сада знамо да је истина потпуно супротна, и да је Будизам само позајмио неке ствари одатле, као што је то чинио и на другим местима; све до скоро, људи су веровали да су барем у стварању прича и бајки Будисти били аутентични креатори сада смо открили да су они једино извитоперили дивне, старинске приче Индо-Аријеваца и представили их у измењеној форми, или мање-више на исти начин, слично као што је стара црква ремоделирала наше човечански поносне, симболички неисцрпне херојске саге, да би исфабриковала легенде о свецима. Далман закључује:У најбољем случају таква доктрина би могла постати носиоцем туђинског знања, и страних културних достигнућа. И тако је Будизам постао канал, кроз којег је Аријска култура постала власништво туђинских народа. Његова културно-историјска мисија лежи управо у томе, да је он пренео творевине и блага спиритуално супериорних људи на ван-Индијске територије, али не у својој оригиналној форми и комплетности... У првим вековима Будизам је сачувао доста тога из Браманске културе; али, што се Будизам више спајао са не-Аријевским народима, то је више унутрашње загађење Аријевског тла ступало на сцену, и још је више његов очит сјај бледео. Фундаментални принцип Будизма је заклети непријатељ сваког облика вишљег духовног живота. У њему самом, уништење клија и напредује, уништење свега што је доделило старој Индији тако високо место у културном развитку Источне Азије. И када је, последично, Далман одредио Будизам као победнички знак сила уништења, онда ми знамо из претходног излагања, као и из списа других научника, о каквој се то сили ради: сили стране, не-Аријевске расе. Без икакве потребе за улажењем у дубља разматрања, довољно је споменути практична правила живота, да би се постало свесним нерешиве контрадикције између Будизма и изворног Индо-Аријског погледа на свет. За Индо-Аријевца, основни принцип је: склад с природом, за Будисте: оповргавање природе. Песимизам Индо-Аријевца стоји у релацији са његовим потпуним погледом на свет, као вече са даном, као јесен са пролећем и летом: након раздрагане младости, након брака, очинства и грађанских дужности, наступа полагано одлажење са света, и улазак у старе године. Тако је ту негирање воље за животом сматрано за највишу мудрост; али ова проницљивост није била почетак, већ крај, то је био последњи плод живота, гласник долазеће смрти. Зар није то спознање, да најпроницљивија, најопозванија метафизика Индо-Аријеваца још увек није изгубила дире 4000 082;тан контакт са космисчким светом, скоро па бескрајност контемплације? Наравно да је таква појава могла једино потећи из органског развитка. У супротном, Будизам је револт противу онога што је органски нарасло, против Закона; он оповргава и све што га директно окружује историјску организацију друштва, и учење Веда и последично, целокупан поредак свемира. Овде песимизам није крај, већ почетак: апсолутна врлина и апсолутна оскудица, примарни су закони. Такође, у целокупној својој спољној структури ових двају религија, тај контраст постаје транспарентан: Брамани нису имали цркве, свеце, све оно што је увео Будизам, и на место вечно развијајуће митолошке метафизике, са свом древном Аријевском концепцијом Бого-човека, који се рађа поново и поново за добробит света, дошла је ригидна, непогрешива догма,откровење Узвишенога. Данас, када смо сведоци овог бесмисленог псеудо-Будистичког спорта, и када је толико пуно људи потпуно убеђено да је Будизам довољни, исцрпан израз највишље Индијске мудрости, важно је, јасно и енергично дићи глас. Древни Индијски мислиоци, узгред буди речено, су ово још давно учинили; нико други до Чанкаре (Cankara) одбацује Будизам, након темљеног побијања свих његових главних теза, следећим грубим речима: Тако је Буда само разоткрио своју сопствену бескрајану брбљивост, то јест своју мржњу према човечанству... Када Индо-Аријском мишљењу приписујем имуност од свих туђинских примеса, под тиме једино подразумевам изворно Аријско мишљење, не његову дегенерацију међу не-Аријским народима Азије. Толико о првој посебној карактеристици Индо-Аријског мишљења његовој чистоти; сада ћу прећи на другу. Овај есеј је део Чеберлејновог текста "Аријевски поглед на свет". H.S.Chamberlain - Arijevski pogled na svet.pdf - 4shared.com - document sharing - download - Vladimir


Сви наведени ученици стекли су право учешћа на републичком такмичењу.


text: Микис Теодоракис (; Хиос, 29. јул 1925 — Грчка, 2. септембар 2021) био је савремени грчки композитор и вођа покрета отпора против профашистичке војне хунте у Грчкој током друге половине двадесетог века. Светску славу је стекао радећи музику за филмове „Грк Зорба“ (1964), „З“ (1969) и „Серпико“ (1973). У политици је заступао левичарске ставове и био је противник војне хунте. Године 1990. изабран је за посланика грчког парламента на листи Нове демократије, странке умерене деснице, а касније и министар (1990 — 1992) у влади Константиноса Мицотакиса. Биографија Микис Теодоракис је рођен 29. јула 1925. године на острву Хиос у Грчкој. Од младости фасциниран музиком, самоуко је написао песме још као дете без икаквог инструмента. У Пиргосу и Патрасу је узимао прве часове музике, а у Триполису је основао хор и с њиме одржао први концерт када је имао 17 година. Након активног учешћа у отпору против окупатора у Другом светском рату, када је тешко мучен, уписује се на Атински Конзерваторијум у класу Филоктитиса Економидиса (Φιλοκτητης Οικονομιδης), а касније и на Конзерваторијум у Паризу, где учи музичку анализу у класи Оливијеа Месаиена (-{Oliviera Messiaena}-) и дириговање код Ежена Бигоа (-{Eugen Bigot}-). Ово време проведено у Паризу је период богатог стваралаштва. Његова прва симфонијска дела, Концерт за клавир, Прва Свита, Прва Симфонија су доживеле међународни успех. 1957. године осваја златну медаљу на Московском Музичком Фестивалу, а 1959. га Дариус Мило (-{Darius Milhaud}-) предлаже за Америчку Копли (-{Copley}-) Музичку награду за Најбољег Композитора Године након праизведбе његовог балет Антигона у Краљевској Опери Ковент Гарден у Лондону. Теодоракис се враћа у Грчку, назад својим коренима, правој грчкој музици, и почиње културну револуцију у својој земљи циклусом песама Епитафиос. Са делима базираним на највећим примерима грчке и светске поезије Епифанија, Мали Киклади, Аксион Ести, Маутхаусен, Романсеро Гитан, Ромиосини враћа грчкој музици достојанство и развијајући концепт метасимфонијске музике, постаје светски признат уметнички геније и највећи грчки живи композитор. Оснива Атински Мали Оркестар и Музичко Друштво Пиреја и изводи много концерата, а 1963. оснива Ламбракисову Демократску Младеж и постаје њен председник. 1964. је изабран за посланика у грчком Парламенту. Године 1967., фашистичка хунта осваја власт у Грчкој. Теодоракис одлази у подземље и оснива Патриотски фронт. Држава издаје Војни Декрет бр. 13, којим се забрањује извођење, па чак и слушање његове музике. Теодоракис је ухапшен, затворен, мучен и прогнан у Затун са женом Мирто и двоје деце Маргаритом и Јоргосом. Касније је пребачен у концентрациони камп Оропос. Међународни покрет солидарности на челу са познатим уметницима као Дмитриј Шостакович (-{Дмитрий Шостакович}-), Леонард Бернштајн (-{Leonard Bernstein}-), Артур Милер (-{Arthur Miller}-) и Хари Белафонте (-{Harry Belafonte}-) успева да избави Теодоракиса и да му се преиначи казна у изгнанство, до чега долази 1970. године. У изгнанству, Теодоракис се бори за свргавање хунте и за јединство отпора. Широм света држи хиљаде концерата као део борбе за повратак демократије у Грчку. Постао је универзални симбол борбе против диктатора. Након пада хунте, Теодоракис се тријумфално враћа у Грчку, где наставља свој рад и води концертне туре, како по Грчкој, тако и широм света. Неколико пута је биран за посланика у Парламенту (1981 — 1986. и 1989 — 1993) и две године (1990 — 1992) био министар у Влади Константина Мицотакиса (Κονσταντινος Μιτσοτακης). Након тога, две године је био главни музички директор Хора и Оркестра Хеленског Радија и Телевизије (ΕΡΤ). Микис Теодоракис у својим делима комбинује посебан уметнички таленат са дубоком љубављу према Грчкој. Окренут је и подизању опште свести човечанства о људским правима, о животној средини и потреби за миром. Из овог разлога је и основао Грчко-турско Друштво Пријатељства са познатим турским певачем музичарем Зилфијем Ливанелијем (-{Zülfü Livaneli}-). Одлуком француског председника Франсоа Митерана, 1996. Теодоракис добија Орден Легије Части Француске Републике. Одлуком Скупштине Града Новог Сада, од 1. фебруара 2004. године, Микис Теодоракис је почасни грађанин Новог Сада. Овај статус је знак захвалности маестру што је поклонио Српском народном позоришту нотни материјал и права за извођење балета „Грк Зорба”, која је на сцени СНП-а, без прекида, од 1994, постала једна од култних представа новосадског балета, као и зато што се у току бомбардовања 1999, залагао за престанак дејстава и посебно осуђивао нападе на Нови Сад. Сахрањен је по својој жељи на Криту у селу Галатас недалеко од Ханије, 9. септембра 2021. Сахрани је присуствовало хиљаде људи, његова породица, сви представници власти, премијер и председник као и чланови опозиције. Опус Микис Теодоракис је написао преко 1000 песама и циклуса песама, незаборваних мелодија које су постале трајно наследство грчке музике. То су песме -{Sto periyali, Kaimos, Aprilis, Doxa to Theo, Sotiris Petroulas, Lipotatkes, Stis Nihtas to Balkoni, Agapi mou, Pou petaxe t'agori mou, Anixe ligo to parathiro, O Ipnos se tilixe, To yelasto pedi, Dendro to dendro, O Adonis}- и многе, многе друге. Симфонијска дела Симфонија No. 1 (-{Proti Symfonia}-) (1954 — 1959) 3 Оркестарске свите (1958) Клавирски концерт (1981) Симфонија No. 2 (Песма Земље) за дечји хор, клавир и оркестар (1981) Симфонија No. 3 (Византијске Химне) за сопран, хор и оркестар (1983) Симфонија No. 7 (Пролећна Симфонија) за 4 солиста, хор и оркестар (1986—87) Симфонија No. 4 за сопран, мецосопран, наратора, хор и симфонијски оркестар без гудача (1996) Рапсодија за гитару и оркестар (1996) Рапсодија за виолончело и оркестар (1996) многа дела камерне музике Кантате и ораторијуми -{Axion Esti}- (текст: Одисеас Елитис) (1960) -{Pnevmatiko Emvatirio}- (Марш Духа на текст Ангелоса Сикељаноса) (1969) -{Canto General}- (текст: Пабло Неруда) (1981./82.) Садукејска пасија (-{Kata Saddukaion Pathi}- на текст Михалиса Кацароса) за тенор, бас, хор и оркестар (1982) Литургија No. 2 (Деци убијеној у рату на текст Тасоса Ливадитиса и Микиса Теодоракиса) за хор -{a capella}- (1982./83.) Lorca за глас, соло гитару, хор и оркестар (према -{Romancero Gitan}-) -{Canto Olympico}- (за Олимпијске игре у Барселони 1992) Балети Грчки Карневал (1953) -{Le Feux aux Poudres}- (1958) -{Les Amants de Teruel}- (1959) Електра (1963) Седам грчких игара (хор: Морис Бежар -{[Maurice Béjart]}-) (1985) Алексис Зорбас (Грк Зорба) (1987./88.) Опере Костас Кариотакис (Κώστας Καρυωτάκης) (1984./85.) Медеја (Μήδεια) (1988./90.) - посвећена Ђузепеу Вердију Електра (Ἡλέκτρα) (1995./96.) - посвећена Ђакому Пучинију Антигона (Ἀντιγόνη) (1996) - посвећена Винћенцу Белинију Лизистрата (Λυσιστράτη) (1990./2000) Сценска музика Класичне грчке трагедије -{Витезови}- (Аристофан) (1979) -{Орестија: Агамемнон - Хоефоре - Еумениде}- (Есхил) (1986./88.) -{Хекаба}- (Еурипид) (1987) -{Антигона}- (Софокле) (1990) -{Оковани Прометеј}- (Есхил) (1992) -{Медеја}- (Еурипид) (2001) -{To Tragoudi tou nekrou Adelfou}- (Балада за мртвог брата) музичка трагедија (Микис Теодоракис) (1960./61.) Савремена дела грчких аутора -{Omorphi Poli}- (Дивни Град) ревија (Бост, Христодулу, Христофелис и други) (1961./62.) -{I Yitonia to Angelon}- (Четврт Анђела) музичка драма (Јаковос Кабанелис) (1963) -{Magiki Poli}- (Зачарани Град) ревија (Теодоракис, Перијалис, Кацарос) (1963) -{Antigoni stin Filaki}- (Антигона у затвору) драма (Јанис Рицос) (1971) -{Prodomenos Laos}- (Издани Народ) музика за позориште (Вангелис Гуфас) (1975) -{Echthros Laos}- (Непријатељски Народ) драма (Јаковос Кабанелис) (1975) -{Christophorus Kolumbus}- (Христифор Колумбо) драма (Никос Казанцакис) (1975) -{Kapodistrias}- драма (Никос Казанцакис) (1976) -{O Allos Alexandros}- (Други Александар) драма (Маргарита Лимбераки) (1977) -{Papaflessas}- представа (Спирос Мелас) (1979) Дела светских аутора -{Enas Omiros}- (Талац) драма (Брендан Бехан) (1961) -{Das Sauspiel}- трагикомедија (Мартин Валсер) (1975) -{Polites B' Kategorias}- (Грађани дугог реда) драма (брајан Фрил) (1978) -{Калигула}- драма (Албер Ками) (1979) -{Перикле}- трагедија (Вилијам Шекспир) (1980) -{Магбет}- трагедија (Вилијам Шекспир) (1994) Филмска музика -{I'll meet by Moonlight}- (1960) -{Honeymoon}- (1960) -{The Shadow of the Cat}- (1961) -{Five Miles to Midnight}- (1961) -{Elektra}- (1962) -{Phaedra}- (1962) -{Les Amants de Téruel}- (1964) -{Zorba the Greek}- (1964) -{Z}- (1969) -{Stage of Siege}- (1972) -{Serpico}- (1973) Сутјеска (1973) Партизани (филм) (1974) Циклуси песама -{Epitaphios}- -{Archipelagos}- -{Politia}- -{Epiphania}- -{The Hostage}- -{Mykres Kyklades}- -{Mauthausen}- -{Romiossini}- -{Sun and Time}- -{Songs for Andreas}- -{Mythology}- -{Night of Death}- -{Ta Lyrika}- -{The Quarters of the World}- -{Dionysos}- -{Phaedra}- -{Mia Thalassa}- и многи други -{Based on the researches of Guy Wagner, Chairman International Theodorakis Foundation FILIKI and Asteris Koutoulas, Author of: O Mousikos Theodorakis, Kimena - Ergigraphia - Kritikes}- Референце Спољашње везе Званични сајт -{Romanos Editions}- - нотни издавач Микиса Тодоракиса Оркестар -{Mikis Theodorakis}- -{Lilian Voudouri Library}- Говор на концерту у Атини против НАТО бомбардовања 1999. године Умро легендарни грчки музичар Микис Теодоракис („Политика”, 2. септембар 2021) Борац за правду и слободу („Политика”, 3. септембар 2021) Рођени 1925. Умрли 2021. Грчки композитори Добитници награде БАФТА


text: 1963. је била проста година. Догађаји Јануар 2. јануар — Вијетконг је однео прву већу победу у Вијетнамском рату у бици код Ап Бака. Март 8. март — Баас партија је дошла на власт у Сирији након државног удара који су извели официри сиријске војске. 21. март — Трансфером 27 последњих заточеника затворен је затвор Алкатраз, по максималној безбедности чувен затвор на истоименом острву у заливу Сан Франциска. Април 7. април — Југословенска Скупштина донела други Устав социјалистичке Југославије. Име земље промењено из ФНРЈ у СФРЈ (Социјалистичка Федеративна Република Југославија). 10. април — У имплозији америчке атомске подморнице УСС Трешер у северном Атлантику погинуло је 129 људи. Мај 8. мај — У граду Хуе војници Армија Републике Вијетнам су отворили ватру на будистичке демонстранте који су протестовали због владине одлуке да забрани истицање будистичке заставе на празник Весак, усмртивши 9 особа. 25. мај — Самит афричких држава у Адис Абеби је окончан споразумом о оснивању Организације афричког јединства. Јун 11. јун — Будистички редовник Тит Кван Дик се спалио бензином на прометној раскрници у Сајгону како би протестовао против недостатка верских слобода у Јужном Вијетнаму. 11. јун — Гувернер Алабаме Џорџ Волас стојао је на вратима Аудиторија Фостер на Универзитету Алабаме у покушају да спречи двојицу црних студента да похађају наставу. 16. јун — Совјетски Савез лансирао васионски брод „Васток 6” с првом космонауткињом Валентином Терешковом. 17. јун — Врховни суд САД је у случају школска област Абингтона против Шемпа пресудио против рецитовања стихова из Библије и Оченаша у државним школама. 20. јун — СССР и САД се договориле о успостављању „црвеног телефона“ после Кубанске кризе. 21. јун — Кардинал Ђовани Батиста Монтини постао је папа Павле VI, након смрти папе Јована XXIII. 21. јун — Председник Француске Шарл де Гол повукао је поморске снаге из НАТО-а. Јул 9. јул — Потписан је споразум о формирању Федерације Малезије, у чији састав су ушли Малаја, Сингапур, Саравак и северни Борнео. 25. јул — СССР, САД и Уједињено Краљевство су закључили уговор о забрани нуклеарних проба у ваздуху, под водом и у космосу. 26. јул — Јак земљотрес погодио је Скопље, при чему је погинуло је 1.066 особа, а материјална штета била је процењена на тадашњих 500 милиона америчких долара. Август 8. август — Петнаесточлана банда је украла 2,6 милиона фунти из воза који је ишао од Глазгова ка Лондону. Септембар 16. септембар — Малаја, Сингапур, Северни Борнео (данашњи Сабах) и Саравак су се ујединили у Малезију. 25. септембар — Војска у Доминиканској Републици је оборила либералну владу Хуана Боша и суспендовала Устав. Октобар 9. октобар — Више од 2.000 људи погинуло у поплавама када је велики одрон изазвао велики талас који је надвисио брану Вајонт код Лонгаронеа, у североисточној Италији. 19. октобар — Алек Даглас-Хоум наслеђује Харолда Макмилана као премијер Уједињеног Краљевства. Новембар 2. новембар — Председник Јужног Вијетнама Нго Дин Зјем је убијен у државном удару који је извела Армија Јужног Вијетнама. 21. новембар — Католички Други ватикански сабор је одобрио употребу локалних језика у црквеним обредима уместо латинског. 22. новембар — У Даласу су убијени председник САД Џон Кенеди и гувернер Тексаса Џон Коноли (Атентат на Џона Кенедија). Потпредседник Линдон Џонсон проглашен за председника САД. 24. новембар — Џек Руби је у полицијској станици убио Лија Харвија Освалда, осумњиченог за атентат на председника САД Џона Кенедија у Даласу, Децембар 14. децембар — Брана која је држала језеро Болдвин Хилс у Лос Анђелесу је попустила, изазвавши бујицу која је уништила 277 домова. 29. децембар — Грчка влада послала трупе на Кипар како би прекинула грађански рат који је тамо избио. Рођења Јануар 1. јануар — Срђан Драгојевић, српски редитељ и сценариста 1. јануар — Дражен Ладић, хрватски фудбалски голман и фудбалски тренер 4. јануар — Тил Линдеман, немачки музичар, глумац и песник, најпознатији као певач групе -{Rammstein}- 11. јануар — Миа Беговић, хрватска глумица 14. јануар — Стивен Содерберг, амерички редитељ, сценариста, продуцент и глумац 17. јануар — Кај Хансен, немачки музичар, најпознатији као суоснивач и члан група -{Gamma Ray}- и -{Helloween}- 21. јануар — Хаким Олајџувон, нигеријско-амерички кошаркаш 21. јануар — Детлеф Шремпф, немачки кошаркаш и кошаркашки тренер 24. јануар — Валентајн Деми, италијанска мејнстрим и порнографска глумица 26. јануар — Милко Ђуровски, македонски фудбалер и фудбалски тренер 26. јануар — Жозе Мурињо, португалски фудбалер и фудбалски тренер Фебруар 2. фебруар — Ева Касиди, америчка музичарка (прем. 1996) 5. фебруар — Горан Јурић, хрватски фудбалер 8. фебруар — Душко Радиновић, црногорски фудбалер 9. фебруар — Лоло Ферари, француска мејнстрим глумица, порнографска глумица, плесачица и певачица (прем. 2000) 17. фебруар — Мајкл Џордан, амерички кошаркаш 20. фебруар — Чарлс Баркли, амерички кошаркаш 28. фебруар — Клаудио Кјапучи, италијански бициклиста Март 18. март — Ванеса Л. Вилијамс, америчка музичарка и глумица 20. март — Дејвид Тјулис, енглески глумац, редитељ, сценариста и писац 21. март — Роналд Куман, холандски фудбалер и фудбалски тренер 27. март — Квентин Тарантино, амерички редитељ, сценариста, продуцент и глумац Април 6. април — Дерик Меј, амерички ди-џеј и продуцент електронске музике 7. април — Бернар Лама, француски фудбалски голман и фудбалски тренер 8. април — Дин Норис, амерички глумац 13. април — Гари Каспаров, руски шахиста 13. април — Мо Џонстон, шкотски фудбалер и фудбалски тренер 18. април — Ерик Макормак, канадски глумац 18. април — Конан О’Брајен, амерички ТВ водитељ, комичар, сценариста и продуцент 21. април — Рој Дипи, канадски глумац 26. април — Џет Ли, кинески глумац Мај 3. мај — Џеф Хорнасек, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 5. мај — Џејмс Лабри, канадски музичар, најпознатији као певач групе -{Dream Theater}- 9. мај — Сања Долежал, хрватска музичарка и ТВ водитељка 11. мај — Наташа Ричардсон, енглеско-америчка глумица (прем. 2009) 12. мај — Панајотис Фасулас, грчки кошаркаш и политичар 24. мај — Џо Думарс, амерички кошаркаш 25. мај — Мајк Мајерс, канадски глумац, комичар, сценариста и продуцент 26. мај — Мери Најтингејл, енглеска спикерка и ТВ водитељка 31. мај — Џон Бери, амерички панк музичар, суоснивач групе -{Beastie Boys}- (прем. 2016) Јун 3. јун — Аница Добра, српска глумица 5. јун — Зоран Еркман, српски музичар, најпознатији као трубач (прем. 2013) 6. јун — Џејсон Ајзакс, енглески глумац и продуцент 6. јун — Венсан Коле, француски кошаркаш и кошаркашки тренер 9. јун — Џони Деп, амерички глумац, продуцент и музичар 10. јун — Џин Триплхорн, америчка глумица 11. јун — Саша Бошковић, српски рукометни тренер 14. јун — Рамбо Амадеус, српско-црногорски музичар 14. јун — Риалда Кадрић, српска глумица (прем. 2021) 15. јун — Владан Дујовић, српски глумац 15. јун — Хелен Хант, америчка глумица, редитељка и сценаристкиња 17. јун — Грег Кинир, амерички глумац 18. јун — Џеф Милс, амерички ди-џеј и музички продуцент 24. јун — Предраг Радосављевић, српско-амерички фудбалер и фудбалски тренер 25. јун — Џорџ Мајкл, енглески музичар (прем. 2016) 30. јун — Владимир Вермезовић, српски фудбалер и фудбалски тренер 30. јун — Ингви Малмстен, шведски музичар, најпознатији као гитариста Јул 4. јул — Анри Леконт, француски тенисер 5. јул — Иди Фалко, америчка глумица 8. јул — Роки Керол, амерички глумац и редитељ 9. јул — Звонимир Ђукић, српски музичар, најпознатији као оснивач, певач и гитариста групе -{Van Gogh}- 13. јул — Спад Веб, амерички кошаркаш 15. јул — Бригит Нилсен, данска глумица, модел и музичарка 16. јул — Сречко Катанец, словеначки фудбалер и фудбалски тренер 16. јул — Горан Пандуровић, српски фудбалски голман и фудбалски тренер 17. јул — Мати Никенен, фински ски скакач и музичар (прем. 2019) 18. јул — Марк Ђирардели, луксембуршки алпски скијаш 22. јул — Емилио Бутрагењо, шпански фудбалер 23. јул — Слободан Живојиновић, српски тенисер 24. јул — Карл Малон, амерички кошаркаш 26. јул — Мирко Влаховић, црногорски глумац 27. јул — Горан Максимовић, српски стрелац 27. јул — Дони Јен, кинеско-хонгконшки глумац, мајстор борилачких вештина, редитељ и продуцент 29. јул — Александра Пол, америчка глумица и модел 30. јул — Лиса Кудроу, америчка глумица, комичарка и продуценткиња 30. јул — Крис Малин, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 31. јул — Џунџи Ито, мангака Август 1. август — Кулио, амерички хип хоп музичар, глумац и музички продуцент (прем. 2022) 3. август — Џејмс Хетфилд, амерички музичар, најпознатији као суоснивач, певач и гитариста групе -{Metallica}- 5. август — Марк Стронг, енглески глумац 9. август — Витни Хјустон, америчка музичарка и глумица (прем. 2012) 13. август — Шридеви, индијска глумица и продуценткиња (прем. 2018) 15. август — Алехандро Гонсалес Ињариту, мексички редитељ, продуцент и сценариста 16. август — Кристин Кавана, америчка глумица (прем. 2014) 22. август — Тори Ејмос, америчка музичарка 30. август — Мајкл Чиклис, амерички глумац Септембар 3. септембар — Горан Собин, хрватски кошаркаш (прем. 2021) 6. септембар — Бетси Расел, америчка глумица 9. септембар — Роберто Донадони, италијански фудбалер и фудбалски тренер 16. септембар — Ричард Маркс, амерички музичар и музички продуцент 19. септембар — Дејвид Симан, енглески фудбалски голман 25. септембар — Тејт Донован, амерички глумац 28. септембар — Весна Станојевић, српско-енглеска глумица Октобар 6. октобар — Томас Бикел, швајцарски фудбалер 6. октобар — Елизабет Шу, америчка глумица 10. октобар — Драган Бјелогрлић, српски глумац, редитељ, сценариста и продуцент 12. октобар — Дејв Леџено, енглески глумац и борац мешовитих борилачких вештина (прем. 2014) 16. октобар — Данко Цвјетићанин, хрватски кошаркаш 20. октобар — Синиша Гогић, српско-грчки фудбалер и фудбалски тренер 28. октобар — Ерос Рамацоти, италијански музичар 29. октобар — Џед Брофи, новозеландски глумац 31. октобар — Карлос Дунга, бразилски фудбалер 31. октобар — Дермот Малрони, амерички глумац и музичар 31. октобар — Роб Шнајдер, амерички глумац, комичар, сценариста и редитељ Новембар 1. новембар — Марк Хјуз, велшки фудбалер и фудбалски тренер 2. новембар — Драгољуб Брновић, црногорски фудбалер 3. новембар — Војислав Жанетић, српски сценариста 5. новембар — Тејтум О’Нил, америчка глумица и списатељица 5. новембар — Жан-Пјер Папен, француски фудбалер и фудбалски тренер 5. новембар — Дарко Томовић, српски глумац 6. новембар — Бранка Пујић, српска глумица 12. новембар — Сем Лојд, амерички глумац и музичар (прем. 2020) 18. новембар — Петер Шмејхел, дански фудбалски голман 21. новембар — Николет Шеридан, енглеско-америчка глумица, продуценткиња и модел Децембар 4. децембар — Сергеј Бупка, украјински атлетичар 15. децембар — Слободан Јанковић, српски кошаркаш (прем. 2006) 16. децембар — Бенџамин Брет, амерички глумац и продуцент 18. децембар — Бред Пит, амерички глумац и продуцент 19. децембар — Џенифер Билс, америчка глумица 19. децембар — Тил Швајгер, немачки глумац, редитељ, сценариста и продуцент 22. децембар — Ђузепе Бергоми, италијански фудбалер 26. децембар — Ларс Улрих, дански музичар, глумац и музички продуцент, најпознатији као суоснивач и бубњар групе -{Metallica}- 30. децембар — Џон ван’т Схип, холандски фудбалер и фудбалски тренер Смрти Јануар 28. јануар — Гистав Гаригу, француски бициклиста. (*1884) Фебруар 6. фебруар — Абд ел Крим, марокански војсковођа, правник и новинар (*1882) Август 31. август — Жорж Брак, француски сликар. (*1882) Новембар 2. новембар — Нго Дин Зјем, јужновијетнамски политичар 22. новембар — Џон Ф. Кенеди, 35. председник САД 22. новембар — Олдус Хаксли, енглески књижевник. (*1894) Нобелове награде Физика — Јуџин Пол Вигнер; Марија Геперт-Мајер и Ј. Ханс Д. Јенсен Хемија — Калр Зиглер, Ђулио Ната Медицина — Сер Џон Кару Еклс, Алан Лојд Хоџкин и Ендру Филдинг Хаксли Књижевност — Јоргос Сеферис Мир — Међународни комитет Црвеног крста и Лига друштава Црвеног крста (Швајцарска) Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године 1960-е 61963


text: 18. новембар (18.11.) је 322. дан године по грегоријанском календару (323. у преступној години). До краја године има још 43 дана. Догађаји 1095 — Почео је сабор у Клермону који је сазвао папа Урбан II и који је довео до Првог крсташког рата. 1180 — Филип II Август је постао краљ Француске. 1210 — Папа Иноћентије III је екскомуницирао светог римског цара Отона IV. 1282 — Папа Мартин IV је екскомуницирао арагонског краља Переа III. 1477 — Енглески штампар Вилијам Кекстен издао је у Вестминстеру прву књигу штампану у Енглеској на енглеском језику "-{The Dictes and Sayings of the Philosophers}-". 1723 — Основан руски град Јекатеринбург 1903 — САД су с Панамом потписале уговор којим су добиле неограничено право коришћења Панамског канала. Године 1979. постигнут је споразум да Панама добије потпуни суверенитет над каналом 31. децембра 1999. 1910 — У Мексику је избила сељачка револуција чије су вође били Панчо Виља и Емилијано Запата. Током револуције која је трајала до 1917. погинуло је више од милион људи. 1916 — Командант Британског експедиционог корпуса Даглас Хејг је означио крај прве битке на Соми. 1918 — Летонија је прогласила независност од Русије. 1918 — Белгијска армија је ушла у Брисел после четири године немачке окупације у Првом светском рату. 1928 — У филму „Пароброд Вили“ приказаном у Њујорку први пут се појавио Мики Маус, популарни јунак цртаних филмова Волта Дизнија. 1936 — Немачка и Италија су признале владу генерала Франсиска Франка у Шпанији. 1945 — На првим изборима у Бугарској после Другог светског рата, које је опозиција бојкотовала, победио је Отаџбински фронт предвођен комунистима. 1969 — Модул америчког васионског брода "Аполо 12" са астронаутима Чарлсом Конрадом и Аленом Бином спустио се на Месец. Био је то други свемирски брод који је дотакао месечево тло. 1978 — У Џонстауну у Гијани 914 Американаца припадника секте Храм народа извршило је колективно самоубиство. 1987 — 31 особа је погинула у пожару у лондонској најпрометнијој станици метроа Кингс крос Сент Панкрас. 1991 — Снаге ЈНА су током рата у Хрватској заузеле Вуковар. 1993 — Лидери Јужне Африке, црнци и белци, одобрили су устав којим је означен крај политике апартхејда у тој земљи. 1999 — На самиту ОЕБС-а у Истанбулу усвојена је Повеља о европској безбедности којом се сукоби унутар држава сматрају легитимним предметом бриге међународне заједнице. 2003. - Хашки трибунал обелоданио је оптужницу против бивше лидера Републике Српске Крајине Милана Бабића за злочине против човечности над хрватским цивилима 1991—92. године. - У Београду је одржана последња седница коалиције Демократске опозиције Србије, који је престао да постоји након расписивања парламентарних избора за 28. децембар те године. ДОС је дошао на власт у Србији после победе на изборима 2000. када је поражен бивши режим који је оличавао бивши председник СР Југославије Слободан Милошевић. 2004 — Чешки председник Вацлав Клаус потписао је закон којим се након 140 година укида војни рок, а од јануара 2005. уводи потпуно професионална војска. Рођења 1787 — Луј Дагер, француски уметник, хемичар и пионир фотографије. (прем. 1851) 1877 — Артур Сесил Пигу, енглески економиста. (прем. 1959) 1888 — Франсес Марион, америчка сценаристкиња, редитељка, новинарка и списатељица. (прем. 1973) 1897 — Патрик Блекет, британски физичар, добитник Нобелове награде за физику (1948). (прем. 1974) 1905 — Јован Поповић, српски књижевник. (прем. 1952) 1906 — Џорџ Волд, амерички неуробиолог, добитник Нобелове награде за физиологију или медицину (1967). (прем. 1997) 1907 — Компај Сегундо, кубански музичар. (прем. 2003) 1930 — Томо Курузовић, српски глумац, редитељ и књижевник. (прем. 2017) 1939 — Маргарет Атвуд, канадска песникиња, списатељица, књижевна критичарка, есејисткиња и еколошка активисткиња. 1942 — Линда Еванс, америчка глумица. 1943 — Дина Рутић, југословенска глумица. (прем. 2019) 1952 — Делрој Линдо, британски глумац. 1953 — Алан Мур, енглески писац. 1955 — Срђан Кнежевић, српски спортски новинар. (прем. 2006) 1960 — Ким Вајлд, енглеска музичарка. 1962 — Кирк Хамет, амерички музичар, најпознатији као гитариста групе -{Metallica}-. 1963 — Петер Шмејхел, дански фудбалски голман. 1966 — Зоран Савић, српски кошаркаш. 1968 — Овен Вилсон, амерички глумац, сценариста и продуцент. 1969 — Давор Јањић, босанскохерцеговачки и српски глумац. (прем. 2022) 1970 — Пита Вилсон, аустралијска глумица и модел. 1973 — Дарко Ковачевић, српски фудбалер. 1974 — Клои Севињи, америчка глумица, модел и модна креаторка. 1975 — Џејсон Вилијамс, амерички кошаркаш. 1981 — Алисон Толман, америчка глумица. 1983 — Мајкл Досон, енглески фудбалер. 1985 — Алисон Филикс, америчка атлетичарка. 1986 — Џамар Јанг, амерички кошаркаш. 1992 — Филип Малбашић, српски фудбалер. 1992 — Квинси Милер, амерички кошаркаш. Смрти 1886 — Честер А. Артур, амерички политичар. (рођ. 1829) 1922 — Марсел Пруст, француски писац. (рођ. 1871) 1956 — Добрица Милутиновић, српски глумац. (рођ. 1880). 1962 — Нилс Бор, дански физичар. (рођ. 1885) 1977 — Курт фон Шушниг, аустријски политичар. (рођ. 1897) 1986 — Коста Нађ, генерал, шпански борац, народни херој. (рођ. 1911) 1991 — Густав Хусак, чехословачки државник словачког порекла. (рођ. 1913) 1993 — Анте Ламбаша, утемељивач југословенског пливања и ватерпола. (рођ. 1918) 1993 — Светозар Бркић, српски песник, приповедач, есејист, преводилац и професор. (рођ. 1916)<ref>{{cite web |title=Светозар Бркић |url=http://tromedja.rs/index.php ? 2002 — Џејмс Коберн, амерички глумац. (рођ. 1928) 2003 — Радивоје Вицан Вицановић, фоторепортер. (рођ. 1948) 2011 — Душан Поповић, ватерполиста, репрезентативац. (рођ. 1970) 2017 — Малколм Јанг, аустралијски гитариста и један од оснивача групе AC/DC (рођ. 1953) Празници и дани сећања Српска православна црква данас слави Преподобномученици Галактион и Епистима Свети апостоли Патров, Ерма, Лин, Гај и Филолог Свети Јона, архиепископ новгородски Свети Григорије исповедник, патријарх александријски Света мученица Домнина и они с њом; Свети мученици Тимотеј, Теофил и Теотим Свети мученик Доротеј презвитер; Свети мученици Евпсихије и Картерије Свети мученик Силван; Свети мученик Памфил Свети мученици Кастор и Агатангел; Свети Доментије


Опсада Беча (1683) Опсада Беча или Друга битка код Беча (нем. Schlacht am Kahlenberg, пољ. Bitwa pod Wiedniem или пољ. Odsiecz Wiedeńska, тур. İkinci Viyana Kuşatması, укр. Віденська відсіч) се одиграла од 14. јула до 12. септембра 1683. (током Великог бечког рата) када је војска Османског царства опсела Беч, главни град Хабзбуршке монархије. Овом битком је прекинуто напредовање Османског царства у Европу и она је означила почетак политичке хегемоније Хабзбурговаца у централној Европи. У овој велико бици победу су однеле удружене пољско-аустријско-немачке снаге под краљем Пољске Јаном III Собјеским против турске војске којом је командовао велики везир Кара Мустафа паша. Разбијање опсаде 12. септембра[уреди] Кад су се појавиле звезде у ноћи између 11. и 12. септембра, у Бечу се могло чути како се отоманска војска моли, испуштајући притом снажне узвике. Могли су и да је лепо виде захваљујући симетрично распоређеним лампама и ватрама које су се просто надметале с лучама на гордим шаторима у неверничком табору. И хришћани су се молили, и то много. С првим сунчевим зрацима у зору 12. септембра отац капуцинерског реда Марко Авијански, велики вођа и надахњивач хришћанске војске, одржао је мису с хришћанским војсковођама у малом камалдолском манастиру на једном узвишењу званом Каленберг, на десној обали Дунава. Одмах после тога хришћанске трупе су се распоредиле, спрмене колико на победу, толико и на смрт. На левом крилу био је Шарл од Лорене са маркгрофом Херманом и младим Лудвигом Вилхелмом од Бадена, грофом ф 1000 он Леслијем и грофом Капраром, пољским кнезом Александром Домиником Лубомирским и његовим страшним оклопним коњаницима и Мерсијем и Тафеом, будућим угарским јунацима. На десетине кнежева су се припремале за ватрено крштење, а међу њима је био и још мало познати Еуген од Савоје који је, као и Шарл од Лорене, био напустио Париз да би умакао Лују XIV. Он ће се тек касније овенчати славом. Изборни кнез Саксоније, коме је помагао фелдамаршал Голц, и изборни кнез Баварске, с петорицом Вителсбаха, припремали су своје људе. У центру хришћанског распореда, поред Бавараца, биле су франачке и швапске снаге, а ту су били и кнежеви и владари Тирингије, славне лозе Гвелфа и Холштајна и друга славна имена као што су били маркгроф од Бајројта, фелдмаршали и генерали Родолфо Барата, Диневалд, Херман Штирум, барон фон Дегенфелд, Карољ Палфи и многи, многи други. Десно крило су држали храбри Пољаци краља Јана III Собјеског и његових намесника. Чим су видели распоређивање савезничких снага, браниоци Беча су дали одушка својој радости испаљивањем десетина плотуна. Војска се видела и из табора Кара-Мустафа паше, али кад су Турци одлучили да нешто предузму, било је већ касно – нападачи су у практично вратоломном јуришу грабили уз Каленберг. Велики везир и његови људи журно су изашли из шатора и ровова, и саму заузимајући борбени поредак. У центру је био Кара-Мустафа паша с многобројним пашама, поред њега је стајао исламски проповедник Вани-ефенди са светим барјаком, а испред њега ага с пуковима крволочних јаничара. Десно, близу Дунава, биле су по злу чувене војводе из Молдавије и Влашке, везир Кара-Мехмед из Дијарбакира и Ибрахим-паша из Будима, док су лево били татарски кан и бројне паше. Зелени и питоми брежуљци под виноградима, који су се простирали изван бечких зидина, постали су бојно поље. Први сукоб вредан помена десио се између левог крила хришћана и јаничара у кланцу Нусберг. После дуге борбе, снаге Царства и Саксонци успели су да се пробију и Турци су у подне били потиснути у Гринциг И Хајлигенштат. За то време, трупе Шарла од Лорене стигле су до Деблинга и приближиле се турском логору, док су аустријска коњица грофа Капраре и оклопници Лубомирског потукли Молдавце – мада по цену жестоких окршаја – и сад су их потискивали низ Дунав. У међувремену, краљ Собјески је с врха Каленберга повео пољску коњицу, којој су немачка и пољска пешадија крчиле пут, гонећи јаничаре од једне до друге куће, од једног до другог винограда, од једног до другог сеника, суровом упорношћу их отеравши из Нојштифта, Пецлајнсдорфа и Дорнбаха. Хришћани су се донекле поколебали кад је Кара Мустафа паша, у покушају да искористи покрете непријатеља, донекле успео да се убаци у празан простор и нашао се услед њиховог силовитог продора. Али турска радост је била краткотрајна. Шарл од Лорене је послао у напад своје Аустријанце, наредивши им да се окупе на десној страни; у Дорнбаху су пресекли одступницу Турцима, који су покушавали да се склоне у околини Деблинга. За то време, пољски коњаници су незадрживо продирали све до Херналса, сламајући сваки отпор. У центру, на првој линији, под завијореним стегом са славним сарматским грбом, краљ Пољске јахао је величанствен и наиозглед непобедив, држећи копље на чији је врх било причвршћено соколово крило; поред њега су били принц Јакоб, од само шеснаест година а већ је тад био јунак, и његови коњаници у верижним кошуљама и прекрасним разнобојним прсницима, украшеним перјем и драгим камењем. Уз поклич „Језусмарија!“ хусарски коњаници и оклопна коњица краља Јана III бришу спахије пред собом и одлучно крећу на сам Кара-Мустафин шатор. Док са заповедничког положаја посматра окршај између своје и пољске коњице, он је практично инстиктивно схатао да су хришћански погледи усмерни управо ка зеленом барјаку у чијој сенци стоји – хришћани си циљали управо на тај свети стег. Тад подлеже страху и одлучује да устукне – у срамно повлачење повео је најпре паше, а онда и сву војску. На коленима је био и средшињи део турских снага; остатак војске захватила је паника и пораз се претворио у катастрофу. 1000 Опкољене Бечлије су коначно смогле храбрости да изађу кроз Капију Шкота, док су Турци бежали, остављајући непријатељу свој огроман логор, који је био препун непроцењивог богатства, али тек пошто су поклали на стотине заробљеника и повели у робље 6.000 мушкараца, 11.000 жена, 1.4000 девојака и око 50.000 деце. Победа је била толико потпуна и убедљива да нико није ни помишљао да гони Турке у бекству ка граду Ђеру у Угарској. Страхујући од повратка Турака, хришћански војници су остали у борбеном поретку током целе ноћи. Краљ Јан III Собјески је први ушао у Кара-Мустафин шатор. Узео је коњски реп и ата пораженог Турчина, те многа блага и источњачке дивоте којима се раскалашни невернички деспот био окружио. Сутрадан су били пребројани мртви. На турској страни је пало 10.000 војника, заплењено је 300 топова, 15.000 шатора и гомиле оружја. Хришћани су оплакивали 2.000 мртвих, међу којима су, нажалост, били и генерал де Суш и кнез Потоцки. Али није било времена за тугу. Цео Беч је желео да укаже почаст победницима приликом тријумфалног уласка у престоницу избављену од навале неверника. Краљ Собјески је понизно написао Папи, приписујући победу самом чуду: „Venimus, vidimus, Deus vicit“. Прве званичне вести о хришћанском успеху под Бечом доспеле су до Рима 20. септембра 1683. године, али су тек у уторак 21. септембра ноћу кардиналу Пију предали писмо упућено из Венеције, у коме је писало о бекству турске војске с бо 1000 ног поља код Беча. Дана 23. септембра, опет ноћу из Царства су стигла још нека писма у којима се говорило о победи хришћана. У Риму су се зачули први, још увек несигурни изливи весеља. Ускоро су ти детаљи постајали све прецизнији: бечкој тврђави, која је толико дуго била под опсадом, најзад је стигла помоћ. Званична вест о победи хришћана, коју је донео гласник кардинала Буонвизија, стигла је у Рим 23. септембра. Једанаест дана раније, 12. септембра, хришћанске трупа су потукле снаге неверника. Дана 24. септембар у свим црквама у Риму био је истакнут проглас с наредбом да исте вечери сва звона звоне „Ave Marija“ у знак захвалности Господу за турски пораз; на скоро свим прозорима били су постављени лампиони и у општем и пертераном весељу био је запаљен велики број петарди, ракета, ватрених кола и прангија. Цео Рим је одјекивао од заглушујућих праскова ватромета испаљиваних с кровова амбасада, из дворца Сант ' Анђело, на Тргу Навона и на Кампо ди Фјоре. Ипак, без обзира на све те изразе задовољства, у вестима које су се преносиле из улице у улицу, могле су се уочити две околности, које су изгледале готово невероватне. Прва: победу хришћана је омогућио низ необјашљивих грешака које су Турци начинили. Наиме, Кара Мустафине снаге, које су добро познатим техникама мина и лагума исцрпљивале браноце Беча, могле су, по мишљењу самих победника, да крену у општи, победнички напад много пре но што је краљ Јан III Собјески стигао с појачањима. Али уместо да изведе одлучујући јуриш, Кара Мустафа паша се није ни помакао и тако 1000 е изгубио драгоцено време. Турци се нису ни потрудили да заузму узвишење Каленберг, које би им обезбедило пресудну тактичку надмоћ. То, међутим, није било све. Такође су пропустили да се сукобе с хришћанским снагама које су долазиле као појачање пре но што су оне прешле Дунав и приближиле се опкољеном Бечу. Никоме није јасно зашто се то догодило. Као да су Турци чекали нешто због чега би били потпуно сигурни у победу? Као друго: жариште куге које је месецима угрожавало ионако пренапрегнути Беч, изненада се угасило без видљивих разлога. Хришћанима је тај низ чуда изгледао као знак божанске воље, исте оне благонаклоне воље која је до последњег часа уливала снагу људима под турском опсадом и ослободилачким трупама Јана III Собјеског. Необичан и изненадан престанак епидемије куге, која је плашила браниоце Беча и више но сам отомански непријатељ, био је истовремено и нагао и необјашњив. Та околност је била одлучујућа, јер да се и куга окомила на становнике Беча, Турци би, сигурно победили и то без икаквих тешкоћа. Средином октобра Аустријанци, у свом напредовању заузимају Острогон и Кара Мустафа паша није у стању да заустави њихов продор дубље у Угарску. Враћа се у Београд, где је бива обешен по наређењу султана Мехмеда IV који га сматра одговорним за пораз.


text: Неуронска доктрина Камило Голџи је пронашао методу бојења неурона и тиме омогућио да се упознају сви његови делови: тело и наставци, дендрити и аксон. На основу дугогодишњег рада и усавршавањем сопствене методе, Голџи своју теорију, између осталог, износи и на предавању које је одржао приликом доделе Нобелове нагаде[1]. По његовом мишљењу нервни систем чине нервне ћелије међусобно повезане тако да граде једну синцицијумску мрежу, другачије речено, све је то једна непрекидна ћелија. Сантијаго Рамон и Кахал се оваквом тумачењу супротставља износећи подршку неуронској теорији. По његовом тумачењу синапсе су блиски контакти нервних ћелија, а не непрекидне везе између њих. Свака нервна ћелија је издвојена ћелијском мембраном и независна биолошка јединица нервног система. Електронска микроскопија је показала тачност Кахалове теорије. |Овај чланак, или један његов део, треба још да се прошири. Погледајте страну за разговор за разлог. Када се побољшавање заврши, можете склонити ово обавештење. Референце[уреди] - The Neuron Doctrine – Theory and Fact, Приступљено 15. 4. 2013.


text: Фрањо Туђман () (Велико Трговишће, 14. мај 1922 — Загреб, 10. децембар 1999) био је хрватски политичар, први председник независне Хрватске и један од главних актера ратова у бившој СФРЈ. Младост, Други светски рат и војна каријера Рођен је у Великом Трговишћу, општинском месту у Хрватском загорју, 14. маја 1922. године. Његов отац Стјепан, познати активиста Хрватске сељачке странке, и мајка Јустина (рођена Гмаз) имали су, осим Фрање, још два сина: Стјепана и Ивицу. Мајка му је умрла 1929, кад је пошао у основну школу. Брат Стјепан погинуо је као партизан у пролеће 1943. године. Оца Стјепана, иако је био један од главних покретача антифашистичког покрета у Хрватском загорју и члан ЗАВНОХ-а и АВНОЈ-а, ликвидирала је тајна југословенска полиција у пролеће 1946. године, због његових критика нове југословенске власти. Основну школу Туђман је похађао у родном месту (1929—1933). Средњу школу је учио у Загребу (1934—1941), где се издржавао углавном сам, подучавањем других. Већ као средњошколац је учествовао у националном покрету, због чега је 1940. био притворен. Од 1941. до маја 1942. радио је у Хрватском домобранству НДХ. Од 1941. учествује у антифашистичком партизанском покрету и социјалној револуцији у северозападној Хрватској. Још у рату, крајем јануара 1945, упућен је као један од хрватских представника у Врховни штаб НОВ и ПОЈ у Београд. Затим је радио у Главној персоналној управи Министарства народне одбране, у Генералштабу ЈНА и у уредништву Војне енциклопедије. У Београду је завршио и студије на Вишој војној академији (1955—1957). Иако је крајем 1960. унапређен у чин генерал-мајора, већ следеће године (1961) на лични више пута постављани захтев је напустио активну војну службу како би се у потпуности посветио научном и литерарном раду. Као млад и амбициозан војни кадар 23. мај 1954. постаје генерални секретар ЈСД Партизан. Док четири година касније 1958. године постаје и председник СД Партизан, где остаје до 1961. године. За време његовог председничког мандата изабрана је гарнитура дресова са црно-белим бојама, а пуно име друштва постаје Југословенско спортско друштво Партизан. Међутим, његов лични удео у томе је дискутабилан, о чему сведоче историјски подаци према којима је ФК Партизан црно-беле боје преузео по узору на торински Јувентус, након гостовања омладинске екипе на престижном турниру у Вијаређу 1959. године, где су се дечаци поменутог италијанског гиганта такође нашли. Историчар У Загребу је 1961. основао Институт за историју радничког покрета, где је био директор до 1967. Године 1963. изабран је — на основи хабилитације — за професора на Факултету политичких наука Загребачког универзитета, где је предавао предмет Социјалистичка револуција и сувремена национална повијест. Докторска дисертација под насловом Узроци кризе монархистичке Југославије од уједињења 1918. до слома 1941 је била одбијена на Загребачком универзитету, да би затим иста дисертација била пријављена и одбрањена у Задру 1968. године. Бакарић је оценио Туђманову хисториографију овим речима: „(Туђманове) анализе имају друго мјерило којим мјере и оцјењују ствари, мјерило које није иманентно току догађаја и не излазе из њих. Оно се у хисториографији не употребљава, не би могло издржати никакву критику, па се зато налази још само у слабијим пропагандистичким материјалима. По својој је научној вриједности испод стандардних фалсификата о стварању Југославије.” Као историчар, Туђман је доживио понижење када га је Љубо Бобан, професор загребачког универзитета и историчар оптужио 1967 за плагијаризам. Бобан је навео неколико примера плагијаризма у Туђмановој књизи Стварање социјалистичке Југославије. У првој половини педесетих година, Туђман је почео да пише о историји Југославије и Хрватске. Објавио је већи број расправа и чланака — више од 150 — из историје Југославије и Хрватске. Учествовао је на више симпозијума и држао предавања на универзитетима у Чехословачкој, Италији, Немачкој, Аустрији, Канади и Сједињеним Америчким Државама. Био је члан уредништва војно-теоријског часописа „Војно дело”, редактор и помоћник главног уредника „Војне енциклопедије”, сарадник и редактор енциклопедија Лексикографског завода Мирослав Крлежа, главни и одговорни уредник часописа „Путови револуције”, члан издавачког одбора часописа ЈАЗУ „Форум”, члан издавачког одбора „Хрватскога тједника” и члан уредништва „Гласника Хрватске демократске заједнице”. Од 1962. до 1967. Туђман је био председник Комисије за међународне односе и члан Секретаријата Главног одбора Социјалистичког савеза Хрватске. Од 1965. до 1969. је био народни заступник Просвјетно-културног вијећа Сабора СР Хрватске и председник Одбора за знанствени рад Просвјетно-културног вијећа Сабора. Био је члан Управног и Извршног одбора Матице хрватске и председник Комисије Матице хрватске за хрватску повијест. Био је члан Друштва хрватских књижевника од 1970. и члан Хрватског центра ПЕН-а од 1987. године. Већ у првим Туђмановим објављеним текстовима из подручја војне доктрине о освајачким и ослободилачким ратовима, полазећи с гледишта да сваки народ треба да има своју оружану силу, заступао концепцију наоружаног народа и територијалне одбране. Међу Туђмановим ексцесима у социјалистичкој Југославији била су његова историјска истраживања који су умањивали злочине које су хрватски фашисти починили током Другог светског рата и број убијених у усташким логорима, због чега је био изложен политичким, а затим и судским прогонима. Године 1967. био је избачен из Савеза комуниста. Морао је да напусти Институт, уклоњен је са Универзитета и пензионисан ради спречавања јавне делатности кад му је било само 45 година. Кад је 1972. започео прогон хрватских дисидената био је затворен. Захваљујући интервенцији Мирослава Крлеже код Јосипа Броза Тита, избегао је вишегодишњу робију, која му је била намењена па је осуђен само на две године затвора (касније је и та осуда смањена на девет месеци). Након Титовог одласка са историјске сцене, поново је — у фебруару 1981. — осуђен на три године затвора и на забрану било каквог јавног деловања у раздобљу од пет година, и то због тога што је дао интервјуе за шведску и немачку телевизију и француски радио, у којима је говорио о својим повијесним просудбама, а у прилог плуралистичке демокрације. У затвору у Лепоглави боравио је од јануара 1982. до фебруара 1983, кад је био пуштен ради лечења. У мају 1984. враћен је у затвор ради издржавања остатка казне, али је у септембру исте године због погоршања здравственог стања условно пуштен из затвора. Кад му је 1987. враћен пасош, путује у иностранство — најпре у Канаду и САД, а затим у европске земље — где је држао говоре и повезао се са екстремистима међу хрватским исељеницима. Од тих екстремиста водећу улогу током његове владавине имаће Гојко Шушак, министар одбране и његова десна рука. Поједини хрватски историчари су указали на чињеницу да је Фрањо Туђман у својим политичким наступима често посезао за наменским обликовањем неутемељених представа о старијој хрватској прошлости, неретко износећи нетачне чињенице и научно непотврђене теорије. Негирање холокауста (историјски ревизионизам) Туђманов приступ холокаусту током Другог свјетског рата је у назван „Хрватски ревизионизам”, док је сам Туђман назван „негатором холокауста”. У својој књизи „Беспућа повијесне збиљности” Туђман негира и умањује усташке злочине током Другог свјетског рата, негира и умањује број убијених Срба, Јевреја и Рома у логору Јасеновац, те умањује укупан број Јевреја који су страдали током холокауста. Године 1985, приликом посјете Фрање Туђмана хрватским исељеницима у Аргентини, новинарка Алекса Црњаковић направила је интервју с Динком Шакићем. Он се тада први пут хрватској јавности похвалио својим дјелима, изјавивши како би све то, ако треба, урадио и опет. Истом приликом сусрео се и са Туђманом, с којим се (како тврди Шакићева супруга Нада — данас Есперанза) задржао у разговору готово 45 минута, уз заједничку фотографију. Хрватски председник Туђман је 1995. дошао код Шакића у посету. Први председник Републике Хрватске Године 1989. је основао Хрватску демократску заједницу и постао њен предсједник. Након победе Хрватске демократске заједнице на првим парламентарним изборима, одржаним у Хрватској након више од 50 година, у Сабору је 30. маја 1990. године изабран за предсједника Предсједништва тада још Социјалистичке Републике Хрватске. Након доношења новог Устава Републике Хрватске — 22. децембра 1990 — на непосредним предсједничким изборима у августу 1992. је поново изабран за предсједника Хрватске. На другом и трећем општем сабору ХДЗ у октобру 1993. и 1995. поново је изабран за предсједника Хрватске демократске заједнице, највеће странке у Хрватској. На парламентарним изборима у јесен 1995. ХДЗ и Туђман као носилац листе ХДЗ-а поново су добили апсолутну већину у Заступничком дому Сабора. Као државни поглавар, односно као предсједник Републике Хрватске, својим вођством хрватске унутрашње и спољне политике остварио је пуно међународно признање Хрватске. Након доношења новог Устава Републике Хрватске од 22. децембра 1990. којим су Срби постали национална мањина након вјековног статуса равноправног народа са Хрватима, почињу масовна отпуштања Срба с посла, минирања кућа и др. Фрањо Туђман је својим изјавама и дјелима показивао да за Србе нема мјеста у самосталној хрватској држави. . На економском плану ХДЗ и Туђман су дословно уништили већину индустрије у Хрватској.. Приватизација која је почела још за вријеме рата (незабележено другде) донијела је већинске власничке удијеле предузећа неколицини ХДЗ-ових поверљивих људи који су претходно државни новац пренели на личне рачуне у Хипо алпе адрија банци. Стотине хиљада људи остало је без посла, некада успјешна предузећа су затворена, а земља је почела да се прекомјерно задужује у иностранству. Преминуо је 10. децембра 1999. у Загребу. У пресуди Међународног кривичног суда за бившу Југославију против Ивана Чермака и Младена Маркача, Туђман се помиње као један од саизвршилаца у „удруженом злочиначком подухвату чији је циљ био присилно и трајно уклањање српског становништва из регије Крајина”. У пресуди Међународног кривичног суда за бившу Југославију против Јадранка Прлића и осталих, Туђман се помиње као „челник удруженог злочиначког подухвата чији је циљ био оснивање ентитета са хрватском већином у БиХ, који би се накнадно припојио Хрватској”. Његов син је Мирослав Туђман. Референце Литература Спољашње везе Туђманова канализација геноцидних идеја („Политика”, 3. октобар 2022) Рођени 1922. Умрли 1999. Забочани Председници Хрватске Хрватски политичари Југословенски партизани Генерал-мајори ЈНА Почасни грађани Загреба Оптужени за ратне злочине Сахрањени на гробљу Мирогој у Загребу Хрватски историчари Академици ХАЗУ Председници СР Хрватске Доктори историјских наука Хрватски марксисти Негатори геноцида над Србима у ДСР