Звали су их млади, лијепи и паметни, као да су били тинејџ политички бенд наштимован у Београду! Шта су данас, после 30 година? Свако је несрећан на свој начин! Момир Булатовић је испод земље, а Свето Маровић ван земље. Да ли Мило Ђукановић, најчвршћи материјал од црвеног тројца, који је издао најпре обојицу сабораца, а потом и више пријатеља него туриста што долазе у Будву, чврсто стоји на земљи или ће га први пут, после три деценије на власти, срушити – стриповски јунак? Ако се којим случајем то и догоди, атеиста Мило, који се моли Шестој флоти, погледаће у црногорско тиркизно небо и насмејаће се. Не због тога што ће видети Мираша Дедеића, већ Свевишњег. 27.01.2020 у 19:00 Осам сати рада, осам сати сна и осам сати одмора, културног уздизања и дружења с породицом. Како то данас изгледа ретроградно, нељудски и крајње покварено. Могао је своје левичарске мудрости Карл Маркс да просипа у дивљем 19. веку, али данас нико не наседа на његове идеолошке субверзије. И ко га је уопште васкрсао да квари реформске законе којима хитамо ка светлој будућности? Узалуд се враћа да обнови своје црвене идеје, интернационализам и демагошки популизам. У чије ли се тело само уселио? Зна ли он да је данашњи српски радник челичан? За разлику од њега, Алија Сиротановић, онај Титов супермен, био је обичан метиљавко. Алија је радио осам сати у руднику, био продуктивнији од три багера, али тај исти Алија излазио је и на површину земље. Као робокап из Марксовог „Манифеста”, класно Потписујући контроверзни закон о слободи вероисповести у Црној Гори, Мило Ђукановић је успео готово немогуће. Ујединио је папу Фрању, васељенског и руског патријарха, Венецијанску комисију и коначно – Србе. На другој страни, као шеф црногорске државе, учинио је супротно: поделио је грађане Црне Горе. Док је на Цетињу јуче у подне почела шетња групе Цетињана у организацији „Црногорски националисти”, који су контрамитингом одлучили да се супротставе најављеној литији верника СПЦ и грађана који се супротстављају отимању имовине Српске православне цркве, сазнало се да је молебан и молитвени ход забранило цетињско одељење безбедности 20.01.2020 у 19:00 Валтер Миле против лажног Тита Шта је помислио Милорад Додик када је угледао Валентина Инцка? Свакако не да му се указао Тито, како се високи представник међународне заједнице у Босни и Херцеговини представио на божићном пријему у згради Митрополије дабробосанске у Сарајеву. Додик као да је видео духа па га је, као незваног госта који је упао међу родбину, упитао без икаквих дипломатских обзира: „Шта ћеш ти овде?” Да је прави Тито заиста васкрснуо, Миле би се најпре прекрстио, а онда се присетио пионирске младости и ставио песницу на чело. Како је Миле аустријског дипломату раније називао и протувом, свакако у Инцку није видео ни маршала, ни Јованку Броз, ни Александра Ранковића. То да је Инцко у себи пронашао Броза, не значи да се бави спиритуализмом јер откако је постављен за гувернера од Босне, а има томе 11 15.01.2020 у 13:05 Класика на дугметари За лаике све звучи као балканска музика. Али када проникнете у њу, видећете колико је другачија. У мом родном Обреновцу звучи другачије него у пет километара удаљеном Пироману или три километра даље у Стублинама. Ако пажљиво слушате, чућете магичне музичке специјале, каже ми четрдесетдвогодишњи хармоникаш Дејан Јовановић. Вечерас, у београдском Центру „Сава”, Дејан ће учествовати на новогодишњем концерту „Бал под маскама”, са Симфонијским оркестром и хором РТС-а. Дириговаће Бојан Суђић, а Дејан ће извести своју ауторску композицију „Новогодишње коло”, која ће у Србији имати премијеру. „Коло” је компоновао Дејан, али га је аранжирао с виолистом Београдске филхармоније Константином Благојевићем. Позвао га је у Берлин, дружили су се и тако је настала композиција која спаја источну и „Имам нешто што чувам годинама”, рекао ми је Вук Драшковић, а затим из витрине у његовој канцеларији, извадио подебео материјал који подсећа на скрипту. Наслов до сада необјављеног, екслузивног материјала је: „Стенографски запис о конституисању ДОС-а”. После две деценије од формирања Демократске опозиције Србије и првог састанка, одржаног у сали СПО-а 10. јануара 2000. године, нико од чланова коалиције која је срушила власт Слободана Милошевића, није се сетио значајног јубилеја из новије политичке историје. Нико, осим кума и оснивача ДОС-а Вука Драшковића. Конститутивна седница одржана је у сали у којој је, прича се, обелодањено крунисање краља Милана за првог краља Србије после Косова. Ђетићи у Трамповој олуји Двојица јуначина возе се у блиндираном возилу већ неколико часова, преводилац гледа у мобилни телефон, потом у стару мапу, узалуд тражећи базу НАТО-а. Црногорски штабни официри постају нервозни јер имају осећај да се врте укруг и да су лака мета, иако су их на брифингу у Подгорици убеђивали како ће њихова мисија у Ираку бити саветодавна и да ће бити безбедни као у пентхаусима на Врачару које су купили њихови ђедови од руских пара. – Има ли ђе Американаца, нијесам кафу попио од јутрос – пита официр преводиоца који и даље истражује путању којом ће двојицу ђетића довести на договорено командно место. Парламент у Подгорици дуго је расправљао да ли ће Црна Гора, слањем двојице Рамба, донети коначну превагу коалиционих снага у ирачком песку. Подразумевало се да неће пузати по терену, већ ће,


ШПА: Стуани демолирао Ваљекас! | Радио Телевизија БН ШПА: Стуани демолирао Ваљекас! Рајови кампањци у минус фази пред Камп Ноу! Ђирона славила са 2:0. Ђирона нанела Ваљекану пети пораз заредом! Фудбалери Ђироне славили су на гостовању Рајо Ваљекану у уводном меу 26. кола шпанске ЛаЛиге победом од 2:0. Код Рајо Ваљекана нема средине. . . Мадриђани након серије одличних резултата у јануару, поново запали у велику кризу. Фудбал 01.03.2019 | 23:20 Ваљекано је доживео пети пораз заредом и остао претпоследњи на табели, док је Ђирона освојила седми бод у последња три меча и учврстила своју позицију на средини. Стрелац оба гола у победи гостију био је Карлос Стуани. Он је прво затресао мрежу Ваљекана у 30. минуту, да би у 85. потврдио победу своје екипе и осигурао три бода. Да ствар буде гора по домаћина, Абдулаје Ба је добио директан црвени картон у 60. минуту па неће моћи да помогне свом тиму у наредној утакмици. Као и много пута, јунак гостију из Каталоније био је њихов најбољи стрелац, репрезентативац Уругваја Кристијан Стуани. Он је затресао мрежу Раја у 30. минуту, а коначан резултат поставио пет минута пре краја, када је његов тим увелико имао играча више. Рајо се после сензационалне серије добрих резултата у јануару (четири победе и један реми), опет налази "у каналу". Изгубили су црвено-бели пет утакмица заредом, а најгоре по њих је то што им распоред у том периоду није био превише тежак. Тек треба да играју са Барселоном, Бетисом, Валенсијом, Севиљом, Реалом... а кроз два кола и да гостују Виљареалу, који им је директан конкурент у борби за опстанак. Сујеверни би рекли: пробио је малер, мада Кристијан Стуани није дуго ни био на тој коти од 13 постигнутих голова. Превише је он добар играч да би зависио од среће, а какав голгетерски њу има демонстрирао је и у вечерашњем мечу 26. кола Примере у којем је демолирао Рајо Ваљекано за Ђирониних 2:0. Стуани не само да је постигао оба гола, 14. и 15. његов у сезони, већ је и изнудио црвени картон Абдулајеа Баа, који није могао да истрпи да је препустио лопту противничком нападачу, па га је повлачењем за дрес оборио као последњи играч одбране. Судија Сантјаго Хаиме није имао дилему, па је Рајо последњих пола сата играо са десеторицом на терену, а и док су били бројчано поравнати није успевао да науди гостима. Као последица и тај други Стуанијев гол и Ђирона у сигурним водама након што је у протекла три кола освојила седам од могућих девет бодова. Џаба Рају два дана одмора више од Ђироне – пети пораз у црној серији. А у следећем колу Барселона на стадиону Камп Ноу. Како сада далеко изгледа онај јануарски низ када је Рајо испустио само два бода у пет кола. Класични кампањци, а такви обично не пролазе најбоље. 13.00 Еспањол – Ваљадолид 16.15 Виљареал – Алавес 18.30 Уеска – Севиља 20.45 Реал Мадрид – Барселона 12.00 Еибар – Селта Виго 16.15 Бетис – Хетафе 18.30 Реал Сосиједад – Атлетико Мадрид 20.45 Валенсија – Атлетик Билбао 21.00 Леганес – Леванте


Славољуб Лекић: Успон и пад Антисрбије ~ Стање ствари Home › Мислије › Водич за антиелиту › Славољуб Лекић: Успон и пад Антисрбије By Стање ствари on 15. јула 2020. • ( 4 ) Зенит Антисрбије је прошао али њен холограм стоји над Балканом. Данашња Црна Гора и Хрватска, окосница су творевине ХХ столећа – Антисрбије Славољуб Лекић (Фото: Лична архива) Већ неколико деценија Црна Гора је поприште рата за сопство. А крајем 2019. Срби примише битку за сећање не би ли очували славу опевану и записану у Горском вијенцу. Битку заподенуше Господар Црне Горе и главари му у сарадњи с атлантистичким светом. Закључили су да је СПЦ слаба и да је прави тренутак да посегну за њеном имовином и сврше давно започети посао, во вјеки вјеков. Мада усамљена, СПЦ је примила удар и у јануару 2020. однела велику и неочекивану победу. Као грмљавина на Савиндан 1995. одјекнула је ова победа читавим хришћанским светом. Већ у марту 2020. глобални удар либералне фронде на свим тачкама глобуса (пандемија, затварање људи и економије) довео је до повлачења СПЦ. Црногорски атлантисти, који нису разумели знак без оклевања, подигли су улог и фишкалско отимање имовине заменили рушењем црквених зграда. Поруке сукоба у Црној Гори језгровите су и недвосмислене. Посматрамо с чуђењем истовремено разарање Црне Горе (Господар с главарима) и очајнички отпор (претежно Срби). При том рушитељи Црне Горе тврде да учвршћују црногорску независност. Тужна ли призора! Бива да живот омете намере учесника великих догађаја, услед непредвидивости смера збивања у којима учествују. На пример, Јељцина често означавају као разбијача СССР-а јер је прогласио декларацију о суверенитету Русије 12.6.1990, којом су бивше републике добиле право да оду из СССР-а. Али распад СССР-а био је крај каријере Горбачова пре него што је испунио обећање да ће дати самосталност аутономијама у РСФСР (данашња Руска федерација). Има ли ту победника и ко је? Можда атлантистички свет – који је прогласио победу над Русијом (и остатком света) и скоро одмах после економске кризе 2008. заратио с дојучерашњим главним добављачем Кином? И Трампа оптужују да руши САД а он је можда био последња сламка спаса за становнике између Атлантика и Пацифика – пошто укида бретонвудски поредак. Мотиви и циљеви Горбачова, Јељцина или Трампа су једно а стварни исход збивања сасвим друго. Ко зна путеве Божије? Комитет 300, Билдерберг група, Трилатерална комисија, Римски клуб, Господар и главари Црне Горе...? Упућени сви до једног у тајне Југословенске револуције, Господар и главари данас не одступају од линије Милована Ђиласа и његове првомајске објаве решења црногорског питања. Желе да буду корифеји свођења полицентричног српског народа на низ неугледних и ксенофобних нација (и црногорске) без будућности и схватања света и живота мимо трбуха. Стога за Црну Гору данас има много рђавих решења а Суперструктура (скривена олигархија Југословенске револуције) трага за најгорим и најмрачнијим. За сада јој иде добро што тријумфално потврђује одржавањем геополитичке наследнице бивше СФРЈ – Антисрбије. Зенит Антисрбије је прошао али њен холограм, попут градоносног облака, стоји над Балканом. Данашња Црна Гора и Хрватска, са свим својим снагама, окосница су творевине ХХ столећа – Антисрбије. С полетом су Антисрбији пришле вође Шиптара, Бошњака и македонских Словена (Повардарје) и сви су као један прихватили србофобију. Црна Гора је на различите начине учвршћивала лик Антисрбије. Најпре је у последњој деценији ХХ столећа избегавала солидарност (истина прикривено) с браћом из Србије а после 1999. сасвим отворено. Софистицирано је развијала постмодерни идентитет еколошке државе, те јој је промакло рођење РСК и РС. Црногорски главари су чекали расплет и дочекали га октобра 2000. да би с леђа ударили Србију. Без оклевања су разбили заједничку државу и промену вере потврдили укидањем српског језика, ћирилице и тврдњом да Косово није Србија (подршка његове отмице). Након промене вере у Црној Гори остала је СПЦ и зато атлантски свет жели да јој отме имовину (као у Северној Македонији). Да би лакше савладали последњу препреку прваци Антисрбије спорадично наговештавају нови погром Срба. На смелост Господара Црне Горе куражи хрватски председник Милановић упловљавањем војним бродом у тиватску луку у Боки Которској (22.6.2020). Грбаљ и Паштровићи посматрају. Долазак председника Хрватске Зорана Милановића у Црну Гору Као и украјинска елита тако су и вође Антисрбије свој напредак засновале на сепаратизму и разградњи а не уједињењу и мукотрпној изградњи и очувању заједништва. Вође Антисрбије нису чак ни посумњале да су Ватикан, Пентагон, Стејт дипартмент или Форин офис заслужни за њихове политичке успехе на шампионату демократије. Још мање да ће се започета геополитичка фисија зауставити на праговима њихових резиденција. Како се приближава крај рата вођи Антисрбије све чешће ће морати да испробавају своју снагу, политичку мудрост и далекосежна политичка размишљања. О слепој улици црногорске политике у ХХ столећу посредно говори и Земљопис Књажевине Црне Горе из 1899. језгровитим описом: „У Црној Гори живе све сами чисти и прави Срби, који говоре српским језиком, а има их око 300000 становника. Већином су православне вјере, а има нешто мало римокатоличке и мухамеданске вјере, али треба знати да смо сви српскога поријекла и српске народности.“ На крају путовања ХХ столећем главари се двоуме између Ђида и Темпа, Момира и Света. Као и свако ко на пут пође и заборави куда је кренуо и одакле је пошао. Драма збуњених и узрујаних људи Црне Горе које из дана у дан гута мрак Антисрбије голема је забава и корист великим силама. Последице пандемије наговештавају почетак суочавања јужнословенских вођа, посебно црногорских и хрватских, с духом Геополитике. И самоћом. Скренимо на час поглед на светска збивања, неодвојива од процеса на нашем тлу, посебно у Антисрбији. Сукоб СПЦ и њене ништитељке Антисрбије одвија се у сенци хибридног рата либералне фронде против конзервативних елита и националних држава. Да је либерална елита достојанствено и без сукоба уступила место новој, како некоћ чињаше конзервативци, свет би био мирнији. Данас посебно задивљује непоколебиви обрачун либералне фронде са становништвом САД и распаљивање расног и социјалног питања. Ратни говор Доналда Трампа од 4.7.2020. не оставља сумњу да грађански рат у САД улази у оружану фазу. Америчке елите, осим што продубљују унутрашњи сукоб, свом снагом наступају против Русије, као средином ХХ столећа. Истискују је са светског тржишта нафте и гаса, исцрпљују Кремљ трком у наоружању, посебно у поморству (изградња морске флоте је најскупља), јачају либералну опозицију у Москви, шире санитарни кордон слабљењем Лукашенка и увлаче Кремљ у сукобе на простору бившег СССР-а. При том већина Американаца још увек нема јасну слику збивања у САД, као што је нису имали ни грађани СФРЈ 1985–1990. Не слуте да би могли да доживе судбину становништва Латинске Америке. Све стране у сукобу желе победу и ићи ће до краја. Већина ће пожелети прекид сукоба када он не буде могућ. Како је већ предвидео Јохан Галтунг, изгледа да ће САД заиста сићи са империјалног трона 2020. Политика „обуздавања“ Русије, Северне Кореје, Ирана и Кине, док Американци својим рукама руше споменике оснивача САД – делује гротескно. Елите око Демократске странке свим силама раде да обнове опадајући либерални поредак. Дакле, финансијска интернационала рачуна на ново учвршћивање атлантске Империје упркос поразу америчког начина живота. Трансхуманизам, вештачка интелигенција и блокчејн технологије атлантистичким елитама дају самопоуздање и обнављају апетит за владавином какву памте у ХIХ и ХХ столећу. Отуда следе старе планове засноване на премиси да ако савладају Русију онда отпора више неће бити. Москва одговара настојањем да пасивним потезима исцрпи противника, развуче његове снаге и да ојача свој положај доношењем новог устава 4.7.2020. Кремљ припрема трансформацију управљачких структура али тек пошто се рат заврши, непосредно пред мировну конференцију. На њој руски врх планира да учествује као победник пошто у читавој Европи социјални и расни немири ослабе противнике, а на Балкану се под теретом безнађа распадну атлантске колоније и локалне охлократије. О подељености европских друштава сведочи и највећа европска држава Немачка. У њој уочавамо чудну мешавину либерализма у сфери привреде (исисавање свих вишкова из европских држава) и тешких успомена на националсоцијализам у сфери културе и политике. Отуда конзервативни покрет који прижељкује бивши сарадник Доналда Трампа, Стив Бенон, касни у Европи. Истина у Пољској и Мађарској постоје конзервативне снаге (искључиво везане за Ватикан), али оне нису посебно утицале на ЕУ. Има ли онда Црна Гора избор? Упркос смутњи, на путевима којим су зимус пролазиле литије појавио се јасан путоказ. Откада постоји Црна Гора зна за гумно, прати знаке, чува родослове и предање и одгонета велике загонетке. Верни народ у Црној Гори са барјацима, иконама и другим светињама учествује у свечаним поворкама, литијама (црквена процесија) одувек. Литије се окупљају и крећу око цркве на ускршње јутрење и на дан храмовне славе после литургије; на празник Богојављења; у част месних светиња и великих догађаја од важности за цркву и државу и у важним приликама црквеног живота. Литија је неодвојива од најважнијег хришћанског богослужења – литургије, за време кога се објашњава идеја хришћанског погледа на свет и главна стремљења цркве. Важан ритуални део сеоске славе (заветине) јесте литијски опход који осим обичајног, устаљеног понављања носи снажан митски елемент. Значај круга је архетипског карактера и познат је у многих народа. Круг је средство магијске заштите будући да се веровало да у простор омеђен кружницом не смеју да уђу демонска бића те им је све у кругу недоступно. Круг се јавља у различитим облицима било као славски колач који се окреће, свето дрвеће које формира круг око села, поворка литијског опхода око села, а ту је и коло након литијског опхода које се игра на одредишту. Црна Гора, децембар 2019. (Извор: Митрополија црногорско-приморска) У нашој традицији посебно место имао је кружни простор – гумно (гувно), важан за обезбеђење летине и берићета пошто је од вршаја зависио живот људи и домаћих животиња. У средишту омеђеног простора гумна био је стожер. Улога гумна и стожера није се ограничавала на саму вршидбу. У многим крајевима западне Србије на гумна су за Спасовдан стављали лескове крстиће а у неким би селима чим загрми на гумно износили лопар са свећом да не удари гром у село. На Божић се у неким крајевима приређивала симболична вршидба на гумну, уз учешће деце која су представљала животиње, викала и топтала ногама газећи око стожера. У југоисточној Србији гумно је било важно при свадбеној церемонији. У Херцеговини и Црној Гори гумно је било место на ком се одржавају зборови, игра коло и решавају разна питања: крвни умир, осуде прекршилаца обичајних норми, деобе пашњака, изгон и испаше стоке. Зар после најдужих литија у Црној Гори има смисла питање: шта чинити? Време је да се оконча најдужи полицијски час над једним народом заведен од олигархије Југословенске револуције. И то најпре у Црној Гори – да не постане напуштено гумно на коме су демони. Црногорци имају избор: да поново постану што су већ били. Али пут повратка сопству је дуг јер је давно почело удаљавање од њега. Мерен календарски, повратак ће вероватно трајати до краја овог столећа. Пред новом српском елитом је изазован задатак да у ходу кризе сачини пројекат насупрот европском национализму, мондијализму и либерализму. Али за успех је потребна чврста вера у победу над злом раскола и отпадања. СПЦ је једина снага кадра да скицира другачију слику српског света од садашње јер има духовни и морални опит и разумљив језик – православље. Литија и литургија, заједно с гумном и колом, посебни су идеограми (логограми) којима верујући народ поима вечност и Истину. Са једног од протеста због црногорског Закона о слободи вероисповести (Фото: АФП) СПЦ је била уз паству и када се причестио цар Лазар 1389. у цркви Самодрежа уочи Косовске битке. Била је и при отмици Косова 1999. И данас је ту да подсећа на победу Небескога царства док се решава судбина Црне Горе и Балкана. До сада нико није победио без жртве а на јулском протесту у Београду истакнут је Шантићев стих: „Народ је ови умирати свикô!“ Људи увек имају избор: „Нека буде борба непрестана! Нека буде што бити не може!“ Аутор je редовни професор Пољопривредног факултета у Београду Đilas, M. 1945. O crnogorskom nacionalnom pitanju Видети оскудан извештај РТС-а из кога је избачен Милановићев историјски ревизионизам: Милановић допутовао у Црну Гору, РТС 22. јун 2020. Речит је пример члан председништва БиХ Жељко Комшић који тврди да су циљеви јулских немира у Београду „да се онемогући постизање договора између Београда и Приштине“. Осим што се самоуверено меша у унутрашње послове Србије тврди да је спречавање договора о прекрајању граница Србије (на Косову) у овом тренутку највише „у интересу екстремних десничара и фашиста у Србији и њихових међународних покровитеља који се налазе на истоку Европе“. Видети: Komšić: Protesti u Srbiji nisu zbog korone, već da se onemogući dogovor o Kosovu, N1 TV 10.7.2020. Видети у: Земљопис Књажевине Црне Горе, Пројекат Растко. Трамп демонстранте назвао покретом екстремно левог фашизма који би да сруши Америку. Факти, 4.7.2020. Видети детаљан, свеобухватан и прецизан документ корпорације Ренд о сузбијању деловања Русије: Extending Russia, RAND Corporation, Santa Monica, 2019. Galtung, Ј. 2009. The Fall of the US Empire – And Then What? Successors, Regionalization or Globalization? US Fascism or US Blossoming? TRANSCEND University Press. Нај, Џ. 2020. Хоће ли Бајден успети да спасе либерални поредак? Нови стандард, 7.7.2020. Видети одредницу литија у Православна енциклопедија, том II. Православна реч, Нови Сад, 2010. Тодоровић, И. 2001. Митска основа литија. Етно-културолошки зборник, књ. 7, Сврљиг, стр. 149-153. Васић, О. 2001. Гумно – вишезначно култно место у нас, Етно-културолошки зборник, књ. VII стр. 67-69. Видети одредницу гумно у: Словенска митологија. Енциклопедијски речник. Редактори: С. М. Толстој и Љ. Раденковић. Zepter book world, Београд, 2001. ‹ Предраг Бошковић: СПЦ би да врати Црну Гору вековима уназад Вирусолог Ана Глигић: Kовид-19 никада неће нестати › Tags: Славољуб Лекић, Србија, Црна Гора, карусел 16. јула 2020. • 20:02 Што се тиче Бошњака-потурчењака, ваља рећи да је њихово кадровско антисрбско определење увек зависило од тренутних окупатора, као и од тога колико смо ми Срби сложни и јаки. Уколико смо сложни и јаки, утолико су кадрови потурчењака-туркофила с нама, а уколико смо несложни и слабији и под тренутном туђинском окупацијом, утолико су њихови кадрови отворено против нас. То је њихово једино правило којег су се придржавали кроз њихову Османску историју у својим односима с нама у Босни и Херцеговини, Црној Гори и Србији. То је правило и данас на снази под окупацијом НАТО алијансе, под окриљем извесних европских и америчких мегаломана, империјалиста-тријалиста. 17. јула 2020. • 04:55 Cвако коме полиција „дио овог часног народа која поштено зарађује своју кору хлеба“ (ово је директни цитат од Јоаникија) је морални **** а поготово кад та полиција млати људе који су се окупили ту због тебе —- `оће на крају Јоаникије испасти највећи *****...ипак он столује у Беранама, ***** **** **** **** ***. 17. јула 2020. • 14:33 Како ово да се тумачи: ”вештачка интелигенција и блокчејн технологије атлантистичким елитама дају самопоуздање и обнављају апетит за владавином какву памте у ХIХ и ХХ столећу”? Нарочито део о блокчејну? Блокчејн омогућује стварање независне економије, којој не треба централа. Како то помаже централизму можи САД? Како ту помаже вештачка интелигенција? То је само алатка, коју свако може да примени. 17. јула 2020. • 15:19 Поштовани професоре Лекићу, Ваши напори да растумаче догађаје који море цео српски народ су хвале вредни. Молим Вас да на том раду истрајете. Узимам слободу да приметим да је стање у народу тешко, прошле недеље чак врло тешко, али да смо „Антисрбију“ идентификовали, да пратимо њено деловање као и да се осећа и види „њена нервоза“. Са вером у Бога....


source: wikipedia

text: Рашчлањивач () је рачунарски програм или компонента рачунарског програма која анализира неки садржај тако што утврђује хијерархију међу елементима. Рецимо да у некој датотеци врсте XML постоји следећа ниска: "<osoba> <ime>Петар</ime> <prezime>Петровић</prezime> <email>petar.petrovic@transmeta.com</email> </osoba>". Из ове, за програм неразумљиве ниске знакова, одговарајући рашчлањивач ће да издвоји име (Петар), презиме (Петровић) и еадресу (-{petar.petrovic@transmeta.com}-) и после ће са тиме програм даље моћи да нешто ради (нпр. да пошаље е-пошту Петру Петровићу). Рашчлањивачи генерално долазе из окружења за програмирање (делови компилатора), и такође су нешто што програмери морају да направе. fa:تحلیلگر نحوی pl:Parser


Споменици културе – Град Требиње 7 months ago-60 пријава штете услијед олујног вјетра 7 months ago-По седми пут у Требињу о теологији у јавној сфери 7 months ago-Јавни позив - Измјена дијела регулационог плана Блаце-Абазовина 7 months ago-Делегација Требиња на обиљежавању Дана Врања 7 months ago-Подијељено пет тона сјеменског кромпира Требиње је град богате културне историје. Бројни споменици из периода Римског царства, Отоманске и Аустроугарске империје, као и вјерски објекти данас се могу пронаћи на подручју града и околине. Међу најзначајнијим вјерским објектима на подручју града и његове околине издваја се Саборна Црква Преображења Господњег изграђена 1888. године која се налази у срцу Требиња. Нешто новији вјерски објекат, изграђен по узору на косовску Грачаницу, налази се на брду Црквина. Херцеговачка грачаница, како је зову, изграђена је 2000. године као задужбина Бранка и Радмиле Тупањац. Данас су у њој смјештени посмртни остаци требињсог пјесника Јована Дучића. Посвећен Успењу Богородице, Манастир Твдош је према доступним подацима задужбина Цара Константина, саграђена у IV вијеку. Кроз дугу историју Тврдош је неколико пута рушен и обнављан под налетима разних империјалистичких сила. У црквеном дијелу данас се налазе остаци моштију за које се претпоставља да припадају Јелени Анжујској, мајци краља Милутина (1282-1321). Поред тога што је Твдош свједок бурне српске историје, данас манастир представља духовно уточиште многих православних вјерника. Манастир Дужи налази се на 12 километара југозападно од Требиња, а основан је 1694. године. Овај манастир био је сједиште митрополије у периоду од 1701. до 1777. У манастиру је 1856. отворена основна школа која је радила све до Другог свјетског рата. Манастир је почетком Другог светског рата отуђен од Цркве, а враћен је тек 1959. године. 1998. године ктитор обновитељ Милан Пешут обнавља манастир и манастирски конак. Поред поменутих православних објеката у Требињу и непосредно у близини налазе се и бројни други вјерски објекти. Међу најзначајнијим су: Петропавлов манастир, Манастир Завала, Манастир Добрићево, Црква Св. Архангела Михаила, Црква Св Василија Твдошког и Острошког, Црква Светог Климента. Богатој историји и култури Требиња, поред бројних православних објеката, свједоче и други религијски објекти попут Католичке катедрале и Осман-пашине џамије. Католичка катедрала посвећена је Рођењу Блажене Дјевице Марије. Њена градња започета је 1880. године, а прва служба одржана је 1884. Хиљадугодишњица постојања требињско-мрканске бискупије прослављена је 1984. године, када је црква проглашена катедралом. Поред катедрале налази се и жупни дом у коме и данас обитава жупник требињски. Осман-пашина џамија смјештена је у Старом граду недалеко од градских бедема. Саграђена је 1726. године по наручењу Осман паше Ресулбеговића, а пошто су је градили дубровачки градитељи џамија садржи елементе медитеранске архитектуре. Данас ова џамија слови као најпознатија у Херцеговини. Поред вјерских објеката, на ширем подручју Требиња, постоје многобројни културни споменици који својим необичним изгледом плијене пажњу посјетилаца. Требињски Стари град настао је почетком XVIII вијека на обали ријеке Требишњице. Данашњи Стари град – Кастел настао је од некадашњег трговачко-занатског центра. У Старом граду, на темељима римског, средњовјековног и турског града, изграђена је аустријска касарна крајем XIX и почетком XX вијека. У њој је смјештен Музеј Херцеговине. Над улазном капијом се налазио покретни мост, који је водио преко хендека. Канал је постојао до 1910. године кад је дјеломично засут а коначно је нестао 1932 године. Данас, Стари град у Требињу представља једну од атракција града. Један од најстаријих је Арсланагића/Перовића мост изграђен у доба турске окупације. Сматра се да га је 1574. године подигао велики везир Мехмед Паша Соколовић, а био је од изузетне важности јер је представљао једину спону између јадранског приморја и Цариграда. Мост је специфичан и по томе што се не налази на првобитној локацији на којој је изграђен. Некада се налазио 5 км узводно од Требиња, у близини седњовјековног града Мичевац, али због изградње хидроенергетског система на Требишњици мост је демонтиран и премјештен 1970. године по захтјеву Завода за заштиту споменика културе у данашње насеље Градина. Од старијих мостова у Требињу, издваја се и Римски мост Вучија на ријеци Сушици, у близини ластванског језера. У доба Римљана овуда је водио путни правац из Дубровника за Црну Гору. Сматра се да данашњи мост датира од XII вијека, као и занимљиве Ластвансе куле. Кула Банковића представља један од монументалних и мало познатих споменика наше прошлости. Налази се на периферији града, у насељу Горње Полице. Неки сматрају да је кула из византијског, а неки из турског периода. Узимајући у обзир да је Младен, родоначелник Бранковића, 1323. године управљао Требињем, a потом његов син Бранко (отац Вука Бранковића), претпоставља се да је кула била њихово резиденцијално мјесто. Поред ових културно-историјских споменика, постоји још и Стари град Мичевац, који се налази 2 км узводно од Требиња, на десној обали Требишњице. Не зна се тачно када је град подигнут, али први пут се спомиње 40-тих година XI вијека. По предању град је подигао војвода Мичета, по коме је и добио име. Стари град Клобук смјештен је на путу Требиње-Никшић. Припадао је жупи Врм, а први писани помен Клобука датира од 1042. године. Град је доминирао над значајном комуникацијом која је повезивала Конавле са унутрашњости. Аустроугарска војна тврђава Страч, друга по величини на Балкану, налази се на самом врху брда изнад Требиња. Изграђена је за вријеме аустроугарске владавине, око 1890.године. Тврђава је имала 365 просторија на 8 спратова. Све просторије су биле повезане, а зидови су били дебели више од једног метра. Послије Другог свијетског рата, Страч је претрпио знатна оштећења, тако да су данас многе просторије неприступачне.


Није опис читаоца особе која одлази у кревет испред фрижидера да има нешто да једе са укусном храном. Ова навика није манифестација бриге о његовом здрављу, већ напротив, штети му. Али чак и ако пратите принципе правилне исхране и не једете 3-4 сата пре одласка у кревет, још увек желите да једете ноћу ближе ноћи. За заспал на гладном стомаку је изузетно тешко. Због тога се поставља питање да можете јести ноћу, како не би пали. Зашто не једете ноћу? Људско тело је распоређено на такав начин да се приликом пуњења успоравају сви процеси метаболизма. Неки извори пружају нетачне информације о томе да је током овог периода храна потпуно непропављива и једноставно труља у телу. Таква изјава је у великој мери претјерана. Дигестивна активност црева са почетком ноћи успорава, активност перисталаса се смањује, али дигестивни ензими настављају да раздвајају хранљиве материје. Интестинална микрофлора, која директно учествује у процесима раздвајања хране, такође не "иде у кревет", већ наставља да ради. Само ноћу, када особа спава, сви метаболички процеси у телу успоравају. Нутриенти се апсорбују спорије и стога се брзо решавају у проблематичним областима. У 2011. години експериментално је доказана међусобна повезивања између ноћних излета у фрижидер и брзе тежине. Додајући томе седентарни начин живота и непоштовање правилне исхране, повећавајући ниво стреса код радника, генерална динамика промене просечне тежине становништва постаје јаснија. Али шта јести ноћу, како не би стомак? Како побољшати вашу исхрану, без оштећења фигуре? Потреба за вечерњи оброк Постоји широко распрострањен поглед да је боље направити последњи оброк до 18:00. Легендарни "не једи после шесте" понекад изгледа прилично комичан и није увек згодан. Вођени тим привременим ограничењем, особа може користити било коју храну у неограниченим количинама, а након 18:00, изненада треба престати да једе. Али, имајући у виду да у овом тренутку, ретко ко одлази на спавање, постаје јасно да ће после 3-4 сата поново бити осећај глади. И пошто особа једе у великим деловима, то ће, сходно томе, бити пожељно снажно. Како боље у овој ситуацији? Такво ограничење било је релевантно у времену Совјетског Савеза, када су сви људи устали рано и од 7 до 8 ујутру били су на послу. Да би спавали, морали су да оду у кревет не касније од 22 сата. Таква разлика је већ боља - овдје се јасно види 4 сата између последњег оброка и почетка сна. Али савремена особа одлази на спавање око 23 сата или чак и после поноћи, буди се на 7-8 ујутру и на раду до 18-20 сати. И, долазећи после радног дана код куће у 20:00, одбијају јести 4-5 сати пре спавања, особа неће боље радити своје тело. Али чак и вечерњи оброк, како се често дешава, је највећи дан цијели дан, није много бољи од потпуног одсуства вечере. Ми контролишемо тежину без дијете Да бисте нормализовали тежину, морате да једете мале порције 4-5 пута дневно. Последњи оброк који садржи угљене хидрате би требало да буде најкасније 2 сата пре спавања. Дакле, можете заштитити свој пробавни тракт од преоптерећења и чак изгубити тежину. Губитак тежине, узрокованог овим путем, не ствара стрес за тело које се нормално толерише и стога вам омогућава да нормализујете тежину и вратите енергијску равнотежу читавог тијела. Много је боље него да седите на исцрпљујућој исхрани, ограничавајући се на већину хране. Хранити 5-6 пута дневно, тело се навикава на недостатак јаког осећаја глади. За засићење биће довољно да има неколико плодова, прљавих ораха или тањур. Стомак се постепено прилагођава таквом обиму дела, што је много боља на слици од поста или ограничења. Да не би могли да компликују варење, пре сања можете прекинути осећај глади у малим деловима ораха, хлеба и воћа. Њихова примена омогућава мучење глади и много је ефикаснија на количини тијела него уобичајене кутије или сендвиче. Верује се да ако једете јабуку ноћу, можете заборавити на поход до лекара. Ово је заиста тачно - јабуке садрже велику количину есенцијалних микроелемената и влакана. Користећи их као угриз, можете очистити црева, вратити нормалну перисталту и отарасити недостатка гвожђа у телу. Сезонске јабуке ће бити најкорисније - међу њима можете одабрати природно воће узгајано без употребе фитохормона. Банана је драгоцен извор елемената трагова који су неопходни за нормално функционисање целог тела. Али његова енергетска вредност је доста висока, тако да није вредно узимати пиће банана ноћу. Довољно једити једно средње воћно, гризећи га малим комадићима и добро жвакање. Савршено ухвати осећај глади. Да буде сате, може се разбити кефир или јогурт. Овај цитрус није само одличан извор витамина Ц. Грејпфрут садржи више влакана него у поморанџама или мандаринама. Благи укус ће помоћи да се избјегне злоупотреба велике количине воћа. Грејпфрут нежно, али ефикасно очисти црева. Ако се појави питање да можете јести ноћу када изгубите тежину, вреди обратити пажњу на грејпфрут. Од њеног пријема у вечерњим часовима могуће је почети дан истовара. Месо може бити одлична опција за храњење. Само ово не би требало да буде кобасица, пржена или димљена јела. Идеална варијанта онога што можете јести ноћу је мала комада меса печене у фолији. Када печење не користи велику количину зачина и соли, јер зачини иритирају стомак, повећавају глад, а сол задржава течност у телу. Имате пуно хранљивих материја. Мало лудака може чак смирити чак и снажан осећај глади. Пошто садрже велику количину масти, није препоручљиво да их користите у великим количинама. Величина порције не би требала бити већа од једне шаке. Ораси, попут банана, треба да се поједу постепено - па ће осећај ситости постати много бржи. Ораси ће бити савршена опција за оне који траже оно што можете да једете ноћу како бисте изгубили тежину. Масне киселине у орасима моћи ће попунити недостатак у организму, који се често јавља током исхране. Боље од кефира, дијететског лека за глад, још није дошао. Кефир помаже у очувању слузнице слузницу нормалним, помаже очистити јетру. Активно се користи у данима истовара, јер садржи бактерије млечне киселине, које су неопходне за нормално функционисање црева. Да би се изгубила тежина, боље је користити ноћу чистог кефира и обогаћивати га адитиви. Додавањем чаше кефира шљунком цимета, можете ојачати процес сагоревања масти. Ђумбир као додатак такође ефикасно помаже да се изгуби тежина - очисти црева и благотворно делује на стомак. Укупна шољица кефира ноћу доприноси порасту метаболичких процеса широм тела. Није неопходно одбити јести пре спавања. Прави избор онога што је најбоље јести ноћу може не само да избегне повећање телесне тежине, већ и губитак тежине побољшавајући Ваш пробавни тракт. Маслиново уље: корисне особине Како одвојити жук од протеина?


source: CulturaX

text: Резултати конкурса за кратку причу на тему "Православље и живот" :: Eparhija Zvorničko-tuzlanska :: Резултати конкурса за кратку причу на тему "Православље и живот" КОНКУРС ЗА КРАТКУ ПРИЧУ НА ТЕМУ "ПРАВОСЛАВЉЕ И ЖИВОТ" Благословом Његовог Преосвештенства, Епископа зворничко-тузланског, Господина Фотија, Светосавска омладинска заједница из Зворника објављује конкурс за кратку причу на тему "Православље и живот". Циљ расписивања конкурса је да се кроз перо, путем писане ријечи, подстакну људи да размишљају о православљу као путу спасења. Позив је отворен до 14. 1. 2018. године. Вјерујући да ће конкурс својом темом привући велики број младих првенствено да своја размишљања о животу у духу православља преточе у ову књижевну форму, позивамо све заинтересоване ауторе који пишу на српском или енглеском језику, без обзира на афирмисаност и године старости, да узму учешће и пошаљу нам кратку причу до 1500 ријечи (рачунајући наслове и поднаслове). Приче треба да се пошаљу у електронској форми као Word документ на мејл: [email protected]. Тема је формулисана тако да даје одређену слободу ауторима у смислу избора мотива, при том под условом да текст има структуру кратке приче и да одражава везу са задатом темом. мјесто – плакета и новчана награда у износу од 250 КМ мјесто – плакета и новчана награда у износу од 150 КМ мјесто – плакета и новчана награда у износу од 100 КМ Трочлани жири ће резултате конкурса прогласити 20.1.2018. године, а уручивање награда планирано је до краја мјесеца, у Зворнику. Тачан датум уручења награда биће објављен накнадно. прича треба бити написана ћириличним писмом (Times New Roman, величина слова текста 12, наслов приче, великим словима, величина слова 14) на српском или латиничним писмом у случају да аутор пише на енглеском језику; - прича треба имати максимално 1500 ријечи и основне елементе кратке приче; - прича не смије бити раније објављивана у електронским и штампаним медијима - један учесник је ограничен на слање само једне приче; - аутори који пошаљу своје приче достављају и своје личне податке: име и презиме, датум рођења, адресу, број телефона,е-mail, ради контакта и уручења награда награђеним ауторима; - жири има право да усљед утврђених нерегуларности које је евентуално починио аутор, његову причу дисквалификује са конкурса; - слањем прича на конкурс, аутори аутоматски уступају право организаторима конкурса, Светосавској омладинској заједници из Зворника, да изабране приче публикује без накнаде трошкова по основу ауторских права; - сви награђени радови, заједно са изабраним најбољим ненаграђеним радовима по одлуци жирија, могу бити објављени у посебном зборнику о чијем би објављивању и промоцији заступљени аутори били накнадно обавјештени;


Ненад Прокић, драматург, један од оснивача Либерално-демократске партије, оцењује да ако новине у Србији, али и у свету, воде харангу против неког политичара – то значи да је неко други приближно исто моћан а често и моћнији, то издејствовао.


Мисионарски и духовни центар манастира Хиландара “Тројеручица” Историју човека на земљи, од самог његовог почетка, прате многе чудне појаве, које су нерешиве не само за обичан разум старог примитивца него и за највише философске умове у историји човечанства. Први проблем који се намеће уму човечијем јесте очигледно присуство страдања у свету и, упоредо с тим, јасно изражена неједнакост у судбама људи. Од почетка је било људи, премда су сви подложни страдањима, који су у животу изгледали срећнији или несрећнији него остали. Одувек је било лепих и ружних, болесних и здравих, умно развијених и душевно заосталих, и томе слично. Поред страдања и невоља које су људи покушавали да отклоне од себе, и донекле успевали у томе, макар и привремено, да их чиме орадосте и ублаже, постојала је једна универзална појава којој се нико од људи није могао одупрети, премда никада нису престали да се боре са њом најразноврснијим средствима. Тај непобедиви и најјачи непријатељ човека била је смрт Против ње су људи одувек били немоћни јер нису схватали њену суштину, као ни суштину самог живота и постојања уопште. Смрт је толико универзална да се простире не само на све људе него и на сва бића на земљи, па чак, како каже један познати научник, и на небеска тела, јер и “звезде настају, развијају се и пропадају, баш као и жива бића”[1] Учење о реинкарнацији (под којим ћемо од сада разумети и метемпсихозу, да их не бисмо стално наглашавали и делили, пошто ) минимална постојећа разлика то и не изискује) за своју појаву и опстанак нужно претпоставља као свој постулат учење о вечности свега постојећег, у које се укључује и учење о преегзистенцији људских душа. Полазећи од те претпоставке, да све што постоји — постоји од вечности, а видећи да је свет сав у променама, дошло се до закључка да се све креће у круг, по оном Хераклитовом “Panta rai” – све тече, те и човек кад умре у ствари не пропада, него продужава своју егзистенцију, да би се после извесног времена опет појавио у овом земаљском животу. Ово учење и вера у реинкарнирање људских душа није својина само једне религије или народа. Она је била раширена у религији Индуса, Египћана, и она сачињава саставни део будистичке орфејске и питагорејске философије, као и Платонове, Платонове. Емпедоклове, Хераклитове и других. Данас су присталице овог учења разна окултистичка друштва, а нарочито теософи и антропософи. Зато да би нам идеја реинкарнације била што јасније приказана, морамо је погледати у историјском развоју од њеног зачетка до данас. Колико се успело позитивно утврдити од стране научника, најстарија религиозна вера у Индуса, која се сусреће у религиозним химнама “Риг веда”, имала је теистички карактер. То је била вера ако не у једино, оно у највише божанство Творца, промислитеља и судију света (Асура, Варуна, истоветног с Ахура-Маздом старих Иранаца “господара свештеног закона”) и, у вези с тим, вера у личну бесмртност на небесима, у божанственом свету умрлих отаца.[5] Овакво учење најстарије индијске религиозности очигледно је неспојиво са каснијом вером у пресељење душа. Овакво учење код Индуса остало је неизмењено до првог налета аријских племена и њиховог мешања са старим Семитима староседеоцима Индије. Истина, ни стари Аријци још нису имали идеју реинкарнације у своме религиозном учењу. Они су, напротив, признавали постојање блаженог живота на небу у царству Јама и мучење у аду. “Небеса за праведне и ад за грешне то је правило. Праведнике очекује награда а грешнике казна”[6]. Но, и поред тога, код старих Аријаца није било неког нарочитог учења о загробном животу, премда неке мутне представе о небесима и аду, као што смо видели, нису могле не бити у мислећим умовима. Појам о пресељењу душа поникао је убрзо после тога. Аријци су у време Веда били убеђени да смрт не значи крај уопште. После ноћи дан, после смрти живот. Једном рођено, биће никада неће завршити своје постојање.[7] У Риг веди, истина, има један одељак (IV, 27.1) који као да прави извесну алузију на идеју о пресељењу душа, што је више пута од непознавалаца тог периода тумачено погрешно да и у Риг веди постоји зачетак учења о реинкарнацији. По том одељку, човек који Је завршио сва своја дела и остарио, одлази одавде. Одлазећи одавде, он се рађа понова: то је, како тамо пише, “треће рођење”. Такво учење је сагласно са веданском теоријом, по којој се сваки човек рађа три пута: први пут као дете, други пут благодарећи духовном васпитању и трећи пут — после смрти... Све то ипак не значи да је Аријцима епохе Веда било познато схватање о пресељењу душа.[8] По томе би происходило да се реинкарнирају само они људи који су постигли известан степен савршенства, продревши у божанске тајне, а да сви остали не подлежу закону реинкарнације. Касније пак, учење о реинкарнацији постаје, у ствари, сушта супротност овом схватању. Наиме, под реинкарнацијом (у специфичном смислу тог значења) разуме се уверење да нормална и неопходна форма посмртног битисања душе јесте њен прелаз у друго живо тело у тело другог човека, животиње или растиња, вера у странствовање, “блужденије” (такав је смисао индијске речи “самсара”) душе од једне телесне смрти к другој кроз разна органска тела. Вера такве врсте сачињава у историји религиозних представа пре изузетак него опште правило.[13] У какво ће се тело душа оваплотити и да ли ће се уопште оваплотити, зависи од њеног живота у претходном оваплоћењу. У доба преласка ка Упанишадама, учење о пресељењу душа дубоко је песимистичко, као што је, уосталом, и у целом старом свету. Ако је почетна изворна тачка био, како смо видели страх од смрти (јер је поновни живот сматран као награда), који води ка кошмару поновљених смрти, то класично индијско учење о пресељењу душа је, напротив, израз страха од живота (који је пун страдања и бола).[13] Зато се с правом сматра да је класично индијско учење о пресељењу душа продукт одвраћања и уморности од живота и жеђи за завршним успокојењем у смрти.[14] Отуда прави идеал човеков овде на земљи постаје избављење од зависности живота и смрти, или ослобођење од “самсаре”. То се постизало благочестивим животом. после кога се душа човекова, његово “ја”, сједињује са апсолутним. Тај благочестиви живот се имао састојати у приношењу жртава боговима и у читању Веда. Јер “онај ко чини велика жртво приношења, постиже велики мир”, а “онај ко чита Веде, избегава смрти, и постиже истоветност своје природе с Брахманом,”[15 ]без опасности новог пресељења. Тек касније се појављује представа да они који само свршују обреде, без знања њихове истинске природе, поновним рађањем постају нова храна смрти.[16] Могућност реинкарнације заснована је, као што смо видели, на поимању вечности свега што постоји, па и људске душе. Оно је овде повезано — као касније код питагорејаца с учењем о вечном понављању светског бића. Па ипак, људски дух је тада сматран као нешто сасвим друго од обичне емпирије. Јер, ако дух може да продужује своје постојање у разним оваплоћењима – то означава не само независност и унутрашњу одељеност духа од његове емпирије већ и удаљеност емпирије од духа. Овде лежи корен учења, заједнички за све доктрине преоваплоћења, о битној разноприродности и одељености разних делова у човеку.[17 ]Оно што је вечно у човеку, што се управо и пресељава, јесте наше “ја” као центар нашег бића. Оно никада не умире и никада се не рађа. Нерођено, нетрулежно, вечно, оно се не уништава заједно с уништењем тела.[18] Идеја о реинкарнацији бачена као семе на погодно тле индијске мисли, наставила је да се развија и да добија нове форме, које су се мењале упоредо с тим како се мењао и поглед на свет. Философска мисао, која је у Индији увек нагињала пантеизму, изградила је теорију образовања света путем еманације (изливања) из Браме. “Као нит из паука, дрво из семена, валови из мора, огањ из угља, тако свет излази из Браме...”[19] Брама представља универзални принцип манифестован у васиони, док Атман означује светски дух. Брама је апсолутни дух у стању еволуције, Атман је апсолутно биће у процесу инволуције[20]. Ове нове мисли у индијској философији садржане су У Упанишадама, које се састоје из многобројних индијских расправа философске и ритуалне садржине. Упанишаде су покушај да се садржина Веда философски образложи и приближи каснијим погледима на свет. Целокупна мисао Упанишада је усредсређена на једно питање: суштина бића и циљ његове еволуције. Брама је сушта реалност, космички дух, из кога извире и у кога се улива целокупан живот. Он сам остаје вечно идентичан сам себи [21] Упанишаде се показују као завршни део Веда и зато се често називају “Ведантама”, или завршетак Веда, назив који наводи на мисао да је у Упанишадама изражена суштина веданског учења[22]. И заиста, мисли о реинкарнацији у прелазном добу од Риг веда к Упанишадама су биле разбацане, без неког нарочитог система. Отуда, када се посматра њихов развој, изгледа да је систематизацију мисли тог прелазног доба провиђење ставило у дужност баш Упанишадама. У то време концепцију карме и пресељења (плод несумњиво аријског ума) немогуће је порицати, као и то да су прве мутне представе о њима могле потећи од Аборигеноваца, који су веровали да после смрти њихове душе продужавају да живе у телима животиња[23. ]Сада се тој идеји дају одређеније форме и садржај. Све се више доводи у везу реинкарнација са последицама ранијих живљења. Док стара учења Брамана признају рођење и смрт само у будућем свету, дотле у Упанишадама таква се веровања преобраћају у доктрину преоваплоћења у овом свету[24]. Сада се већ одређено говори да се човек поново оваплоћава због својих преступа које учини у животу. А уз то је више издиференциран и појам греха. Грех то је резултат површног схватања које рађа егоизам, који се, опет. задовољава сопственом ускогрудошћу и избегава сваку жртву. Упанишаде не говоре да је зло илузија или да је зло перманентно... Зло није реално у том смислу што је оно везано с могућношћу преобраћања у добро. Оно је реално по размерама оних сила које су потребне за његово преобраћање[25]. Савршенство се јавља унутрашњим и духовним, а не спољашњим и механичким. Ми не можемо учинити човека чистим, каже се у Упанишадама, оправши његову кошуљу[26]. Проблем зла се показује каменом спотицања свих монотеистичких система. У веданским химнама врлина се одређује као потчињење веданским прописима, а порок као непотчињење њима. У Упанишадама пак врлинским се показује знање живота вечног, а пороком одрицање њега [27]. Упанишаде и на овај живот гледају као на средство за постизање јединства са апсолутним. У њима има мало напомена о ништавности живота, затвореног у окове непрекидног обртања у круг смрти и рођења Само формирање теорије самсаре, иди преоваплоћења, не показује се као јак доказ песимизма Упанишада. Живот на земљи то је средство самоусавршавања. Живот то је степен у духовном усавршавању, степен у прелазу ка бесконачном. То је време за припремање душе за вечност. Живот није празан сав, и свет није бунило духа[28] То се огледа и у томе што труд човеков овде на земљи није узалудан, јер они који су били добри, брзо достижу добро рођење Брахманом, кшатријем или вајшем. Но они који су били рђави, врло брзо се рађају у виду свиње, пса или неке друге животиње . То се још боље види на неким местима Упанишада, где се говори да индивид постаје једно са вишим, односно има тај циљ. Ту се показује Пранава (индивид) као лук, Атман стрела, а Брахман се показује као циљ. Он треба да буде достигнут од стране оног ко је неузбудљив, а то што постиже постаје слично стрели, којој се као циљ показује Брахман[30]. Ослобођена душа толико интензивно осећа своје јединство с Богом да себе назива творцем света: “Ја сам храна, ја онај који једе, ја субјект, ја објект, ја оба заједно. Ја сам прворођени, а такође разрушитељ света. Ја — сличан сунчаној светлости. Ја ~ центар света, центар бесмртних богова[31]. Но иако је индијска философска мисао направила велики корак у Упанишадама у односу на Риг веду по питању реинкарнације, ипак она ни издалека није довела ствари до њиховог пуног развоја. С обзиром на бујност источњачке маште, учење о реинкарнацији достиже сву ширину својих размера и богатство детаља, у идућем периоду. Овај процват оно достиже у V веку пре Христа, а унапредио га је и развио, додуше у сасвим новом правцу, Буда (Budha) “пробуђени, просвећени”, иначе оснивач, по њему познате религије (будизма). Оно што се о њему сигурно зна је то да је рођен у V или половином VI века пре Христа, у аријској племићкој породици у граду Капиловасту. Отац му је био поглавица аријског племена Сакија, богат и угледан човек, који је своме сину, званом Сидарта, (иначе Гаутама или Сакијамуни, и најпосле познат под именом Буда тј. “озарени”) створио удобне услове за живот. Иако је био ожењен у двадесет деветој години живота и имао чак сина, он некако у то време, по сведочанству свих предања; дубоко погођен величином и општошћу људске беде, реши да напусти миран и удобан домаћи живот, и да постави себи циљ одгонетнути тајну људских страдања и открити пут за њихово ослабљење и потпуно уништење. У том циљу он се повукао у пустињу, где се предао најстрожијим подвизима аскезе. Живећи таквим животом успео је да открије своје “четири знамените истине”, чије је разрађивање створило цео систем будистичког учења. Те истине су: 1. факт страдања је неодељив од постојања; 2. узрок страдања “жеђ” или “жеља” (постојања); 3. уништење страдања достиже се уништењем те жеље” 4. пут ка томе то је “осмокраки свети пут”; он води ка прекраћењу страдања[32]. Закон карме је неумитан. По сили тог закона, духу човечијем је неизбежно да се после смрти понова оваплоћава у емпиријски омотач, сада потпуно нов: прошло остаје у виду плодова својих само у духу. Емпиријски омотач није “васкрсли” пређашњи, него потпуно нов”[19]. Овакво учење и јесте основ за могућност развијања учења о реинкарнацији, јер без првога се не може замислити ни ово друго. Основне поставке будизма су врло просте. Он не признаје ни творца ни твар. Свет је вечан, јер је од увек постојао и увек ће постојати[40]. Будизам нема никаквог појма о личном Богу, па чак изгледа ни о Богу уопште. те се на том питању скоро изједначује с атеизмом. Неким научницима то изгледа и сувише смео закључак, и радије би да будизму припишу агностицизам по питању Бога. Но речи Будине које је употребио у разговору са једним брамином, хтели ми или не, очигледно указују на одрицање бића Божјег. Он је рекао том приликом: “Ја никога не видим ни у небеским световима, ни у свету Маре (злог духа царство зла), ни међу становницима Браме, ни међу боговима и људима, кога би требало да поштујем”.[41] Зато није претеран закључак већине научника да “нема Бога” јесте основна поставка будизма[42]. У сваком случају једно је сигурно, да будизам, макар и имао неког пантеистичког Бога, ништа није знао о било каквом бићу, које би макар мало одговарало теистичком представљању божанства[43 – ]није имао личног Бога. За Буду та питања чак немају никаквог практичног значаја за спасење од патњи и страдања овог живота. Зато он најрадије о њима ћути и ништа не говори. Када га је једном запитао његов ученик Малунка да ли је вечан свет који постоји или не, он му није дао никакав одговор, јер је то питање учитељ сматрао потпуно бескорисним[44]. Другом једном приликом, Буда је говорио свој им ученицима овако: “Ученици, не мислите о свету: да ли је свет вечан или не; да ли је коначан или бесконачан. Ако ви мислите, ученици, то треба да мислите овако: то је страдање; ви треба да мислите: то је уништење страдања; ви треба да мислите: то је пут за уништење страдања”.[45] То страдање је елеменат изван кога Буда неће и не може да мисли. Њему је једини циљ да прво у себи оствари, а затим и друге да научи ослобођењу од страдања и утапању у нирвану[46]. То се постиже живљењем по узору на његове четири истине и упражњавајући осмокраки свети пут. Ко живи таквим животом ослобађа се жеље за животом, а самим тим и страдања. Сагласно учењу о богу, будизам се показао доследан и у своме учењу о човеку и његовој души, поричући њено онтолошко постојање као неке посебне супстанције. Скоро сви ауторитативни научници, без изузетка, сагласни су у томе да будизам, сагласно учењу самога Буде, како нам је оно познато из Питака (Питаке – будистичке канонске књиге, познате под именом “Три Питаке”, од којих свака носи своје нарочито име: Vinaya, Sutta, и Abhidhamma) није признавао постојање душе човечије[48]. Неки, истина, сумњају у то, као Макс Милер, који покушава да докаже да учење о непостојању душе, које се налази у трећој Питаки, не припада Буди, него да је то каснија интерполација, јер наводно противречи учењу (неким местима) из прве две Питаке, где се говори о постојању душе. Међутим, тај његов покушај правдања побио је и обеснажио Р. Девидс, који наводи два дужа места из друге Питаке, у којима се управо говори да човек нема душу, и да између учења друге и треће Питаке нема противречности, како то тврди професор Милер. Тако у другој Питаки, Sutta-Nipat-e, казано је између осталог: “Једно само име остаје неразрушиво од личности онога ко се удаљио из овога света”.[49] Р. Девидс указује и на друга места Sutta-Pitake, где Буда набраја шеснаест јереси, по чијем учењу душа постоји свесно после смрти тела, затим, осам јереси, по којима душа постоји после смрти без свести, и на крају, више од осам јереси, по чијем учењу душа постоји после смрти у равнодушном стању: ни у стању свесном, ни у стању бесвесном. Овај текст будистичко учење о непостојању душе открива јасно као дан[50]. После свега овога јасно нам је да у будизму не постоји личност, односно нешто што је носилац личности. Одрицање од вере у постојање индивидуалне душе, односно схватање душе као безличног комплекса одвојених њених елемената и процеса, показује се као услов за спасење душе од будућих пресељења, завршног њеног успокојења у блаженству нирване. Право порекло учења о пресељењу душа се састоји у спајању природног погледа на свет, са оригиналном идејом која чини особено достојанство индијске религиозности, са идејом карме[51]. Ипак то пресељење о коме говори будизам мора се разликовати од пресељења Риг веда и Упанишада, које признају душу. У будизму чак нема ничега што би личило на пресељење душа или прелаз индивидуа из једног живота у други. Када човек умире, његов физички организам основа његове психике распада се, и на тај начин психички живот прилази крају. Поново се пак рађа не тај исти мртав човек но други. Нема никакве душе која би се могла пресељавати. Продужава да постоји само карактер[52]. Једино што је заиста бесмртно у човеку јесу његова дела. По будизму, са смрћу се несумњиво завршава све. Човек је само pomarupa тј. “име и форма”; у њему после смрти не остаје ништа што би супстанцијално могло да продужи своје постојање. Нас преживљавају само наша дела и ништа више[53]. Па и поред тога што будизам одриче индивидуалност и душу као њеног носиоца, то му ништа не смета не само да учи о стварности реинкарнације него поставља и циљ исте утапање у нирвану. Нирвана (nirwana) је нови појам у будистичкој религији и философији, а значи управо “угаснуће”, стање вечитог и блаженог мира који се налази с оне стране света, савести и индивидуалног живљења. До овога стања, за којим просвећени будист тежи као за највишом и крајњом сврхом, долази се потпуним угаснућем свога “Ја” и воље за животом, тј. потпуним ослобођењем духа од материје. Реч “нирвана” објашњава најбољи познавалац индијске философије Радхакришнан, и буквално је означава као “гашење”, или “хлађење”. “Гашење” напомиње крај. “Хлађење” се показује не пуним уништењем но само умирањем страсти. У сваком случају, нирвана, сагласно будизму, није блажено јединство с Богом, јер такво јединство би значило само продужење жеље да се живи[54]. Достигнути пак нирвану, значи ослободити се од страдања и жалосних услова постојања. Онај ко је достигао нирвану не може се више рађати, он је слободан од зла заувек. Тако схватање нирване природно показује њено поистовећење с небићем[55]. О самој природи нирване се не може прецизно рећи шта је. По некима, то је потпуно небиће, и утапање у нирвану значило би исто што и престајање сваке егзистенције или, у најбољем случају, сазнања о егзистенцији. Сам Буда није отворено поставио питање о природи нирване. Он је сматрао да се његова мисија не састоји толико у томе да раскрије тајне божанства, колико у томе да привуче људе ка његовом постизању[56]. Но ипак, изгледа да он није сматрао нирвану потпуним уништењем, него само прекраћењем постојања у свесном стању. О стању у нирвани налазимо диван опис у поменутом делу Радхакришнана, где се каже: “Онај који је ослобођен (ступио у нирвану) није ни велики ни мали, ни црн ни плав, ни горак ни сладак, ни хладан ни врућ... Без тела, без пресељења... Он прима, он познаје, но његово биће нема форме; нема условности за неусловљено...” Енергија прошле карме се гаси, а дух, макар још и да постоји, нема могућности да се поново роди[57]. У вишем стању нирване ми смо слободни од карме и сва се туга прекраћује када се личност распада. Карма подржава животни процес, а када се она исцрпе, индивидуално постојање прилази крају[58]. Следствено томе, нирвана представља завршетак духовне борбе и означава позитивно блаженство. То је циљ савршенства, а не уништења. Путем разрушења свега што имамо индивидуално у себи, ми ступамо у заједницу са целом васељеном и постајемо неодвојиви део њеног великог процеса. У том случају савршенство је осећање јединства са свим што постоји; што је било када постојало и што ће било када постојати[59]. Но овакви погледи на нирвану већ не припадају времену Буде, него каснијем периоду Махабхарате, док доцнији будизам – необудизам, под нирваном замишља блажени живот у неком Будином свету пуном сјаја и велелепности. Но такви погледи су несумњиво јереси у односу на првобитни будизам, и настали су, свакако, по аналогији са хришћанским рајем, до чијих су појмова дошли преко раних хришћанских мисионара. Учење о пресељењу душа код орфика и питагорејаца приказује нам тешкоћу, скоро до немогућности, за душу да се избави од страдања овога века. Оно је управо израз тог трагичног сазнања немогућности душе да се коначно отргне из телесне тамнице, јер после смрти душа се поново оваплоћава у ново тело, упада у нову тамницу.[64] Интересантно је да је овакво учење питагорејаца о пресељењу душа, као и у Индији, повезано са учењем о поновном враћању свега што постоји. Наиме, и питагорејци су сматрали да по истеку неког светског периода (у Индији је то калпа), све се у свету понавља безбројно много пута у апсолутно истоветном виду[65]. Питагора је био близак индијском учењу не само у томе, него и по питању метода за ослобођење душе од реинкарнације, заступајући строги аскетизам. Аскетски и питагорејски начин живота имали су за циљ да спасу душу од даљих преоваплоћења и да јој помогну да се врати у њену небеску отаџбину[66]. Учење слично Питагорином, имали су и песник Пиндар, као и грчки трагичари Есхил и Софокле. По њима, сила, као нека супстанција једном учињеног греха, продужава поново да живи у судбама потомака и кажњава се у њима све новим злочинима и несрећама. И с тим се подудара песимистичка представа о животу као о продуженој “смрти душа”[67]. “...Сад сам и ја такав бегунац од богова, који је заблудео, Ја сам пак некада био младић, и девојка и птица, и жбун, и нема риба која у води обитава...”[68]. Као по учењу Питагоре, и по Емпедоклу, кроз очишћење и аскезу, људи се у новим рођењима могу подизати на виши степен постојања рађајући се као јасно видици, песници, лекари, вође и, најзад, постају опет богови[69]. То и јесте циљ “посвећења и чистог живота”, да би научили душу да се истргне из круга рођења и да одахне од невоља[70]. Но највећи ум који је примио и философски развио учење о пресељењу душа, био је, нема сумње, Платон. Темељ за то његово учење послужила је његова теза о преегзистенцији душа у свету идеја. Поред тога, он се појављује у историји људске мисли као први проповедник учења о духовној, бестелесној и неземаљској природи душе и о њеној бесмртности. Отуда слободно можемо рећи да вера у личну бесмртност душе стоји у вези са вером у њену богоподобност и, као таква, учврстила се у сазнању човечанства управо под утицајем платонизма. Сама по себи, та вера никако не одговара учењу о пресељењу душа, а у неким односима чак јој је и противна. У мањој мери, индијско и орфијско- питагорејска представа о могућности оваплоћења човечијих душа у животиње, па чак и у биљке, очигледно је неспојива с Платоновим убеђењем да основ душе и њене бесмртности јесте начело чисте духовности, натчулног интелектуалног созерцања, и уопште основни прави пут душе који одговара њеној правој природи јесте “пут горе”, у небески свет[71]. 1. Платон нигде не помиње могућност оваплоћења човечије душе, у растиње граница оваплоћења остаје животињски свет, и то првенствено у виду виших његових врста: грабљивих зверова, орла, лабуда, птица певачица (но и то су као изузеци), док по општем правилу пресељење душа ограничено је на свет људских бића; 2. Друга, принципијелнија одлика Платоновог учења, састоји се у томе да се битно ограничава безнадежно учење о предодређености будућих судби душе “кармом”. У десетој књизи “Државе” душе умрлих, пролазећи очишћујуће казне у подземном свету, саме бирају себи будућу земаљску судбу, тј. род свога оваплоћења, руководећи се при том опитом прошлог живота. Једном изабравши себи судбу, душе даље потпадају под власт судбине, неопходности, но сам избор је слободан[73]. Из тога происходи да, по Платону, прошли живот не утиче на даљу судбу душе, као индијска неумољива карма, не одређује је с безизлазном неопходношћу на зло и страдање у следећем животу. Платон јасно говори да би то било неспојиво са свеблагошћу бога, и са слободом човека[74]. Но, та вера у пресељење душа није била прихваћена од каснијих философа, тако да је већ Аристотел, ученик Платонов, отворено био против тога, јер је за њега била недопустива идеја о пресељењу душе пошто свако тело има своју сопствену душу, свој “облик” и “форму”[75]. Вера у пресељење душа није се сачувала у каснијој епоси грчке религиозности, ни у грчкој философији где је она била потпуно притешњена и другом аристотеловском концепцијом душе; и пантеизмом стоика за које је душа честица божанског огња, која има да се слије са својим извором; и материјализмом школе Епикура, који је поставио свој основни задатак да спасе људе од страха мисли о било каквом загробном постојању, те је проповедао потпуно ишчезавање душа са смрћу; ни у народним религиозним веровањима[76]. Тек касније, за време неоплатонизма, избија као искра из пепела вера у пресељење душе. Била је нарочито заступљена код чувеног неоплатоника Плотина, премда и код њега у доста блажој форми него што је била, рецимо, код Питагоре и Емпедокла. Плотин се отворено колеба да призна оваплоћење људских душа у животиње, и само условно то сматра могућним, а више је склон мисли о крајњој супротности између људских и животињских душа[77]. Оба ова друштва имају скоро исте погледе како на свет тако и на човека и његову судбу. Поглед на свет пак, како теософије тако и антропософије, јесте, пре свега “пантеистички натурализам или спиритуалистички хилозоизам”, који се састоји у томе да нема Бога и света, као Творца и твари, но постоји свет који представља собом живу лествицу божанствених потенција или стварност “јерархија”. “То је оригинално незнабожачко обожење света, које не зна бога над светом но само у свету” [79]. На основу таквог погледа на свет, сви су они доследни када тврде да се свет развија сам по себи и од себе. Отуда још једна заједничка црта, како теософског тако и антропософског погледа на свет, јесте универзални еволуционизам: свет је еволуција Бога у свету, теокосмоса, која се опредељује нарочитим планетарним стањима. Тај општи закон еволуције самим тим обухвата и човека, у односу на кога се остваруј е као закон преоваплоћења, који има најсвеопштије антропокосмичко значење. Преоваплоћење је универзални закон еволуције света и човека. Појединачно настаје и еволуира Бог, као и свет, као и човек, и не постоји ништа завршено стално и вечно . На основу овога у суштини својој требало би и теософију и антропософију назвати космософија. Антропософија је такође космоцентрична као и теософија. Упркос свога назива она ипак није антропоцентрична .[81 ]Што се тиче учења о човеку, ту се они углавном сви слажу са Јеленом Блавацком, и признају да се човек састоји из физичког тела, астралног тела или душе, и вишег неизменљивог човечијег духа. То је антрополошка доктрина општа за све теософске покрете, иако одриче целосност човечије личности, како у њеном постанку тако и у њеној коначној судбини[82]. Неки теософи на ова три дела човека додају и четврти део — “ЈА” као посебан део, а неки опет броје седам, па чак и десет делова из којих се човек састоји[83]. За окултисте човеково “ја” је од битног значаја, а Штајнер за њега отворено говори да је капља у океану божанског живота[84]. Ипак им то ништа не смета да учење о реинкарнацији буде основни стожер целог теоантропософског система. С обзиром на то да учење о реинкарнацији, како смо већ видели, има за основну поставку и крајњи циљ спасење човека од овог и оваквог живота, и његово усрећење на неком другом плану (било то у сливању са Брамом, било у нирвани као потпуном небићу, или у нирвани као блаженом стању ван бола и патње, или пак у некој врсти раја), а исти циљ спасења човека, додуше од греха, смрти и ђавола, и осигурање њему васкрсења и блаженства тамо: “одакле одбеже бол, туга и уздисање” има и хришћанство, те су многи писци и научници правили упоређења међу њима и давали превагу једном или другом. Није редак случај да су многи више ценили реинкарнацију од хришћанског есхатолошког учења о васкрсењу. Но треба знати да то није резултат неког објективног и строго научног изучавања, него је у питању или плод недовољног познавања суштине хришћанства, или субјективни моменат, или пак нека врста авантуризма и жеље за нечим новим и тајанственим. Такав случај имамо са господином др Петром Станковићем који се, у своме делу Medicina divina, на хришћанство баца најпрљавијим блатом, изгледа, само зато да би истакао учење о реинкарнацији на прво место и “доказао”, како се “логичким путем Једино помоћу реинкарнације може наћи решење горе постављеним питањима”[96]. Колико је оправдано једно такво мишљење и многа слична, показаће нам упоређење и објективно посматрање целе ствари. Да бисмо идеју реинкарнације уопште удостојили пажње и упоређења са натприродним Богооткривеним учењем хришћанским, на представницима учења о реинкарнацији лежи, пре свега, тежина доказа да реинкарнација стварно и постоји. А то је оно што је за њих најтеже у ствари немогуће доказати. Јер за сада морамо и можемо констатовати само чињеницу да још не постоје никакви ваљани докази за стварност сеобе душа, односно реинкарнације[97]. Истина, многи покушавају да то докажу неким примерима, који су проблематични, као случај са малом Александрином која је умрла и понова се родила од истих родитеља, најавивши још пре свога рођења својој мами да ће јој опет доћи[98]. Поред тога, у теорији реинкарнације није нам јасно ко се то реинкарнира, да ли душа као засебна супстанција, личност, дела наша или карактер, или пак нешто нама непознато. Зато сва теорија реинкарнације у потпуности зависи од одговора на питање шта се у ствари преоваплоћава? Ако кажемо: преоваплоћава се индивидуалност, одређена именом и презименом, то овакав одговор је бесмислен јер индивидуалност је та, овде и овако оваплоћена личност. Лепота неоваплоћена, идеја лепоте, није индивидуалност: јер само та и таква конкретна лепота јесте индивидуалност. Зато се индивидуално може оваплотити, преображавати се, може чак и васкрснути, но не може прећи у другу индивидуалност остајући сама собом, не може бити замењена другом индивидуалношћу, јер суштина индивидуалности се и састоји у томе да је она незамењива. Она не може поставити себе потпуно на место друге индивидуалности, јер би то значило заменити себе другим, а индивидуалност је незаменљива... Индивидуалност или монада, може се изменити, но не до тог степена да би прешла у другу индивидуалност. Она, како говори Лајбниц, допушта метаморфозу, но не и метемпсихозу”. Личност човекова је оно што је разбијено у свим теоријама о реинкарнацији, а без личности, која би била носилац духовног живота, не може се оправдати ни реинкарнација. Личност није само сума одељених центара или сфера, није њихово хемијско или органско сједињење, него је управо јединствено и непоновљиво јединство, један живот укорењен у свом духовном начелу и јерархијски целостан... Тело човека није само орган или инструмент личности (кога би се по теорији реинкарнације требало ослободити да бисмо достигли блаженство), него је жива страна личности, оно је такође личносно (логосно), оно саучествује у животу личности[100]. Тек у хришћанству личност добија своје одговарајуће место пошто је личност непоновљива По хришћанском учењу, баш оно што је трајно у човеку и што наслеђује вечност, јесте личност. Личност је створена од Бога и носи на себи образ и подобије Божије. Личност није никакав продукт космичке еволуције; она не настаје у космичком стварању и не подлеже космичком распадању. Личност је духовно религиозна категорија[101]. У теоријама пак реинкарнације безличан је и Бог (уколико га признају), и човек, те је њихов поглед на свет непријатељски настројен према личности и самим тим и према човеку. Нарочито код теософа и антропософа, посебно код Штајнера, човек је разбијен на делиће и подељен на разломке, тако да код њих немамо целосност личности, пошто сваки тај део човека може да живи самостално и без осталих. Зато је неусвојиво учење Штајнера које установљава такву многобројност разноврсних начела (физичког, ефирног, астралног тела и “ја”) у човеку, јер јединство личности је не фактичка свезаност разних животних процеса у тим различитим начелима, него, пре свега, један и јединствени истински живот целосног организма[102]. Због такве наводно раздвојености у човеку. представници реинкарнације нису у сагласности шта се у ствари пресељава у други живот. Истина, већина њих држе да је то наше “ја”, но то нису ничим доказали. Али ако им и допустимо ту могућност, да човек може да се реинкарнира, чиме ће нам објаснити чињеницу да се људи не сећају својих ранијих оваплоћења? То питање се темељито на истини да духовну суштину човека сачињава његова лична свест и самосвест Кад би тога нестало, онда би нестала и та дотична личност. Међутим, нико се од живих људи не сећа своје преегзистенције[103]. Додуше, ту и тамо наводе се примери где су и поједини научници, као Роше и Буве, успели да путем хипнозе ставе пацијенте у такве услове у којима су се ови сећали својих ранијих оваплоћења; чак до детаља[104]. Но све оно што се говори под хипнозом и у несвесном стању није никакав доказ за истинитост реинкарнације. Нормално би било, када би реинкарнација постојала, да се сви људи сећају свих својих ранијих оваплоћења, јер би само то заиста био прави и необориви доказ да једна те иста личност пролази кроз разна тела. Међутим, тога нема. А прекидање личне самосвести приликом реинкарнације, то је психолошки немогуће замислити: нити доказати. Ја сам “ја” само дотле док постоји моја самосвест о себи, док постоји моја душа као носилац те свести Ја нећу бити “ја” само у два случаја: ако ме потпуно нестане (као што учи материјализам, даће ме после смрти сасвим нестати), или ако се та претворим у једну сасвим другу личност, неко друго биће, неко друго “ја”, као што следи из учења о реинкарнацији.[105] Тако на пример, Артур Финдлеј, познати научник који се бавио тих испитивањима, имао је медијума Слоуа, преко којег је разговарао са духовима. Он у својој књизи “На прагу етеричког света” износи питања и одговоре које му је дух давао. Између многобројних питања и одговора које он наводи, има и: ПИТАЊЕ: “Да ли се ми на земљи реинкарнирамо?” ОДГОВОР: “Дакле, то је питање, одговара дух. код којега наилазим на тешкоће у одговору. Не бих знао ни за кога ко се реинкарнирао. Ја сам прошао овамо пре много година, и око мене има много људи који су живели на земљи пре више хиљада година. То је све што могу рећи, јер ми моје знање не допушта да више кажем”[108], завршава дух. Но и то је сасвим довољно да се види да и сам спиритизам поткопава теорију реинкарнације. на кога се њени пропагатори тако радо позивају. Као што смо видели теорија реинкарнације нема нигде сигурне темеље на којима би се учврстила и одржала. Она је вешто сачињен опијум за успављивање људи, и заводи их странпутицама, обећавајући им да ће тим начином брже и лакше доћи до жељеног циља. него ако иду утабаним путем хришћанства, којим су за скоро 2.000 година прошли многобројни светитељи Божји и оставили нам сигурне путоказе за царство Божије. Неки теософи. а нарочито др Рудолф Штајнер, осећају да удаљавајући се од хришћанства губе сигуран темељ под ногама, те желе да се масама хришћанским прикажу као добри хришћани, па чак и православци. У том циљу они се позивају на нека места из Јеванђеља (Мт. 11,14; 16.14), као да се тобоже и тамо налази учење о реинкарнацији. Но, од теософа радо навођена места из Јеванђеља, само у спољашњој форми садрже сличност са тим учењем, по суштини пак имају сасвим други смисао. Ако народ сматра Исуса за васкрслог Илију, Јеремију или другог пророка; или Ирод претпоставља да је Он васкрсли Јован Крститељ; онда се овде подразумева не вера у реинкарнацију (као што би теософи и антропософи хтели) него вера у оригинално васкрсење на земљи умрлог од стране људи који нису знали и умели да објасне како се појавила чудесна, и посве необична, личност Христова међу њима. Речи пак самог Исуса Христа о Јовану Крститељу, као о дошавшем на земљу Илији, имају очигледно друкчији смисао: користећи се народном вером у нови долазак Илије (који је узет жив на небо), Христос у терминима те вере указује да је Јован већ испунио функцију која је предназначена Илији: “Ако хоћете веровати, он је Илија што ће доћи” (Мт 11,14). Према томе, ни теософија ни штајнеријанство нису никакво “продубљивање хришћанства” за које се представљају, чак ни јерес, нити нарочити правац у хришћанству, него они просто ништа заједничког са хришћанством немају. У штајнеријанству напросто нема места ни једној од најдражих бисера вере хришћанске: нема надсветског Бога у Светој Тројици; нема небеског Оца и Светог Духа, нема Бога Слова, који се оваплотио и примио човечију природу, нема сладчајшег Господа Исуса (него има неко биће Christus Jesus, које је састављено из сунчаног духа Буде, Зороастре, два младенца и томе слично), нема Пресвете Богородице и бесеменог зачећа (место тога они имају причу о две Марије и два Јосифа), нема Евхаристије и Голготске искупитељске жртве, нема Васкрсења Христова, Педесетнице, свеопштег васкрсења мртвих, нема боголиких личности које чекају васкрсење, суд и вечни живот (а има вечно кружење, и обнављање), нема Јеванђеља и Откровења (а има Акаша хроника и разних учитеља), нема Светих, нема Цркве, нема љубави и вере (а има дрски и љубопитљив и интелектуални рационалистички гносис).[109] Учење о васкрсењу и учење о пресељењу душа исходе из оне метафизичке идеје да се тело јавља као неопходни орган душе, да разорење тела при смрти треба да се смени успостављањем тела у саставу човека[111]. Заштитници теорије реинкарнације с правом нам пребацују да је по природним законима (пошто они не признају интервенцију Божју у свету) васкрсење тела немогуће. Но сва је срећа што то нико од нас и не тврди, па и само учење о васкрсењу признаје да је у поретку “природе” успостављање већ разрушеног тела немогуће, и да је то установљење само нарочито дејство воље Божје, као продужене оне победе над смрћу, коју је Исус Христос извршио у своме васкрсењу, откривши тиме могућност и нужност васкрсења свих умрлих. У хришћанском учењу сједињују се на тај начин два принципа немогућност природног установљења тела и признање неопходности тог установљења за пуноћу живота[112]. Живот душа усопших од смрти до васкрсења јесте живот:, но непотпун, јер за потпун живот потребан је интегритет личности који се постиже не у некаквим поновним оваплоћењима у другим телима него у спајању душе са истим својим васкрслим телом “јер ће сам Господ са заповешћу, са гласом Архангеловим и с трубом Божјом сићи с неба и мртви у Христу васкрснуће најприје”. (I Сол. 4,16) Учењем хришћанским о томе да се Христос по своме васкрсењу узнео у телу, да Он, прави Бог, сада пребива на небу у прослављеном своме телу, утврђује се са изузетном снагом принцип телесности, као неодољиве, онтолошки неодстрањиве функције личности из природе човека. Без тела нема пуноће живота. нема целосности личности. Јединственост и непоновљивост личности се односи на тај начин у хришћанству и на тело: неће се ново тело стварати при “васкрсењу”, него ће васкрснути пређашње[113]. То је неопходно нужно у појму васкрсења, јер не би била заступљена правда Божја ако би се с мојом душом сјединило неко друго тело, које би морало да испашта за оно што само није учинило. Зато је врло важно то да у васкрсењу устаје “то исто” тело, како је било у човеку не у смислу материјалног састава (јер и при животу човека материјални састав не остаје увек исти), него у смислу те јединствене и непоновљиве везе дате душе и датог тела. Како је било у животу, тако и при васкрсењу тела, човек ће осећати своје васкрсло тело као управо ,.своје поново нађено”[114]. Но то васкрсло тело, иако ће бити ово исто наше садашње тело, оно неће имати својство данашњих тела, него ће бити са новим својствима која су потребна за живот на новом небу и новој земљи “где правда живи”. Јер васкрсење је у исто време и преображење – “јер нећемо да се свучемо него да се преобучемо; да живот прождере смртно” (I Кор. 15. 51-54), не, дакле, само повратак или успостављање, но и узвишење, прелазак бољем и савршенијем[115]. То преображење тела је, по речима апостола Павла, неопходнији закон чак и од смрти, иако многи сматрају да је смрт најнужнија неопходност, јер каже: “Ево вам казујем тајну: јер сви нећемо помрети, а сви ћемо се промијенити” (I Кор. 15.51). Хришћанин у то верује, у то се нада и за ту веру и наду пролива крв своју “јер зна коме верова” (види II Тим 1,12). Вечни залог и подршку нада хришћанска има за себе у пасхалној благовести. То је блага вест о разрушењу смрти “Где ти је смрти жалац? Где ти је дакле победа”? (I Кор. 15,55). Ван васкрслог надања обесмишљава се и обеснажује свака проповед о Христу и сама вера у Њега губи смисао, постаје празна и узалудна (I Кор. 15,17) Ван васкрсног надања веровати у Христа било би узалуд и бадава, било би само сујеверје[116], али “Христос уста из мртвих, и би новина онима који умријеше” (I Кор. 15,20). Са таквом вером у срцу хришћанин са радошћу подноси све што га снађе у животу, Јер у његовим ушима стално брује речи Христове: “Ходите мени сви који сте уморни и натоварени и ја ћу вас одморити” (Мт. 11, 28), као и “ни један који живи и верује у мене неће умрети вавек” (Јн. 11, 26). Бескрајна величина хришћанске есхатологије, садржане у васкрсењу и вечном животу, биће нам још јаснија ако на крају погледамо у каквом стању и неизвесности остаје човек који се узда у теорију реинкарнације, која је нераздвојно везана са будизмом, а што нам је показао мисионар Гарди истинитим речима о будистичкој есхатологији: “Тешко доступно осећање производи систем Буде. Он осакаћује човека, угушује дух. Она говори мени да ја нисам стварност, нисам реално биће, да ја немам душе; да ни овде ни у каквом другом вишем свету ни за кога нема непомућене среће, пуне радости, ненарушивог мира. Она ми саопштава да ја могу живети милијарду милиона светова, и да ни у једном од њих и ни у каквом делу века ја не могу бити слободан од страховања за будуће, док не достигнем стање несвесности; да ради достизања тог стања ја се морам удаљити од свега пријатног, драгог, узвишеног, благородног. Оно упорно понавља мени да ја, док постојим, увек ћу бити подвргаван тузи, непостојаности, пустоши, па ипак не могу престати да постојим ни сада, ни у многобројним идућим вековима, док не достигнем нирвану. И у свем толиком несрећном стању, ја се нуждавам и тражим спасења од стране премудрог, свемогућег, и свеблагог бића... Но уместо тога мени дају, као у подсмеху, само сличне утехе; мене уче да упирем свој поглед на Буду, који је већ престао да постоји, на Dharmmu,(закон Буде), који није био никакво биће, и на Sanghu (одред будистичких монаха), чији чланови, макар да и постоје стварно, но слично мени подвргнути су страдању и греху”.[117] 3 Реч “самсара” јавља се у каснијим Упанишадама као ознака за егзистенцијални ток уопште, то јест за кретање човека кроз реинкарнације (Душан Пајин, Философија Упанишада, Нолит, Београд 1980, стр. 170. Појам пак “карма” представља једну од основних поставки индијске философске мисли. Суштина тога појма је у томе да збир рђавих и добрих дела сваког човека (његова карма) одређује облик његове касније реинкарнације. Можеш се у будућем животу родити као отпадник, роб, па чак и као животиња, црв, комарац или бедна мушица (Л. С Васиљев, Историја религија Истока, Ново дело, Београд 1987. стр. 163).