Измене Кривичног законика или имплементирање пропале британске резолуције о Сребреници у српско законодавство 26. новембра 2016. Став Коментара Крајем новембра 2016. године владајућа већина на челу са СНС-ом Александра Вучића је усвојила Закон о изменама и допунама Кривичног законика (у даљем тексту Закон о изменама КЗ). У члану 30. Закон о изменама КЗ се мења члан 387 КЗ . Прописује се казна затвора од 6 месеци до 5 година за онога ко јавно “ одобрава , негира или умањује“ геноцид , злочин против човечности или ратне злочине. Стандардe за утврђивање ових злочина даје Међународни кривични суд са седиштем у Хагу. Прво питање које се поставља када се анализирају ова одредбе је зашто се појам геноцида не везују за Конвенцију о спречавању и кажњавању геноцида из 1948 године? То је основни међународни извор који регулише појам геноцида (међународни уговор усвојен на Генералној скупштини УН). Слично питање се може поставити и за изостављање позивања на Женевске конвенције из 1949 године када се ради о регулисању друга два велика злочина у међународном праву, злочина против човечности и ратних злочина. Одговор се налази у чињеници да Међународни кривични суд игнорише четврти велики злочин који регулише међународно право, злочин против мира или агресију. Римски статут Међународног кривичног суда у члану 5.став 2. фактички укида своју надлежности за кривично дело агресије и оставља је “будућим“ генерацијама ( иако је злочин агресије био основ одговорности још на Нирнбершком суђењу и у случају Никарагва против САД ). Оваквим регулисањем српски законодавац је омогућио да буде кажњиво свако довођење у сумњу западне верзије злочина у Сребреници али и да буду амнестирани сви они који оправдавају бомбардовање СРЈ од стране НАТО. У пракси, то би значило да сви они српски држављани који јавно одобравају став премијеровог пријатеља Рудолфа Ђулијана да је бомбардовање СРЈ осиромашеним уранијом без одобрења Савета безбедности УН било “добро“ , неће кривично одговарати за ово примитивно величање злочина агресије . Српска власт оваквим законским регулисањем не само да ретроактивно уводи једну врсту вербалног деликта из времена СФРЈ, како су приметили бројни коментатори у нашој јавности, већ и крши позитивне прописе међународних организација у области слободе изражавања. Србија је чланица Савета Европе (СЕ) од 2003. године , сходно томе примењује и Европску конвенцију о људским правима. Њени грађани учествују у поступцима пред Европским судом за људска права у Стразбуру. Читав овај политичко-правно-прави механизам Савета Европе се заснива на члану 10 Европске конвенције о људским правима који гарантује слободу изражавања. Слободе изражавања је у систему СЕ ограничена само интересима националног сувернитета, безбедности, борбе против криминала и неморала . Нема ни речи о њеном повезивању са међународним кривичним правом као што се покушава представити у српском КЗ. У правном систему УН слободу мишљења регулише члан 19 Универзалне декларације о људским правима и члан 19 Међународног пакта о грађанским и политичким правима . Ограничења слободе изражавања су скоро индентична као у систему СЕ . Коначно, и Повеља о основним правима ЕУ у члану 11 регулише слободу мишљења и изражавања . Ни у овом примарном правном извору ЕУ нема значајног органичавања слободе изражавања. Дакле, очигледно се ради о политичким притисцима или о нечијем обећању да ће увести западну верзију злочина у Сребреници у српско законодавство . ( Није тешко погодити ко у српској пирамиди власти има реалну моћ и манир да “обећа“ тако нешто). Зато се може закључити да је инцијатива за овакво мењање српских закона дошла од оних земља које које су гласале у Савету безбедности за британску резолуцију о Сребреници у јулу 2015. У тој резолуцији се Велика Британија управо позива на Римски статут Међународног кривичног суда. Британија такође захтева и да “политички лидери“ у Србији прихвате да се “десио геноцид“ и да израде “ образовни програми“ из којих ће будуће генерације извлачити “поуке у вези са геноцидом“. Усвајање овакаве резолуције је спречено тек руским ветом у Савету безбедности УН и то на молбу председника Републике Српске Милорада Додика .Упадљиво је тада било ћутање тадашњег (и садашњег) српског премијера . Логичан закључак који указује на спољнополитичке мотиве за мењање КЗ се у нашој јавности покушава оспорити квазиправном тврдњом да је Међународни кривични суд донео само једну пресуду о геноциду, у случају Конго . На основу тога се прави конструкција по којој да се српски Закон о изменама КЗ може односити само на негирање геноцида у Конгу .Овакав класичан пример за contradico in adjecto или повезивање неповезивог, вређа здрав разум чак и када би се прихватила нереална теза да Међународни кривични суд више никада неће донети пресуду у вези са геноцидом. У том контексту, апологете режима упадљиво прећуткују (намерно или због незнања) чињеницу да у Хагу поред Међународног кривичног суда постоје још и Међународни суд правде и Међународни кривични трибунал за бившу Југославију . Од ова три суда у Хагу , два су већ прихватила западну (британску) верзију злочина у Сребреници . Међународни кривични трибунал за бившу Југославију у случају Крстић 2004. и Међународни суд правде у случају Босна против Србије 2007. Због тога се могло (са високом вероватноћом) очекивати и да ће Међународни кривични суд у свом раду преузети пресуде повезане са Сребреницом као пресуђене правне чињенице или стандарде који се не доказују и не доводе у питање. То се већ десило. У случају Jean-Pierre Bemba Gombo (политачара из Конга) само у једном поднеску главног тужиоца има преко десетак позивања на пресуде и одлуке Међународног кривичног суда за бившу Југославију укључујући и случај Толимир. Тачније, главни тужилац Међународног кривичног суда Fatou B. Bensouda се у поднеску од 1.7. 2016 позива на пресуду жалбеног већа Међународног кривичног трибунала за бившу Југославију у случају Толимир од 8.4. 2015. по којој је бивши начелник главног штаба ВРС осуђен на доживотну робију због оптужби за геноцид у Сребереници. У истом случају Jean-Pierre Bemba Gombo , судско веће доноси осуђујућу пресуду 21. 3. 2016 . позивајући се неколико десетина пута на пресуде Међународног кривичног трибунала за бившу Југославију , укључујући и пресуду у случају Вујадина Поповића оптуженог за геноцид у Сребреници и осуђеног на доживотну робију . Ово преузимање западне верзије злочина у Сребреници од стране Међународног кривичног суда ће се наставити. То не показују само минимална физичка удаљеност од пар стотина метара између Међународног кривичног трибунала за бившу Југославију и Међународног кривичног суда у Хагу као и нескривене амбиција судија из првог суда да се запосле у другом због боље плате и перспективе (услед затварања ad hoc трибунала). Много је важније што је досадашња пракса Међународног кривичног суда прозападно политички оријентисана . У том контексту , Руска Федерација је овог месеца повукла свој потпис са Римског статута (Министарство иностраних послова је образложило ту одлуку непостојањем политичке “независности суда“ и једностраним изјавама главног тужиоца у вези са сукобом у Украјини ). Скоро истовремено, неколико афричких држава предвођених ЈАР иступило је из Међународног кривичног суда (уз подршку Кине). Овоме треба додати и начин бирања судија Међународног кривичног суда на који чланице Савета безбедности УН Русија и Кина фактички немају утицаја (због непостојања вета и издвојености из система УН) и биће јасно да је српска власт предала правно тумачење злочина у Сребреници у руке Запада. На тај начин је српска власт на челу са премијером, фактички имплементирала текст британске резолуције о Сребреници у српско законодавство и поново, као и у случају Бриселског споразума, дерогирала и заобишла СБ УН. Дејан Мировић, НСПМ Ознакенапредна фукара Претходно Војни синдикат Србије: Генералштаб узео активно учешће у ометању сутрашњег протеста и тиме починио кривично дело После НАПРЕДНА ФУКАРО! То српска у имену странке да замените са ШИПТАРСКА, да људи коначно схвате са киме имају посла stefan tijanić 26. новембра 2016. at 17:24 Vučić ozakonio britansku rezoluciju ...ma ‘ajte pa nije valjda njihov igrač a pod našom zastavom ...nije igrač pion jeste 26. новембра 2016. at 17:32 Džaba menjaju zakon kada će isti biti promenjen... 26. новембра 2016. at 20:50 bez engleza nemoze Ni svinjokolj 27. новембра 2016. at 02:00 Menjacemo ponovo zakon kada se resimo okupacione vlasti! Ово је занимљиво... http://www.srbijadanas.net/izmene-krivicnog-zakonika-ili-implementiranje-propale-britanske-rezolucije-o-srebrenici-u-srpsko-zakonodavstvo/


Хаммерфигхт (2010) - торрент игра Хаммерфигхт (2010) торрент Додато: 3-08-2015, 06:48 | Довнлоадс: 797 Хаммерфигхт - је дводимензионална аркада, изграђен у потпуности на физици. Играње је борба за летећим машинама са различитим пирсинг-резање штрајка оружја.Само окрените миша, можете сломити непријатеље на комаде, сломи их против зидовима, и уништи све на свом путу. Како напредујете кроз игру је могуће опремити авион са штитом и оклопа, покупи други мелее оружје, а затим пуцањ. Хаммерфигхт - један од оних ретких, до данас, игре у којима можете побољшати своје вештине скоро неограничено.Јединствена физикални модел омогућава укусном и врло аутентичним осећајем - осећа утицај металне буздованом на дугом ланцу. Игра чита кретање миша, одређује амплитуду замаху и, сходно томе, силу удара. Хаммерфигхт Али то није само иновативан начин играња, то је врло дубоко осмишљен и интегрисан игра универзум са сопственим филозофијом. Игра невероватно извршава из уметничке тачке гледишта. Визуелни стил који се може описати као пост-апокалиптичном стеампунк стилу је необична прича илуструје. Програмер: Константин Косхутин Издавач: КранКс Продуцтионс Језик: Руссики Оперативни систем: Виндовс 98 / МЕ / 2000 / КСП / Виста Процесор: Атхлон / Пентиум Гхз Видео Цард: ДирецтКс 8.0 компатибилна графичка картица Ц 64 МБ Фрее хард дриве спаце: 140 МБ - Интуитивно управљање окретањем миша - Реална физика, Деструцтибле објекти - Софистицирани прича и игра свемир - Висок квалитет и модеран Гаме арт - Више од 50 врсте оружја - 3 додатна режим, до 4 играча 1. Моунт 3. Копирајте садржај фолдера Црацк у фолдер са утакмице Довнлоад Хаммерфигхт (2010) торрент: Поцкет Танкс Делуке (2011) Холе (2012) Цабелас Лов Екпедитионс (2012) Доллар цртица (2013) Стонерид (2014)


source: wikipedia

text: Канзас (), држава је САД смештена на Средњем западу. Име је добила по реци Канзас која протиче кроз њу. Канзас се према северу граничи са Небраском, према истоку са Мисуријем, према југу са Оклахомом и према западу са Колорадом. Ова америчка држава има 105 округа и 628 градова. Историја Долазак првих Европљана Подручје данашње државе Канзас је било настањено Индијанцима хиљадама година пре него што су на његово тле дошли белци. Шпански конкистадор Франсиско Васкез де Коронадо је 1540. године је ишао северно од Мексика у потрази за седам златних градова Сиболе. У данашњем Новом Мексику му је речено за земљу Кивиру па је 1541. кренуо ка североистоку у потрази за благом на том подручју. Дошавши у индијанско село Кивира Коронадо није пронашао благо али је рекао за то подручје да је „најбоље место које је видео где се може производити све што је неопходно Шпанији.“ Коронадо се вратио у Нови Мексико. Следеће године свештеник који га је пратио на том путовању Хуан де Падиља се вратио у данашњи Канзас са жељом да прошири хришћанство међу Индијанцима. Њега су убили Индијанци. Тачно место његове смрти није познато али се претпоставља да се то десило у данашњем средишњем делу Канзаса. Отац Падиља се сматра првим хришћанским мучеником на тлу Сједињених Америчких Држава. До краја 17. века Француска је стекла право на сву земљу у сливу реке Мисисипи. Ову територија је обухватала и подручје данашњег Канзаса. Француски трговци крзном су дошли у североисточни Канзас 1702. године а наредних година ову територију су истраживали Клод Шарл ди Тисне, Етјен де Бурмон и Пол и Пјер Мале. Фор Кавањол, војни гарнизон и трговачки центар, је основан 1744. у близини данашњег Левенворта. Французи су се одрекли својих претензија на ово подручје 1763. али су их повратили 1800. године, да би САД откупиле комплетну територију Луизијане 1803. године. Мериведер Луис и Вилијам Кларк су у јуну и јулу 1804. истражујући Територију Луизијану посетили и подручје Канзаса на левој обали реке Мисури. Две године касније поручник америчке армије Зебулон Пајк, прешао је преко Канзаса са својом експедицијом. Током тог путовања сусрео се са Индијанцима с којима је преговарао у име новог „белог оца“, тј. председника САД. Наставио је даље путовање ка западу и открио је високу планину која се зове Пајков врх (). Стазе Санта Фе и Орегон Настављајући да истражују Канзас, имигранти и трговци су направили путеве тј. стазе којима су се кретали. Вилијам Бекнел, трговац из Мисурија, је успоставио Стазу Санта Фе ради трговине са Шпанцима у данашњем Новом Мексику. Почетком 1820-их каравани кочија су слани овим путем од реке Мисури до Санта Феа. Стаза је била дугачка око 1.300 km. Орегонску стазу која је ишла преко североисточног дела Канзаса су користили емигранти до Калифорније и Северозапада средином 19. века. Неки од људи који су пролазили овом стазом су одлучили да се настане у Канзасу, због изузетних могућности које су им се нудиле. Статус Територије Ратификовањем Одлуке о Канзасу и Небраски од стране Конгреса САД 1854. године формирана је Територија Канзас која је обухватала простор данашњих држава Канзас и Небраска, такође је омогућено настањивање белог становништва. С обзиром на проблеме везане за робовласништво у то време Канзас је био поприште сукоба између присталица и противника робовласништва. Најдрастичнији сукоби су били „масакр у Потаватомију“, где је Џон Браун са својим људима убио петорицу присталица робовласништва, затим битке код Блек Џека, Френклина и Хикори Поинта, спаљивање Осаватомија и „масакр у Маре де Сињу“ у округу Лин. Овај период обележило је и велико досељавање становништва из источних делова САД, који су у потрази за златом прелазили територију Канзаса на свом путу ка Калифорнији. Државност Политички прваци у Канзасу су 1855. први пут од Конгреса САД затражили статус државе. Предложили су устав по ком би у Канзасу било забрањено робовласништво, међутим Конгрес САД је одбио тај предлог. Други пут су покушали 1857. са уставом који је одобравао робовласништво. Овај устав је прво био прихваћен на референдуму на ком нису учествовали аболиционисти, да би на поновљеном референдуму био одбачен. На поновљеном референдуму нису учествовале присталице робовласништва. Међутим устав је ипак послат Конгресу САД на разматрање. За то време је одржана трећа уставотворна конвенција у Ливенворту. На њој је донет нови устав, који је прихваћен на референдуму 1858. године али га је, као и претходни, Конгрес САД одбацио. Последња, четврта, уставотворна конвенција је одржана у јулу 1859. Устав који је предложен забрањивао је робовласништво и дефинисао је данашње границе Канзаса. Становници Канзаса су га одобрили на референдуму у октобру 1859, док је привремена влада изабрана у децембру исте године. У априлу 1860. Представнички дом САД је гласао да Канзас добије статус државе, међутим то није одобрио Сенат јер је био под контролом присталица робовласништва. Након ових догађаја питање статуса Канзаса постаје национално. Након победе Абрахама Линколна јужњачке државе су прогласиле отцепљење, а сенатори из тих држава су се повукли. Самим тим створили су се услови да Канзас постане држава, што је и остварено 29. јануара 1861. доношењем Закона о Канзасу. Тако је Канзас постао 34. чланица Сједињених Америчких Држава. Грађански рат Власти Канзаса су у априлу 1861. послале 650 а до краја су ангажовале више од двадесет хиљада војника, то представља импозантну цифру ако се узме у обзир да је у овој држави било нешто мање од тридесет хиљада војно способних мушкараца. Из тих разлога Канзас је имао и највећу стопу убијених војника међу чланицама Уније. Иако је према попису из 1860. имао мање од триста војно способних Афроамериканаца Канзас је дао 2.080 бораца афричког порекла. Том броју афроамеричких бораца су допринели робови који су побегли из Арканзаса и Мисурија. На територији Канзаса је вођена само једна битка. То је била битка код Мајн Крика, која се одиграла у округу Лин 25. октобра 1864. У њој учествовало негде око 25.000 војника. Резултат те битке је пораз снага Конфедерације којима је командовао генерал-мајор Стерлинг Прајс, и спречавање могуће инвазије на Канзас са југа. Последње деценије 19. века Након грађанског рата долази до сукоба са Индијанцима на западу. Разлог томе је повећано настањивање белог становништва на западу САД. Федералне власти су покушале да са Индијанцима преговарају и спрече избијање сукоба али то није остварено. У Канзасу су напади достигли врхунац 1867. када је убијено око 130 досељеника. До краја 1869. већина племена се иселила, међутим на западу Канзаса су настављени сукоби све до 1878. У међувремену наставља се убрзано досељавање, ничу градови, граде се школе, отварају се мала предузећа и занатске радионице. Изградња железнице је допринела сточарској производњи јер је омогућила њен несметан транспорт ка истоку. Захваљујући квалитетнијој врсти пшенице коју су 1874. године у Канзас донели менонити из Русије поспешена је пољопривредна производња. Канзас у 20. веку Током двадесетог века у Канзасу долази до постепене преоријентације привреде са претежно пољопривредне на индустријску производњу. Канзас се постепено урбанизује а становништво се концентрише у местима Канзас Сити, Вичита и Топика. Демографија Административна подела Канзас је подељен на 105 округа: Галерија Референце Спољашње везе Историја Канзаса Државе САД


Бог нам је дао разноликост да би се допуњавали,помагали и једни друге волели и међусобно се радовали.


Одржан пријем бруцоша 2017/18 By Архитектонски факултет_Уредник on 25/09/2017


– Ово ти је што си се исплазио


source: fineweb

text: Tripoli -- Ministar zdravlja Libije Abdul-Rahmar el-Hasnavi saopštio je da je u plemenskim sukobima u gradu Sabi na jugu države, za dva dana ubijeno najmanje 50 ljudi. El-Hasnavi je rekao da je većina od 50 ubijenih umrla od vatrenog oružja i šrapnela. On je naveo da je ranjeno oko 160 ljudi, a da su neki od njih prebačenina lečenje u bolnice u drugim mestima. Ti okršaji istakli su koliko je još Libija krhka nakon svrgavanja prošle godine libijskog vođe Muamera Gadafija, preneo je AP, navodeći da nova vlada nije uspela na nametne autoritet i da, umesto toga, Libijom upravljaju milicije i plemena koja su u zavadi. Sukobi u Sabi, kojia se nalazi na oko 650 kilometara južno od prestonice Tripolija, buknuli su u ponedeljak kada su pripadnici plemena Tabu ubili jednog člana plemena Abu Seif. Mnogi su želeli smrt Moamera el Gadafija, kako bi sve tajne koje je znao umrle sa njim, kaže prvi čovek libijskih pobunjenika Mahmud Džibril. Bivši vođa Libije Moamer el Gadafi mnogo je znao i zato su mnoge sile pre želele njegovu smrt nego svedočenje na sudu, rekao je vođa Prelaznog nacionalnog veća Mahmud Džibril u intervjuu za Raša tudej. Mahmud Džibril "Previše strana imalo je realne interese da Gadafi ne progovori i da večno zaćuti", rekao je Džibril dodajući da se ne zna ko tačno stoji iza njegove likvidacije, strane sile ili Libijci. "Voleo bih da znam ko stoji iza tog ubistva", rekao je Džibril. Prvi čovek Veća koje je uz pomoć NATO snaga i Zapada oborilo vlast u Tripoliju smatra kako je bivši libijski lider pred kraj svoje vladavine slao previše kontradiktornih poruka, posebno da želi da podeli vlast u državi, pokušavajući na taj način samo da kupi vreme. Džibril žali što Gadafi nije izveden pred sud, ali i kaže da ima mnogo onih koji nisu želeli da dugogodišnji libijski vođa govori, zbog, kako kaže, tajni koje je znao. Žestoke borbe snaga lojalnih Gadafiju i pobunjenika, potpomaganih vazdušnim udarima zapadnih saveznika, trajale su mesecima. Moamer el Gadafi ubijen je u oktobru prošle godine u svom rodnom gradu Sirtu. Iako je uhvaćen živ, oni koji su ga pronašli nisu se prema njemu ponašali kao prema ratnom zarobljeniku, već su ga mučili, a potom i likvidirali. Двадесетак возила са заставама Ал Каиде прошла кроз Сирт. Сличан конвој, тврде амерички обавештајци, недавно протутњао кроз Триполи. За три дана сукоба ривалских милиција, у Либији убијено најмање 50 особа. Амерички обавештајци покушавају да оцене колику опасност представљају све чешћи јавни наступи припадника Ал Каиде у Либији, тим пре што су снимци колона возила или фотофрагије застава те организације у последње време "процурели" у јавност неколико пута. На последњем таквом снимку, начињеном у родном граду Моамера Гадафија, Сирту, види се двадесетак војних возила како пролази улицама са јасно истакнутим заставама Ал Каиде. На возилима је исписано: "полиција", "Сирт" и "устаници". Либијски амбасадор при УН Ибрахим Дабаши је, америчкој мрежи Еј-Би-Си, објаснио да "ствари нису такве каквим се чине", јер су снаге нових власти често носиле "заставе пророка Мухамеда". "Те бригаде немају никакве везе са Ал Каидом. У Либији нема елемената Ал Каиде", рекао је Дабаши. Али, амерички званичници сматрају да је појављивање застава Ал Каиде у Либији "алармантно", мада није јасно да ли су их носили радикални исламисти, оперативци Ал Каиде, локални џихадисти, или локални команданти у жељи да провоцирају ривале. Више од 50 мртвих у Саби Истовремено са појавом застава Ал Каиде у Либији су избили сукоби између милиција племена Тубоу и становника Сабе, у којима је убијено најмање 50 људи, док су десетине рањене. Власти у Триполију су, стога, у Сабу упутили око 600 војника како би смирили страсти, али су борци племена Тубоу дошли до центра тог града, док су се владине снаге распоредиле по предграђима. Сукоби су избили после свађе око једног аутомобила у којој је убијен становника Сабе, после чега су обе стране почеле да пуцају. Таква ситуација траје већ три дана. "И да сви Срби напусте Косово, остали би монаси! И да оду монаси, остале би цркве! И да разоре цркве, остала би црквишта! И да затру црквишта, остале би кости косовских јунака којима је засејана косовска земља! И да изметну кости, остале би сенке наших предака и свих оних који су икада на Косову живели и у косовским светињама молили!!!" Dvojica pripadnika britanskog obezbjeđenja ranjena su danas u napadu raketom ispaljenom iz ručnog bacača na britanski diplomatski konvoj u libijskom gradu Bengaziju, izjavili su zvaničnici britanske ambasade. Ambasador Dominik Askvit i ostali službenici ambasade bili su u konvoju, ali niko od njih nije povređen, preneo je Bi-Bi-Si Raketa je pogodila automobil sa obezbeđenjem konzularnog konvoja. U ovom trenutku nije poznato ko je izvršio napad koji se dogodio nekoliko dana nakon što je meta bila diplomatska misija SAD. Američka misija u Bengaziju napadnuta je nakon što je Vašington objavio da je u Pakistanu ubijen Abu Jahja al Libi, Libijac koji je bio drugi čovek u komandi Al kaide. Stručnjaci za bezbednost kažu da u području oko Bengazija deluju brojne islamističke militantne grupe koje se protive prisustvu zapadnih zemalja u muslimanskim državama. Prošlog meseca ispaljena je raketa iz ručnog bacača na kancelarije Međunarodnog komiteta Crvenog krsta u ovom gradu, ali nije bilo žrtava. Mesec dana ranije, u Bengaziju je bačena bomba na konvoj sa Janom Martinom, šefom misije UN u Libiji, ali nije bilo povređenih. Тунис је данас изручио Либији Ал Багдадија Али Ал Махмудија, бившег премијера режима свргнут либијског лидера Моамера Гадафија. Представник либијског Министарства одбране Мохамед ал Ахвал изјавио је агенцији Ројтерс да је Махмуди из Туниса пребачен хеликоптером у Триполи. „Махмуди је сада у Триполију и држимо га у затвору”, рекао је Ахвал. Махмуди је први бивши званичник свргнутог режима који је из друге земље изручен прелазној влади Либије. Био је премијер у Гадафијевом режиму од 2006. године све док није пребегао у Тунис у време када су побуњеници заузели Триполи, у августу 2011. године. Махмудијев случај би, како оцењује Ројтерс, могао да послужи као преседан другим земљама које су људима блиским Гадафијевом режиму пружиле уточиште. Триполи сматра да је за питање националног поноса и трансформације земље важно да се људима који су повезани са режимом Моамера Гадафија суди у Либији. Групе за заштиту људских права, међутим, нису сигурне да либијски правосудни систем испуњава стандарде међународног права и сматрају да би особама као што је Махмуди требало да се суди пред Међународним кривичним судом у Хагу, наводи британска агенција. Суд у Тунису је још у новембру одлучио да Махмуди буде изручен Либији, али је председник те земље Монцеф ал Марзуки недуго затим, алудирајући, како јавља Ројтерс, на свиреп начин на који су побуњеници убили Гадафија, изјавио да до екстрадиције неће доћи све док се ситуација у Либији не стабилизује довољно да Махмудију може бити гарантовано праведно суђење Јевгениј Примаков: Русија и УН су жртве западне авантуре у Либији недеља, 24. јун 2012. Русија и ОУН су жртве западне авантуре у Либији. Нас су Американци преварили, рекли су да ће над Либијом бити затворено небо – рекао је Јевгениј Примаков током полемике са Хенријем Кисинџером Колико је крхко поверење између Москве и Вашингтона и зашто Руси имају осећај да их Американци желе преварити, одлично је показала полемика бившег руског премијера и министра спољних послова Јевгенија Примакова и његовог старог пријатеља бившег америчког државног секретара Хенрија Кисинџера на Међународном економском форуму у Санкт Петербургу. Примаков и Кисинџер су говорили о геополитичким изазовима 21. века и у том контексту о руско-америчким односима као и тзв. арапским револуцијама. Кисинџер је оценио да је за САД врло важно да са Русијом одржава добре односе. Примаков је реплицирао: - Наши председници налазе заједнички језик као што и нас двојица дођемо до заједничког става. Али све остаје на речима. Москва и Вашингтон имају јако сумњичаве односе. Ствара се глобални систем ПРО. Без обзира на све руске предлоге, Вашингтон гура своје планове - рекао је Примаков. Он је уверен да садашње руководство у Кремљу неће поновити грешку Брежњева. Један од разлога распада СССР је био што га је Америка увукла у трку у наоружању. Русији таква трка више није потребна, јер она не почиње од нуле. Јевгеније Примаков је устврдио да је проблем прављења атомског оружја у Ирану измишљен. - Колико ја знам, Американци немају информацију да је Иран одлучио да направи атомску бомбу - рекао је Примаков. - Русија и ОУН су жртве западне авантуре у Либији. Нас су Американци преварили, рекли су да ће над Либијом бити затворено небо и да авијација неће бомбардовати становништво. Ми смо разумели важност тога, гласали смо за резолуцију кад су нас молили Американци. А касније је њихова авијација почела да бомбардује Гадафија. Ми учимо па ћемо код одлука о Сирији имати у виду искуство из Либије - објаснио је Примаков. Кисинџер је узвратио да Американци то не раде због својих интереса, већ у интересу народа у земљама конфликта. - Око 95 одсто Американаца не зна где се налазе Либија, Сирија и Иран. Кад у таквим земљама почиње грађански рат Американци инстиктивно покушавају да га зауставе. Сирија је у неком смислу вештачка држава, створена на крају Првог светског рата. Питање је шта ће се догодити. Ми имамо различите ставове о томе. Али требало би да ми у САД и ви у Русији престанемо гледати на то као на конфликт интереса САД и Русије - рекао је Кисинџер. - Двадесетих година прошлог века Лав Троцки и његови бољшевички истомишљеници сматрали су да је револуцију могуће извозити без обзира на то какви су услови у некој земљи. Американци понављају ту грешку експортујући демократију. Али демократија треба да расте изнутра, а не да се насађује - објаснио је Примаков. - И ја сматрам да еволуција друштва треба следити властити историјски ритам, потврдио је Кисинџер. - За разлику од неких мојих земљака, ја доста ниско оцењујем могућност ширење демократије помоћу војних акција. Слажем се да се та друштва морају демократизовати, али не применом силе - рекао је Кисинџер. Либија: Ослобођен правни тим Међународног кривичног суда понедељак, 02. јул 2012. Зинтан -- Либија је ослободила из притвора четворочлани тим правника Међународног кривичног суда, који се од 7. јуна налази у притвору после посете сину Моамера Гадафија. "Желео бих да се захвалим либијским властима што су данас учинили све што треба да се омогући отпуштање особља МКС, тако да они могу да поново буду са својим породицама", рекао је председник МКС Санг-Хјун Сонг на конференцији за новинаре у либијском граду Зинтану. Заменик министра спољних послова Либије је рекао да четворо правника из МКС више нису у притвору у Либији. Они треба да напусте земљу вечерас и оду у Европу, летом који је организовала италијанска амбасада у Либији. Четворочлани правни тим МКС је ухапшен пошто је, наводно, аустралијска правница Мелинда Тејлор доставила "сумњива" докумената Саифу ал Исламу. Међу спорним документима је, наводно, било Саифово писмо упућено на адресу МКС, у коме се наводи да "не постоји никаква влада нити закон у Либији" и да га "малтретирају". Осим Тејлорове, ухапшени су и чланови тима Хелен Асаф, Естебан Пералта Лосила и Александар Кодаков. Саифа ал Ислама, који је у притвору у Зинтану откад је ухапшен, у пустињи лане у новембру, МКС терети за злочине током вишемесечних сукоба у Либији, у којима је после 42-годишње владавине свргнут и потом убијен његов отац Моамер Гадафи. "Информације које су изложиле либијске власти биће у потпуности испитане у складу са процедурама МКС, а након повратка нашег четворочланог тима", наводено је у саопштењу суда, са седиштем у Хагу, од 22. јуна. У том саопштењу је речено да ће после спроведене истраге, МКС санкционисати оне за које се докаже да су одговорни за неприлично понашање, пренела је агенција АФП.


text: Западњачка оријентација у Србији Средином XIII века почела је да се врши велика промена политичких односа на Балканском Полуострву. Грчки елеменат почиње поново да узима маха. Никејско Царство, за време Јована Ватаца, води енергичну и у главном све успешнију борбу за васпостављање Византије и ортодоксије у Цариграду. Најпре у савезу с Бугарима, а после без њих и против њих, они освајају постепено изгубљене позиције на Балкану. Од Бугара су отели целу источну Маћедонију они, а западну Грци из Епира. Кад је стари ослепљени цар Теодор, давно ослобођен из бугарских ропства, покушао из свог Водена једну акцију против Никејаца, у вези са Епирцима, дало је то Ватацу добродошао повод да скрха и Епирце као могућне такмаце и да поседне добар део Маћедоније и Арбанију с градом Кројом, 1253. год. Поред Грка на јужном делу Балкана, јаку политичку активност показују, у исто време, и Мађари на северу. Они се уплићу у бугарске међусобице и од 1246. год. Бела IV се назива "краљем Бугарске". Око 1247. год. Мађари стварају мачвански банат испод Саве и за првог управника постављају краљева зета, черниговског руског кнеза Ростислава Михајловића, који поред Мачве добија још североисточни крај Босне са Соли и Усором. После смрти босанског бана Нинослава (+ иза 1250.), Мађари су, искористивши тамошње нереде изазване највероватније верским сукобима, ушли с војском у Босну и покорили је. Краљ Бела писао је папи 11. новембра 1253. год., како има посла с јеретицима Бугарске и Босне "против којих се управо сад боримо с нашом војском". После пораза босанско је подручје било раздељено у више мањих баната и области, које је као од милости делио мађарски краљ. У самој ужој, старој Босни, после ове борбе, јавља се као бан неки Пријезда, вероватно онај исти Нинослављев рођак из 1233. год. Њега доцније чланови породице сматрају као родоначелника династије Котроманића. У писмима мађарског краља он се назива као "fidelis noster" ("наш верни"), а имао је, добијене од њега, и поседе ван Босне, око Горњег Михољца. Да је према Мађарима био у правом вазалском одношају сведочи чињеница, да 1260. год. његове чете суделују у мађарској војсци, кад је та ратовала са чешким краљем Пшемислом Отокаром II. У исто време Мађари су се дали осетити и у Хуму. Жупан Радослав хумски, син кнеза Андрије, дотле рашки вазал, бележи се као "веран клетвеник господину краљу угарскому". Краља Уроша сви ови догађаји нису с почетка непосредно погађали. Његови први сукоби беху са малом Дубровачком Републиком, која је, изузетно, у овој прилици хтела да води политику великог стила и да уђе и у опасније авантуре. Повод за сукоб било је неколико (агитација Владислављеве жене, земљишна погранична питања на требињској граници, трговачке повластице и др.), али је најважније спорно питање било о правима и поседима дубровачке и барске католичке архиепископије међу Србима. Питање је уз верски добило и чисто политички карактер. Краљ Урош, сасвим природно, помагао је настојања барске архиепископије из јасног разлога, што је желео да католичка црква Србије буде под влашћу његова, а не туђег поданика. Краљ Урош није заступао искључиву православску традицију Св. Саве, можда по том што је био син Ане Дандолове, а свакако под утицајем своје жене Јелене, која је била из врло угледне али ближе непознате француске породице. Анжујска династија назива је "својом драгом рођаком" и нема сумње да је с њом у некој вези. У Приморју је било доста католика; Урош је према њима био предусретљив, а краљица Јелена, која се удала за Уроша око 1245. год., била им је прави заштитник. Урош је хтео да задовољи своје католичке поданике и да на папиној курији изради непрепорно признање барске архиепископије, које јој је од средине XII века било одузето, 1199. год., за Вукана Немањића, обновљено и после опет оспорено. Дубровачка Република чувала је права своје цркве с упорношћу пуном енергије. У интересу тобоже старих и стечених права обе су цркве, и барска и дубровачка, извршиле у то време читав низ фалзификата папинских повеља. Год. 1247. израдише Дубровчани на папској курији, да се барски каптол подвргне дубровачкој цркви. Кад је у мају те године дошао дубровачки каноник Матеј у Бар, да изврши решење, наишао је тамо на непредвиђен отпор. Барски каптол изјављивао је, да он не признаје то решење, а пук и клирици узрујано су викали: "Шта се нас тиче папа? Наш је папа господин наш краљ Урош!" Син градског кнеза с неколико младића морао је лично да спроведе Дубровчане до пристаништа, да их не би разјарена светина и телесно напала. Овакво држање католичног елемента даје најбоље сведочанство о успеху толерантне политике краља Уроша. Ма колико се узимало у обзир, да су се Барани овако држали јер су били у питању њихови локални интереси и патриотизам места, ипак би тешко било веровати, да ће једна католичка опћина претпоставити једног краља шизматика папи, ако тај краљ и његова политика доиста то не заслужују. Обавештен о тој ствари папа, за чудо, није осудио толико Баране колико Дубровчане. Водећи у првом реду рачуна о интересима цркве, а нешто и из политичких разлога, папа је 1248. год. именовао за барског архиепископа једног веома цењеног црквеног мисионара и свог пријатеља Јована де Плано Карпили. Њему је поверио да тачно проучи овај спор. Дубровачка Република је већ 1249. стала тражити савезнике. Те године обећао је бан Нинослав Дубровчанима, да ће их штитити у случају нападаја српског краља. Суседног хумског кнеза Андрију, српског вазала, склонили су те исте године да им даде обећање, како ће лепо примити Дубровчане који њему добегну и да им даде изјаву да не ће поћи на њих с њиховим непријатељем. По том би изгледало, и то је врло вероватно, да су се Дубровчани бојали нападаја српског краља због свога држања, а не да је иницијатива потицала од њих. Али, кад су, мимо свако очекивање, они дали ухватити и затворити барског надбискупа, кривица за изазивање пада на њих. Почетком 1252. год. водила се права парница између Барана и Дубровчана, у присуству обојице архиепископа; а у лето те године пошао је Урош на Дубровник. Мала република успела је да за овај мах смири краља с мало штете, иако су духови били узрујани. Урош се љутио што се преговори у Риму бесконачно отежу и осорно је изјавио, да у његовој држави нема никакве власти ни папа ни римска црква; краљ Владислав отишао је још даље, па је чак и псовао папу и назвао псима и њега и све кардинале. Изненађује, свакако, и упорност Дубровника, који је тражио, поред толиког устручавања са српске стране, да њезина црква буде врховна власт једне већ моћне краљевине. Не попуштајући никако, а уплашени нападајем од 1252. год., Дубровчани желе да се још боље осигурају и да с добрим савезником евентуално сами пређу у нападај. Таквог савезника нашли су у Бугарима. У лето 15. јуна, 1253., склопљен је у Дубровнику савез између његове владе и Бугара, и то изрично "врху зло творење неверног краља Уроша". По том уговору, Дубровчани су имали дати помоћ Бугарима и на копну и на мору и предати им све градове које буду узели. Дубровчани ће као награду добити слободну трговину по Бугарској, све раније повластице по Србији, мало проширење земљишта и врховно право своје цркве над приморским католицима Србије. Годину дана доцније, 22. маја, придружио се том савезу и хумски жупан Радослав, син Андријин. Није сигурно, да ли је Радослав ушао у тај савез пре бугарског нападаја на Србију или услед њега. Бугари су, доиста, после склопљеног савеза упали у Србију и продрли су дубоко, чак до манастира Св. Петра на Лиму, који су опљачкали, а можда и до Жиче. Како је дошло до бугарског повлачења из Србије није данас сигурно познато; највероватније је да је било страног посредовања, било византиског, било мађарског. После бугарског повлачења Дубровчани су дошли у тежак положај. Осамљени, они су морали тражити мир, који је склопљен 23. августа 1254. По том миру Дубровник је морао да плати један део ратне штете. Дугогодишњи спор између њихове и барске цркве решен је у корист ове друге; и то је решен тако, што су Дубровчани одустали од парничења. Барска архиепископија постала је отада неоспорена католичка метропола Србије. Горе од Дубровчана прошао је жупан Радослав. После овог рата о њему се губи сваки траг; биће вероватно да га је краљ Урош свргао с власти и његов део Хума тешње спојио са својом државом. Иза смрти цара Јована Ватаца (+1254.) покушаше Бугари да поврате Маћедонију, али нису имали среће. Неуспех у том рату изазва у Бугарској метеже и погибију цара Михајла II, а потом и грађански рат. После дугих криза би, најзад, за цара изабран Константин Тих, унук Немањин вероватно по женској линији и после зет никејског новог цара Теодора II Ласкара. Своју повељу манастиру Св. Ђорђа Горга код Скопља Тих пише тако, да се види како је водио рачуна о свим својим везама; он ради како су радили "свети и православни цареви грчки и бугарски, и жупани и кнезови и краљеви српске земље. Нешто више успеха имао је у својој антиникејској политици после Ватацове смрти епирски деспот Михајло. Он је искористио запосленост цара Теодора у Малој Азији и 1258. почео је непријатељства у Маћедонији и Албанији. Да би имао више сигурности он је ушао током догађаја у савез са франачким кнезовима Вилхелмом Вилардуенским, господарем Ахаје и Манфредом краљем Сицијлије. Овом је, као мираз уз своју кћер, уступио Крф, Драч, Валону, Канину и Берат. Као некад за времена Роберта Гвискара што су Нормани из Јужне Италије закорачили у Албанију, сматрајући тај пут као најприроднији да се одатле шире према унутрашњости Балкана и загосподаре Јадранским Морем, тако се имало поновити и овог пута. Албанија у брзо постаје домена франачких господара. Краљ Урош је с почетка имао извесних веза са царем Ватацем. Као непосредни, Бугари су му били опаснији и он је радо гледао њихово потискивање од никејског господара. Али после Ватацове смрти Урош хладни према Никејцима, можда зато што му се чинило да су, после многих успеха, сувише ојачали своју моћ. Можда због каквих родбинских веза он прилази Михајловом савезу, у ком западњаци имају тако видног удела, а можда му је изгледала сигурнија добит у савезу малих. Год 1258. почела су непријатељства. Епирци су освојили највећи део западне Маћедоније, помагани од Срба. Заповедник византиске војске и хисторичар Георгије Акрополита беше се повукао у прилепски град и ту се затворио. И Срби су преко Кичева кренули на тај град и узели га, разбивши једну грчку војску која им је била пошла у сусрет, али нису могли да освоје саму прилепску тврђаву, односно онај град, који се, на једном стрмом брегу, издиже изнад вароши и који је данас познат под именом Марково Кале. Срби су кренули после тога на Скопље и узели га, а прилепска се тврђава, на крају крајева, предала заједно са својим заповедником, кога у оковима одведоше у Арту. Усред ових борби умре цар Теодор II, пореметивши пред крај памећу; тек после дужих криза дође за његова наследника војсковођа Михајло Палеолог, човек храбар и способан, али личан и потпуно безобзиран. С њим долази на власт нова византиска династија Палеолога, која влада све до пропасти Цариграда и грчке државе. Кад се учврстио на престолу, цар Михајло пребаци одмах војску у Европу, да прими борбу с тамошњим непријатељима. Његов брат Јован потуче код Костура удружене Епирце и Франке, па одмах настави даље продирање. Брзо падоше Охрид, Дебар и околна места. "Такви су становници тих западних области", образлаже Акрополита себи за оправдање ту појаву, да се у тим крајевима народ без много отпора мири са променама власти, "лако се подвргавају свима господарима". Само с помоћу свог зета Манфреда, коју му овај посла у најтежи час, могао је Михајло да се одржи у својој области Епира и северне Тесалије. Грци су заузели читаву Маћедонију, а потисли су и Србе из Скопља. Изгледа, да је краљ Урош, видећи судбину Епираца, сам повукао своју војску из Маћедоније и тако избегао тежој борби са никејским трупама. На српско подручје оне нису прелазиле. Али главни византиски успех овог победничког ратовања беше васпостављање њихове власти у Константиновој престоници. Једним ноћним препадом, 25. јула 1261. год., заузеше никејске трупе Цариград и протераше отуд Латине и њихова цара Балдуина II. Цар Михајло Палеолог, као обнављач Византије, "отац отаџбине" свечано је метнуо на главу царску круну у Аја-Софији. Његова политика после тог успеха има више амбиција и замах. Он је у сукобу с много суседа, а нарочито с Бугарима, против којих војује дуже али без сталне среће. Са Србима се у то време није носио. Ови су били једним делом заузети на северу, као помоћници Мађара, у њиховим борбама с чешким краљем Пшемислом Отокаром II (1260. год.). Како су Срби постали нека врста мађарских вазала не да се утврдити на основу извора; ја лично мислим, да је то била цена мађарског посредовања у српску корист за време српско-бугарског рата 1253/4. год. Српске помоћне чете помињу се у мађарској војсци изрично уз сигурно вазалне Босанце и Бугаре из области деспота, после цара Јакова Светослава. Да српско-мађарске везе постану ближе, оженио се старији син Урошев, Драгутин, Катарином, ћерком краља Беле IV. Кад се женио Белин син, Бела Млађи, 1264. год., у сватове, код Беча, дошао је и "краљ Србије", вероватно краљ Урош главом. Можда је те везе с Мађарима развијала краљица Јелена, а можда су оне последица непосредних мађарских успеха 1253. год. у Босни и њихова учвршћивања у Мачви. Када су у Мађарској, 1267. год., настале борбе између старог краља Беле и његовог првенца сина Стевана, које су узеле велике размере и завршиле Белиним поразом, и када се чинило да је Мађарска, услед тих борби знатно ослабљена, решио се краљ Урош да се опрости њихова туторства и да се и сам окористи тим заплетима. Исто је то био покушао мало раније и бугарски деспот Светослав, али без успеха. Да би успео према Мађарима Урош се хтео да осигура пријатељством са Грцима. Цар Михајло је радо прихватио везе са Србима. Против њега спремала се из јужне Италије врло озбиљна акција, којој је био на челу Карло Анжујски, брат француског краља Луја IX, краљ "обеју Сицијлија". У мају 1267. склопио је он уговор с протераним латинским царем Балдуином, на двору папе Климента IV, да се почне наскоро с обновом Латинског Царства. Његова је војска посела Крф, узевши то као етапу за даље акције. У таквим приликама цар Михајло је морао водити рачуна о држању Срба. Споразум између њега и њих био је брзо готов, и да би био солиднији требало је да краљевић Милутин, други син Урошев, узме Михајлову кћер Ану, и да он као царски зет постане наследник престола. Међутим, неуспех Урошев с Мађарима поквари све планове. Он беше 1268. год. продро у Мачву, али га ту Мађари потпуно потукоше и заробише. Мађари су и према краљу Урошу, као и према деспоту Светославу, показали доста пажње; они су их задржали на престолу, тражећи само више гарантија за будућност. Те су се гарантије, међу осталим, састојале вероватно у том, да се краљевићу Драгутину, као мађарском зету и приврженику, да удео у власти и већи утицај на државне послове. У актима после тога Драгутин се, доиста, назива "млађи краљ". На политику Урошеву утицали су нарочито догађаји у суседству после 1271. год., односно после смрти епирског деспота Михајла, кад се његова држава распала у два дела и кад су Анжујци из јужне Италије, користећи се тим, посели главне албанске градове Драч, Валону, Берат и Кроју и још нека места. Балкански народи, противници Грка, почеше се спремати да ухвате тешње везе са Карлом Анжујским. У септембру 1271. год. очекивани су на анжујском двору посланици Србије, Бугарске и Албаније, иако његова војска тек 1272. почиње своје операције у Албанији. Тад су Анжујци створили први пут посебну албанску државу, "regnum Albaniae", на чијем је челу, у њихово име, стајао капетан-маршал, са седиштем у Драчу. Шест угледних албанских таоца седело је, међутим, на двору краља Карла. У мају 1273. год., српски и бугарски посланици долазе на Карлов двор, где их врло лепо примају. Краљица Јелена је сродница Карлова, а краљ Урош се изрично зове "одлични пријатељ". У овај анжујски савез улази и тесалски господар, севастократор Јован, који се домало орођава с Урошем и даје своју кћер за његова сина Милутина. Испало је, дакле, тако, да је грчки цар, који је први кренуо мисао о савезу балканских држава против нове латинске инвазије добио тај савез против себе. Србија је, после узалудне акције против Мађара, ушла потпуно у везе са западњачким силама; краљ Драгутин важи као мађарски поузданик, а краљица Јелена је најсигурнија потпора западног свештенства и, с њим у вези, и заточник западне ориентације. Видећи опасност од западњака цар Михајло намисли да је отклони предлажући папској курији унију између православне и католичке цркве. Ради тога сазват је велики црквени конгрес у Лиону, 1274. год. У преговорима око уређења црквених питања Михаило је учинио велику погрешку што је изнео предлог да се укину, као неканонски основане, трновска патријаршија и српска автокефална архиепископија и да се српска и бугарска црква подвргну охридској. То изазва, сасвим природно, огорчење и код Срба и код Бугара; уопште, читав тај посао са лионским сабором и овај став Михаилов против српске цркве деловали су на Србе, да лакше приме антивизантиску политику Урошеву у савезу са западњацима, која им иначе свима не би била по вољи. И грчки клир, са чијом осетљивошћу и утицајем цар није рачунао у довољној мери, устаде против његове црквене политике. Цар Михајло је свакако рачунао, да би укидање трновске патријаршије и српске архиепископије и њихово подвргавање Грцима могло бити сматрано као неки добитак и да би то могло утицати да се лакше приме остали закључци лионског сабора, али се преварио. Књижевно и културно знатно развијена грчка јерархија прозрела је суштину лионских закључака, који су доносили превласт и признање папства, и није хтела ни помишљати да за љубав споредних уступака прегори свој начелни став. Цар Михајло, и довољно мудар и довољно предузетан, није се зауставио само на дипломатској и верској акцији. Имајући известан ослонац код Албанаца он је предузео и војничке мере да сузбије Анжујце на Балкану. С јесени 1274. год. његова војска је посела Берат и прешла те и наредне године и на боља освајања у драчкој области потискујући анжујске чете. Ове се одржавају, у главном, у Приморју, где их штити и снабдева краљева флота. Краљ Урош, који није имао успеха ни према Грцима ни према Мађарима, тражио га је према малој Дубровачкој Републици, којој никад није био прави пријатељ, поред свега што се чинило да су миром од 1254. год. решена сва спорна питања између њих. Дубровник је 1265-6. год. подизао своје јаке бедеме са копнене стране, "да би обухватио подграђе Св. Николе де Кампо и боље бранио пристаниште". У исто време тражена је у Млецима и помоћ против опасног рашког суседа. Занимљиво је, да је тада, као добра католичкиња, краљица Јелена била на страни Дубровчана и да им је чак, писмено, понудила услуге на рачун свог мужа и државе, којој је она била краљица, обећавајући им, да ће их на време извештавати о краљевим наредбама. Да ли је тада дошло до непријатељстава и каквог су обима она била није познато; тек од 1268. год. повећава Република свој годишњи данак краљу. Али ни тај нови споразум није био дуга века. 1275. год. дошла је српска војска поново под Дубровник, под вођством самога краља, и хтела је јуришем да га заузме. Дубровачки кнез, Петар Ћеполо, први пут у дубровачкој хисторији, не ограничи се само на успешну одбрану, него сам, с војском, изврши из града препад на Србе и потисну их од градских бедема. После тог успеха поче дубровачка флота нападати српске обале и пљачкати их. У једном таквом нападају настрадаше осетно од једне српске заседе, која похвата око 40 њихових племића. Бенедикт Гундулић као вођа и један Млечанин, заменик Ћеполов, бише, по наредби Урошевој, ослепљени. "Дванаест дубровачких посланика, обучених у црно одело, преклињали су новога дужда, Ђакома Контаринија, да их помогне с флотом, после чега су два млетачка посланика, који стигоше на две галије, посредовали те се мир наскоро обновио". Годину дана после тога дошло је, по мађарском примеру, и у Србији до борбе између оца и сина. Млади краљ Драгутин, у ког су Мађари, као у свог зета, имали више вере, добио је помоћ од мађарског двора и са том помоћу он је потукао очеву војску на гатачком пољу, у јесен 1276. год. Архиепископ Данило у Драгутиновом житију приказује ствар тако, као да Урош није хтео да, по обећању, додели сину једну већу област за владање и да је овај, онда, био присиљен да власт отме силом. У ствари, на Драгутина је деловао пример његова таста, краља Стевана V, и тадашње неодређено држање Урошево у борби између Грка и Анжујаца. Краљ Урош повукао се после пораза у Захумље, можда у требињску област, и доскора се закалуђерио и постао монах Симон. Умро је вероватно 1280. год., а сахрањен је у његовој лепој задужбини, у Сопоћанима, Рашкој на извору, у манастиру, који је поред Милешева очувао најлепше српске фреске XIII века. Збацивање Урошево није прошло у Србији без протеста. Сем краљице Јелене, која је осуђивала то дело, против њега је био и главни претставник српске цркве, архиепископ Јоаникије, који је због тога напустио свој положај. После су, из захвалности, краљица Јелена и краљ Милутин дали пренети његово мртво тело у Сопоћане, да лежи поред тела Урошева. Значај Урошеве владавине није био у политичким успесима; ти су, како се види, били или врло мали или понекад никакви. Чак би се пре могло рећи, да је линија његове спољашње политике, врло кривудава, завршила у многом негативно. Његова вредност претежно је у унутрашњем јачању државе; а у спољашњој политици његова је главна заслуга само у том, што је, за разлику од своје браће Радослава и Владислава, место њихове пасивне, узео више активну политику, покушавајући да је води више самостално. Он је тражио нове ориентације, а није хтео да се, као његова браћа, држи само једне линије, без имало личне иницијативе. У тим тражењима није био увек срећне руке, али је прилично погодио општи пут бар у једном правцу; савез са западњацима против Византије била је једина политичка могућност да Србија постигне извесне користи ако не одмах и непосредно, а оно, под добрим вођством, у скорој будућности. У унутрашњој политици његов успех је неоспоран. С каквим је разумевањем средио црквене односе у земљи види се најбоље по том, што га католици зову својим папом, а што православни архиеписком с њим заједно напушта своју власт. Да учврсти православље и да династију тешње веже са црквом, он је свакако доста учинио да његов брат Предислав постане архиепископ Сава II, по угледу на њихова великог стрица. За Урошев двор је учени калуђер Доментијан писао житије Св. Саве и Св. Симеона Немање. Краљ Урош је први почео експлоатисање рударства у Србији, а посебно сребрених мајдана у Брскову, и то, по свој прилици, помоћу саских рудара који су испред Татара пребегли из Ердеља у Србију. Прве капитале за тај посао давали су Дубровчани и Которани као комисионари Млечана; можда је због неког финансиског питања и дошло до каснијих сукоба између Краља и Републике Св. Влаха. Први српски бронзани новац по грчком узору почео је да кује краљ Радослав, али тај покушај није имао готово никаква привредног значаја. Српски средњевекони новац почиње од краља Уроша. Он је први почео ковање сребрених динара, по угледању на млетачке матапане, који су господарили у трговачком промету по источном делу Средоземног Мора, и тај тип новца задржан је и од свих његових наследника. Тим је српска држава примила, у новчаном погледу, западњачки карактер; према западу је, преко Котора и Дубровника, упутила и свој главни извоз не само рударских, него и других домаћих сировина, претежно сточарског порекла (месо, вуна коже, сир, восак и сл.). Краљ Драгутин остао је читава свог живота одан Мађарима, поред свих криза и промена кроз које је прошла њихова држава крајем XIII и на почетку XIV века. Исто је тако остао у пријатељству и са напуљским двором. Утицај сродничких веза преко Драгутинове жене Катарине био је у оба случаја од знатног утицаја. Драгутин уопште има доста обзира у својим односима према западњацима; Млетачка Република нема разлога да се тужи на њ, исто као и наш Дубровник. Ради тога краљ Драгутин ужива симпатије западних писаца и истиче се увек као пример честитости према млађем брату Милутину. У Бугарској је од 1277.-1280. беснио грађански рат. Цар Константин, сломивши ногу, беше постао теже покретан и није могао с успехом да сузбије предузећа многих огорчених противника, раздражених нарочито поступцима његове царице. 1277. он је изгубио круну и живот, а онда је почело страховито клање у земљи. После дугих борби и невоља дочепао се, најзад, 1280., царског престола један Куманац, Ђорђе Тертерије. Против њега су Грци радили на све стране, и онда је сасвим природно што се цар Ђорђе одмах придружио анжујском савезу против њих. Ратовање савезника на албанској страни није било много срећно. Сами Албанци беху претежно уз Грке и у доста случајева чине неприлике и Србима и анжујским четама и људима. У јесен 1278. год. има помена о том, како Албанци нападају српске и дубровачке караване, који иду из Брскова у Котор. У јесен 1279. предати су у Бриндизију, у затвор, неки албански прваци као издајници напуљског краља. У пролеће 1281. год., после извесног напредовања у средњој Албанији, до Берата чете краља Карла бивају тучене и потиснуте с осетним губицима. Љут, с тога, а пун планова, Карло, помоћу својих широких веза увлачи у савез и Млетачку Републику; спрема велико предузеће против Грка; и озбиљно се носи мишљу да у најкраће време обнови Латинско Царство, коме би био на челу његов зет Филип, син Балдуина II. Али и цар Михајло не чека скрштених руку да дође ударац. Он је против краља Карла нашао савезника у арагонском краљу Петру, зету краља Манфреда, кога је 1266. срушио напуљски господар. Као последица грчко-арагонског савеза дошло је 31. марта 1282. год. Сицилијанско Вече, покољ Француза на Сицилији, и општи устанак против њих. Византиски цар бацио је угарак у саму Напуљску Краљевину и онда није никакво чудо, што краљ Карло за једно време није могао предузимати ништа на Балканском Полуострву. У вези са овом анжујском акцијом у Албанији било је и српско кретање против Грка. Оно, као ни анжујско, није вођено с почетка у великим размерама: карактеристично је, међутим, да није ишло с њим у истом правцу. Срби су ратовали у подручју око Шар-планине, и тек кад им се придружио један угледни грчки пребег, војвода Котаница, почели су да шире свој круг и да се упућују с појединим четама дубоко у Маћедонију, чак до Сера. После свог успеха у Албанији Грци угрозише и Србе, који морадоше да се повлаче. Нешто тај неуспех, а нешто несрећа, што је сломио ногу, при јахању, под градом Јелечем, изазваше код краља Драгутина тешку потиштеност. Архиепископ Данило приповеда, да је краљ сматрао свој пад као божију казну за поступак према оцу; али је још вероватније, да је на њ деловала недавна коб његова рођака, хромог бугарског цара Костантина. С тога он у Дежеву, 1282. год уступи престо свом млађем брату Милутину, а за себе задржа западни део области око Рудника, Подриње, и Хум са Требињем. Драгутин је предао престо Милутину као неке врсте регенту, желећи да наследство престола остане свакако у његовој линији, односно синовима му Владиславу и Урошицу. Тако су ствар и приказивали неки савремени страни писци; један анонимни приказивач Србије из 1308. год. изрично вели, како је сам Драгутин говорио, да је престо уступио привремено, за време своје тешке болести после пада, и да полаже своје право на њ. Данило, међутим, вели, да је Драгутин Милутину "даровао престо свој". У манастиру Ариљу, у Драгутиновој задужбини, бележи се 1296/7. год. како је тад владао "млади краљ Урош самодржац", па се тек за њим помиње ктитор "господин краљ Стефан, брат краља Уроша". Касније, кад је прездравио, 1284. год., добио је краљ Драгутин од свог шурака краља Ладислава, а против воље његове таште Јелисавете Куманке, Мачву са Сремом, Београд и од Босне крај Соли и Усоре, која је дотле држала сама Јелисавета. Драгутин се с тога и назва "сремски краљ", по средишњој области своје нове државе. Његове престонице беху Београд, који тад први пут долази под српску власт, и Дебрец у Срему. Драгутинову ту област аноним из 1308. назива Србијом, док за Милутинову има име Рашка. У Босни; он у јесен 1284. постаде зет краља Драгутина, узевши његову кћер Јелисавету. Та брачна веза имаће после велика значаја у хисторији Босне и Србије.


text: Прослава крсне славе лекара у Београду Са благословом Његове Светости Патријарха српског г. Иринеја, Преосвећени Епископ липљански г. Јован служио је данас, на празник Светих Козме и Дамјана свету архијерејску Литургију у капели Светих Врача у Клиничком центру Србије. Епископ је, заједно са генералним директором Клиничког центра, запосленима, пацијентима, гостима и верним народом преломио славски колач. Честитајући славарима, Епископ је пренео благослов Његове Светости Патријарха српског г. Иринеја. У беседи је подсетио присутне на богоугодни живот Светих бесребреника који су лечили болесне уз Божју помоћ не очекујући награду. На крају, Владика је пожелео старешини храма и свима присутним да се, уз Божју помоћ и помоћ благочестивог народа, радови на обнови капеле приведу што пре крају.


text: Прослава грчког националног празника у Београду Његово Преосвештенство Епископ бачки Г. Иринеј, у присуству Његове Светости Патријарха српског Г. Иринеја и Његовог Преосвештенства викарног Епископа хвостанског Г. Атанасија, служио је данас у Патријаршијској капели у Београду, на празник Благовести по новом календару, благодарење поводом грчког националног празника - Дана ослобођења од турског ропства и успомене на ослободилачке устанке из 1821. године. Благодарењу су присуствовали Његова Екселенција Амбасадор Грчке Г. Димостенис Стоидис, и угледни представници дипломатског кора, Удружења српско-грчког пријатељства и грчке заједнице у Србији.


Слава палим херојима у одбрани наше слободе / Српска верзиjа РЎР»Р°РІР° РїР°Р»РёРј С...РμСЂРѕС�РёРјР° Сѓ РѕРґР±СЂР°РЅРё РЅР°С€Рμ СЃР»РѕР±РѕРґРμРЉРμРіРѕРІРѕ РџСЂРμРѕСЃРІРμС€С‚РμРЅСЃС‚РІРѕ Р•РїРёСЃРєРѕРї С‚РѕРїР»РёС‡РєРё Рі. РђСЂСЃРμРЅРёС�Рμ СЃР»СѓР¶РёРѕ С�Рμ 24. РјР°СЂС‚Р° 2016. РіРѕРґРёРЅРμ РїРѕРјРμРЅ РїР°Р»РёРј С...РμСЂРѕС�РёРјР° Р Р°С‚РЅРѕРі РІР°Р·РґСѓС...РѕРїР»РѕРІСЃС‚РІР° Рё РїСЂРѕС‚РёРІРІР°Р·РґСѓС€РЅРμ РѕРґР±СЂР°РЅРμ РєР°Рѕ Рё СЃРІРёРј Р¶СЂС‚РІР°РјР° СЂР°С‚РЅРёС... РґРμС�СЃС‚Р°РІР° 1999. РіРѕРґРёРЅРμ. У одбрани слободе и достојанства своје Отаџбине 41 припадник РВиПВО положио је свој живот, а њихова имена су овом приликом прочитана. После помена који је владика Арсеније служио уз појање хора ученика Богословије Светог Саве из Београда, цвеће на спомен обележје палим херојима положили су чланови породица погинулих, делегација ратног састава РВиПВО, представници Града Београда и Градске општине Земун, пензионисани припадници РВиПВО, као и ученици Земунске гимназије и Основне школеСветозар Милетић. Уследило је обраћање комаданта Ратног ваздухопловства и противвазушне одбране генерала Ранка Живака.


AKREDITOVANA OBUKA O PRAVIMA DETETA ZA NOVE ŠKOLE – Obrazovanje za prava deteta АКРЕДИТОВАНА ОБУКА О ПРАВИМА ДЕТЕТА ЗА НОВЕ ШКОЛЕ Објављено 03/03/2020 од аутора: Aleksandra Polić Ужички центар за права детета је реализовао акредитовану обуку о правима детета за сараднике из новоукључених школа на пројекту Образовање за права детета. Обука је реализована у суботу, 29. фебруара 2020. године у Регионалном центру за стручно усавршавање запослених у образовању, у Ужицу, за запослене из ОШ „Слободан Секулић“, ОШ „Петар Лековић“, ОШ „Алекса Дејовић“ и ОШ „Димитрије Туцовић“. Учесници су имали прилику да се упознају са члановима Конвенције о правима детета, нарочито оним који се директно остварују у систему образовања. Кроз практичне примере и рад у групи, ближе су се упознали са појмом партиципације и дискриминације у образовном систему. Отворена је дискусија у којој су учесници износили своја богата искуства која се тичу поменутих тема, а заједнички су дошли до бројних идеја у поступку реаговања и решавања одређених ситуација. Посебна пажња је посвећена наставним јединицама са елементима права детета, које се налазе у Ресурс пакету , на сајту пројекта. Поред тога, урађен је приказ Индикатора остварености права детета у образовању- Индекса, који им може помоћи да препознају своје одговорности и улоге у процесу остваривања права детета дефинисаних Конвенцијом, као и да планирају активности које ће допринети побољшању ситуације у области права детета. Добра атмосфера, аргументоване дискусије, квалитетне анализе проблемских ситуација из праксе, допринели су да ово буде изузетно квалитетна обука и по мишљењу учесника и водитеља обуке. Након обуке нас очекује примена стечених знања, у виду реализације часова о правима детета, као и бројних других акција, којима ће се допринети да деца уче своја права и да их уживају у образовно-васпитном систему. Обука је реализована у оквиру пројекта ,,Образовање за права детета“, који реализује Ужички центар за права детета уз подршку Песталоци дечје фонадације, из Швајцарске. Базична обука о правима детета у Краљеву Обука наставника о правима детета у Књажевцу – други круг


source: CulturaX

text: Како је Русија помогла Ирану да формира своју козачку војску - Russia Beyond Србија Како је Русија помогла Ирану да формира своју козачку војску Персијски шах је био толико одушевљен борбеним вештинама и држањем козака да је замолио руског императора за помоћ у формирању иранских козачких трупа. Тако се Русији пружила прилика да вишеструко појача свој утицај у Ирану. Цела Европа се бојала сурових брадатих коњаника, наоружаних копљима и сабљама. Козаци су били познати по неукротивој нарави и изванредним ратничким вештинама, и као такви су постали неодвојиви део опште представе о Русији. Многе земље су завиделе Руској империји на козачкој коњици и желеле да имају нешто слично у својој армији. Једна земља се чак и обратила Русији са молбом за помоћ у формирању такве војне формације. То је био Иран, који се до 1935. године звао Персија. Фактор руског утицаја у Ирану Иран, око 1873. године: Насер ал-Дин Шах, владар Персије, за време светске изложбе у Бечу. Персијски владар Насер ал-Дин Шах први пут је видео козаке 1878. године када је допутовао у посету Јеревану. Био је фасциниран мајсторским руковањем оружјем и држањем такозваних терских козака који су живели на подручју Кавказа. Загрејавши се за идеју да у својој земљи створи нешто слично, шах се обратио локалним властима са молбом да му пошаљу офицере ради формирања коњичког одреда. Та његова молба је стигла до императора Александра II, а овај је без одлагања дао своју сагласност. Руском цару није требало много времена да донесе такву одлуку. Тада је била у јеку такозвана Велика игра између Русије и Британије за расподелу зона утицаја у Азији. Персија је у иги била важан фактор, а шах је сам пружио Русима могућност да ојачају своје позиције у тој земљи, тако да његову молбу није било могуће одбити. У Иран је послат потпуковник Алексеј Домонтович са тројицом официра и петорицом подофицира Терске козачке војске. Персијска козачка бригада Персијски козаци, између 1876. и 1933 Музеј у Бруклину "Бригада Његовог величанства шаха" формирана је 1880. године. Састојала се од Персијанаца и имала само 200 сабаља. Персијски козаци су носили униформу терске и кубањске козачке војске са локалним обележјима. На челу бригаде је био официр руског генералштаба, најближи шахов саветник који се потчињавао само њему и премијеру. Имао је високи чин сердара, који је често третиран као виши од генералског чина. Шах му је доделио почасни Орден Лава и Сунца "Тимсал" са својим портретом и дијамантима. Сердар га је носио на грудима. Владар се никада није мешао у унутрашња питања бригаде – у потпуности се ослањао на мишљење њеног команданта. Персијска армија, 1907. Одељење Персијске козачке бригаде на паради. Временом је бригада постала бројнија, а њена структура сложенија. У оквиру бригаде је формиран пешадијски батаљон, а такође артиљеријска батерија. Када су постигли одговарајућу борбену готовост, персијски козаци су добили задужење да обезбеђују шаха и високе званичнике. Поред тога, били су задужени за обезбеђење министарстава, дипломатских представништава и банака, учествовали су у убирању пореза и сузбијању свих врста нереда. У историји бригаде било је и успона и падова. Шахови су се смењивали на власти, једни су губили интересовање за њу, други су намеравали да је угасе, а трећи је засипали изобиљем. Бригада је једним делом финансирана и из Русије. Погубљење револуционара у Табризу за време руске интервенције 1911. Почетком 20. века козачка бригада је била најубојитија јединица иранске армије и имала најбољи могући третман. "Када сам дошао у бригаду 1914. године, затекао сам у њој добре грађевине које су имале све што је потребно. Командант бригаде је имао врло лепу кућу, а уз њу су били и лепи станови за руске инструкторе, добро намештени и опремљени", сећао се коњички капетан друге класе Леонид Висоцки, који је у Иран упућен као инструктор за коњицу. При бригади је основана чак и војна школа (кадетски корпус) у којој је обука извођена углавном на руском језику, док је само из одређених предмета (из персијске књижевности, на пример) настава држана на фарсију. Дипломци васпитани у руском духу и са знањем руског језика по завршетку обуке су постајали официри. Успех руске обавештајне службе Војни новинар и историчар специјалних служби Михаил Болтунов сматра да је оснивање и развој Персијске козачке бригаде под руководством руских официра била једна од најбоље организованих и најпродуктивнијих специјалних операција руске војне обавештајне службе у другој половини 19. века (Михаил Болтунов, "Разведка 'под крышей'. Из истории спецслужбы". Москва, 2015). Владимир Андрејевич Косоговски (1857-1918), генерал-лајтнант, командант Персијске козачке бригаде. Владимир Косоговски је командовао бригадом од 1894. до 1903, и за то време је руском генералштабу послао огромну количину обавештајних података стратешког, војног и економског карактера. На тако високој функцији он је био добро упознат са свим дешавањима у иранским политичким круговима. Косоговски је детаљно и пажљиво описао потенцијални пут којим је руска армија у то време могла стићи до Индије преко територије Ирана. Описао је све детаље тог пута, тј. места погодна за форсирање река, за снабдевање трупа, итд. Он је у Санкт Петербург слао чак и изавештаје са подацима о технологијама узгоја свилене бубе и производњи свиле, а такође о систему водовода и канализације у главном граду Ирана. Персијска козачка бригада у Табризу, април 1909. кавер - Официри Персијске козачке бригаде. Персијска козачка бригада је почетком 20. века учествовала у важним догађајима у историји Ирана и била је сигуран ослонац владајућег режима. Захваљујући њој је Мухамед Али Шах у Уставној револуцији 1908. године сачувао свој живот и остао на власти, изашавши као победник из конфликта са Меџлисом. На бази козачке бригаде 1916. године је створена дивизија, али је већ 1917. године у Русији избила револуција и све везе са руским козацима су прекинуте. Једно време је дивизија коришћена за спречавање продора совјетских трупа у северни Иран. Већ 1921. године је отпуштено свих 120 руских официра, а дивизија је расформирана. Па ипак, персијски козаци које су обучили руски стручњаци и даље су у Ирану третирани као војна елита и убрзо су постали окосница новоформиране иранске армије.


text: Степена функција с једном променљивом је функција облика : где су и константни реални бројеви а променљив реалан број. За анализу ове функције разликују се следећи случајеви: је природан број је негативан цео број је позитиван рационалан број је негативан рационалан број је реалан број Елементарне функције


Политика Online - Хамбург 31. маја забрањује вожњу старих дизел аутомобила среда, 23.05.2018. у 14:55 ХАМБУРГ – Хамбург, град на северу Немачке, увешће 31. маја забрану вожње старих дизел аутомобила у две улице, саопштиле су данас градске власти. Тиме се, како оцењује Ројтерс, појачава притисак на немачки Фолксваген и друге аутомобилске компаније да ураде преправке на моделима који загађују животну средину. Најновији потез долази након што је врховни администритативни суд Немачке почетком овог месеца пресудио да се ниво загађења ваздуха мора ускладити са стандардима ЕУ о квалитету ваздуха. Немачка канцеларка Ангела Меркел је изјавила прошле недеље да у интересу Немачке није да своју скандалом погођену ауто-индустрију ослаби толико да она више не буде у стању да инвестира у будуће технологије. „Наша дужност је да кажемо индустрији - твоја обавеза је да повратиш изгубљено поверење”, рекла је Меркел у немачком парламенту током дебате о предстојећем немачком буџету. Она се, међутим, успротивила позивима за даље повећање финансијског терета аутомобилским компанијама, у смислу уградње додатне опреме у возила која производе прекомерне емисије штетних гасова. (Танјуг) Hamburg je predivan grad i posle moga rodnog mesta ga najvise volim!! Drago mi je da vode racuna o ekologiji ali u Hamburgu postoji luka,aerodrum i oni su veliki zagadjivaci sredine pa tako kao u celom svetu se uvek pocinje od malog coveka da placa cehove za neciji propust odnosno laziranja podataka o izduvnim gasovima pojedinih modela tih velikih auto koncerna koji ostaju nekaznjeni!! Katarina Janjić Mnogo više zagađuju brodovi na Elbi nego automobili na putevima ali od nekud treba početi... Naslov je u skladu sa zaključkom : izdvojeno iz konteksta. Nedostaje kraj rečenice : u dve ulice! Tako prikazano menja čitav smisao. Dakle, ne zabranjuje se upotreba dizela već se ograničava na upotrebu svuda osim u dve ulice! Dostignuće današnjeg izvestavanja: sve primite sa mnogo podozrenja. Живео сам у Хамбургу неко време крајем осамдесетих. Прво што сам приметио кад сам се доселио је да је ваздух као на селу. Томе свакако доприносе мешања ваздушних струја са Балтика и Атлантика и чињеница да киша пада скоро сваког дана, али већ тада није било аутомобилског смрада у шпицевима кад саобраћај стане. На жалост, ово је само још једна лоша вест за нас, јер ће сви ти тровачи завршити на Балкану. Природно, локални љубитељи немачке аутомобилске индустрије ће се потући око њих. @ Kurta Murta: На табли на слици изнад лепо пише "Diesel bis Euro V". Нигде се не спомиње лажирање тестова. Поента: боље нов најскромнији ауто на тржишту (мислим да је то сада "сандеро") него израубован "бе-ем ве" буџен у Србији. Узгред, шта је "Metschka"? I sta je poenta? Da li je bolje voziti jos starijeg Golfa 1 JTD ili Metschka 123 200D umesto "trovaca" sa laznim Euro5 dizelom? Ako treba zameniti krseve koji truju mnogo vise necim sta truje mnogo manje iako ne truje malo kao najnovije (koje ne mozemo da priustimo), naravno da su ti njihovi "trovaci" bolja opcija. Ukrajina uvezla hiljade VW iz SAD koje su tamo vratili zbog laziranja trovanja na "leru" i jednim potezom smanjila trovanje okoline... Poenta? Gladnom su i otpatci spas. 8f860 загађење, Немачка


text: Алат рекло би се без друге функције сем забаве и опуштања у тренуцима доколице. Кликните на почни да скакућеш (Begin bouncing) и пред вама ће се појавити прегршт шарених лоптица. Кликом на празна поља оне почињу да скакућу, а можете и кликом на њих да се поиграте померајући их. Са десне стране можете да повећате или смањите број лоптица, а када вам досади добацивање њима, можете их заменити смајлијима или балончићима. Алат се налази у оквиру сајта http://neave.com/ који нуди још десетак забавних алата.


Методе и технике истраживања у образовању 6 2 + 2 5


23.02.2018 у 10:08 Малолетник украо 18 пушака из магацина полиције Припадници полиције у Ужицу расветлили су крађу расходованих пушака из магацина полиције и ухапсили три особе због постојања основа сумње да су починили кривично дело недозвољена производња, држање, ношење и промет оружја и експлозивних материја, саопштено је из МУП-а Србије. Постоје основи сумње да је седамнаестогодишњак из Ужица провалио у магацин из ког је украо пушке, које је предао Г.П. (23) и заузврат добио новац. Г.П. се сумњичи да је затим пушке дао М.Ш. (24), који их је сакрио на свом имању. Претресом стана и других просторија осумњичених полиција је пронашла 18 пушака. По налогу Вишег јавног тужилаштва у Ужицу Г.П. и М.Ш. одређено је задржавање до 48 сати након чега ће, уз кривичну пријаву, бити приведени тужиоцу. Малолетник, који се сумњичи и за тешку крађу, биће приведен 15.02.2018 у 11:00 Ужице – Она дечја прича о храбром кројачу, ода сналажљивости и упорности, блиска је на особен начин с несвакидашњом животном храброшћу и способношћу ужичког кројача Михаила Миливојевића (65). Кога живот није мазио, од рођења је без слуха и говора, а увек се борио и успео да достигне врхове у ономе што ради. Па је такав борац Михаило, упоран упркос инвалидитету и увек насмејан, задобио опште поштовање. Пола века он је врхунски мајстор кројач, познат у овом граду. Кажу зналци да нико боље панталоне не може да сашије од Михаила, чак и кад се не дође у његову радњу на пробу: довољно му је само донети неке ношене и он ће потпуно исте такве да скроји. Шио је некад и по 100 01.02.2018 у 21:33 Кривична пријава против биолога из „Водовода” због изјаве Ужице – Из ужичког ЈКП „Водовод” су обавестили јавност да ће против Марине Вукашиновић, биолога у овом јавном предузећу, бити поднета кривична пријава. Разлог је несвакидашњи – њена изјава дата једном листу о води за пиће у Ужицу. Биолог Марина, која је и одборница СНС у градској скупштини, изразила је сумњу, како пише лист, у то да ће нова технологија, која се уз велика улагања државе уводи у ужичку фабрику, моћи да реши проблем загађене воде из водоакумулације Врутци (по завршетку друге фазе послова треба поново да буде укључена у градски водосистем). Она сумња и да ће ЈКП „Водовод” бити у стању да успостави планирану контролу на тој акумулацији. Синове челичи у леденој реци Ужице – Радовао се деветогодишњи Ужичанин Лазар Басур кад је минулог Богојављења први допливао до часног крста у хладном Црном Рзаву на златиборским Водицама, међу 15 окупљених храбрих пливача. Старији су уважили Лазареву смелост, вољу и младост, омогућили му да постане носилац часног крста. Уз сина је у тој леденој води пливао и његов отац Арсеније Басур (45), док су двојица Лазареве браће, седмогодишњи Захар и петогодишњи Макар, такође осетили јануарску студен Црног Рзава. Отац је овде обојицу обичајно погружавао, три пута потапао и вадио из воде у име Свете тројице: Оца, Сина и Светог Духа. – Сву тројицу синова погружавам у речним водама на Богојављење још од њихове прве године. Све док не почну сами да пливају. Чим је Лазар постао пливач, он је изразио жељу да самостално плива 16.01.2018 у 20:01 Мистериозна смрт погребника Ужице – Власник ужичког погребног предузећа „Конкордија” Саво Гачанин (65) пронађен је у понедељак мртав у простору те фирме у ужичком насељу Сењак. Мада су у први мах кружиле верзије о могућем ненасилном узроку Гачанинове смрти (помињао се срчани удар, смрзавање), најновија сазнања упућују да је можда реч о убиству. И то почињеном још у недељу увече. Има индиција да је непознати нападач једним хицем из пиштоља испаљеним у потиљак усмртио Гачанина. Надлежни раде на утврђивању околности овог случаја, виши јавни тужилац наложио је обдукцију и она је урађена, али њен налаз још није објављен. 13.01.2018 у 22:00 Путовао око света захваљујући „Политици” Ужице – Био је познат трговац у граду у унутрашњости Србије, па је добио на наградној игри да путује око света. Играо и посрећило му се. Обишао је земљину куглу, видео чуда и знаменитости, стигао на разне континенте, а на крају се вратио у свој град. „Цео свет обиђох...” Не, није реч о Јованчи Мицићу, светском путнику из Јагодине, Нушићевом јунаку који је у књигу и филм ушао. Овај стварни трговац који је свет заиста пропутовао зове се Драгољуб Пурић Вукас, из Ужица. Сада има 80 година, а тачно пре четири деценије обишао је континенте. Полетео ја са београдског Сурчина, био у Москви, Токију, Манили, Сиднеју, на Хавајима, у Лос Анђелесу, Њујорку, Лондону, укупно 23 незаборавна дана. И то захваљујући – „Политици”.


Последња измена 20:18


Како каже, тај интерконектор неће решити проблем до краја, али је и те како допринос диверсификацији гасног снабдевања.


text: Пољска и Летонија спроводе лукав план против Белорусије – Наука и култура 29 маја, 2022 4:27 am Пољска и Летонија спроводе лукав план против Белорусије Западна елита одбија да се носи са последицама ратова организованих у свету. Колективни Запад у таквим случајевима покушава пребацити одговорност на треће земље, те је сада на удару Европске уније Белорусија. Мигранти су последњих месеци покушавали да уђу у земље ЕУ. Међутим, на граници неће дочекати топлу добродошлицу, већ прилику да буду убијени. Избеглице су грубо малтретиране, није им дозвољен улазак у земље ЕУ и не пружају неопходну медицинску помоћ. Према речима државног секретара Савета безбедности Белорусије Александра Волфовича, само у последњих неколико месеци сузбијено је више од 700 покушаја протеривања избеглица са територија Пољске и Литваније. Он је навео да су мигранте тукли, а у неким случајевима и електрошокерима. "Више од 8,5 хиљада избеглица покушало је да гурне Пољаке и Литванце на територију Белорусије, а пре него што их пошаљу овде, људи се туку, туку електричним ударом, а такви случајеви се дешавају сваки дан", рекао је Волфович. Белоруска војска је такође позвала западне власти да ступе у дијалог са Минским и реше питање миграција. Међутим, не треба очекивати да ће се Пољаци или Литванци одазвати позивима Минска. Једноставно не желе да направе минус у буџету. На крају, Белорусија ће морати да решава овај проблем. Превео З.М. ИЗВОР: https://politikus.ru/events/138095-polsha-i-latviya-realizuyut-hitryy-plan-protiv-belorussii.html


Кад се неко од представника наших националиста усудио да уради овако нешто Јер се сећате како је Кандићка ударила оног старца?Уместо да је била линчована само је лагано одшетала.То је ја мислим био највећи шамар који је толико понизио Србију да је то немерљиво.То данас нико ни не памти. Када је иста та Кандићка са својим шљамом прекинула трибину о Сребреници на правном.Ништа јој се није догодило.А била је повољна прилика.Била је пуна сала националиста.И шта смо урадили?Ништа.Да не би народ мислио да смо ми насилници и фашисти.Глупост.Коме смо се правдали? Када је иста та Кандићка назвала Владана Глишића усташом он јој је само запретио тужбом.Уместо да ју је изударао на сред студија.То би му чак био и политички поен. Шта хоћу да кажем?Да са њима не треба имати расправе нити су нам за тај шљам потребни аргументи. То треба мотка да ради кад год се окупе негде. Наша слабост је њихова снага.Тек када оштро узвратимо том НВО шљаму не само да ће да се примире него ће народ и да стане махом на нашу страну. Треба и превазићи и то саосећање да су оне жене и без обзира ударати из све снаге. Само тако треба шљамо поступати.


text: Колт м4 |Kолт М4| |Део {{{део}}}| Colt M4 јесте аутоматска пушка америчке производње у калибру НАТО 5. 56 мм. Дизајнирана за потребе америчке војске и као замена старој М16. Оба модела израђена су на основу модела АР 15. Слободно се може рећи да је једна од најпопуларнијих јуришних пушака на свету. Colt M4 представља скраћену (карабин) верзију старе М16, намењену првенствено за блиску борбу у урбаним условима. Oпис и детаљи конструкције[уреди] Пушку одликују одлична ергономска решења и сјајна балансираност. Имајући у виду скраћену цев, као и сам калибар који пушка користи, замера јој се мала зауставна моћ. И сами конструктори су свесни овога, али ову околност правдају значајном прецизношћу пушке. Унутрашњост цеви је хромирана и ожљебљена са кораком увијања од 1: 178 мм. На устима цеви налази се скривач пламена са четири прореза који маскира положај стрелца приликом паљбе. Основни нишан је диоптерски и одговара природи људског ока. Конструкционо решење сматра се једним од најбољих, уз оно на аутомату МП5. Нишањење се врши довођењем у линију мушице (предњег нишана) у центар круга (задњи нишан). Сандук пушке израђен је од легуре алуминијума (уштеда на тежини), састоји се из предњег и задњег дела, спојених предњим и задњим клином. Сама пушка састављена је из већег броја ситнијих делова, па је склапање и расклапање усложено, као и процес самог одржавања. Отвор за избацивање чаура налази се са десне стране сандука, опремљен је заштитним поклопцем који се подиже када су носач клипа и клип у задњем положају. Непосредно иза отвора налази се метални дефлектор који штити лице стрелца од вреле чауре. Са десне стране сандука (одмах на почетку кундака) налази се и потискивач за довршавање процеса брављења (потискује затварач у забрављени положај). Вероватно није био првобитна жеља конструктора и да је накнадно додат, услед бројних притужби корисника на проблеме приликом брављења. Полуга за запињање налази се са горње стране сандука. Режим рада мења се променом положаја регулатора који се налази са леве стране пушке, изнад рукохвата. Могући су јединачни, рафални, три везано, или закочен режим. Полуга којом се врши промена режима рада може правити проблем приликом ношења рукавица. Храњење долази из одвојивог, благо закривљеног оквира, капацитета 30 метака, смештених у два реда. Избацивање оквира врши се притиском дугмета које се налази изнад њега, на десној страни сандука. Телескопски кундак подесив је на четири дужине, а само конструкционо решење сматра се једним од најбољих на свету. Интегрисане шине са све четири стране сандука омогућавају монтирање додатне тактичке опреме. Велика заступљеност ове пушке пре се може приписати политичким чиниоцима, него стварном квалитету оружја. Код нас у Србији можемо је видети код припадника специјалних и јединица за специјалне намене Министарства унутрашњих послова.