text: Златни павиљон Кинкаку-ји / Азија | Корисни савети и занимљиве информације о било којој теми. Златни павиљон Кинкаку-ји Данас желимо да вас упознамо са лепотама Кинкакуђија - Златног храма - једног од најчешћих симбола Кјото, древне престонице Јапана.. Погледајте и питања - Павиљон Голден Моон у Хонг Конгу, коридор бамбуса у подножју планине у Кјотоу Пост спонзор: Време у фебруару у Москви: Фебруар 2013, према метеоролошким прогнозама, биће најхладније у Москви у последњих двадесет година.. 1. Златни павиљон се сматра једним од најљепших и најпопуларнијих храмова града Кјото. Павиљон је саграђен 1397. године као лична резиденција моћног шогуна Асхикага Иосхимитсу, познатог по његовој љубави према уметности.. 2. На овом величанственом месту, шогун је живео у својим опадајућим годинама, када га је политика већ досудила и потпуно се потопио у будизам. Након смрти шогуна, његов син, испуњавајући вољу свог оца, претворио је Златни павиљон у храм Зен. 3. Током Ониног рата (1497-1477), храмови зграде су спаљени неколико пута и морали су бити обновљени. У јулу 1950. године, читав златни павиљон је спаљен до пепела од стране узнемиреног 22-годишњег новинара Хаиасхи Џекана, који је одмах након свог дела покушао самоубиство. Међутим, он то није успео, а почетник је прво послат у затвор, а затим у болницу, гдје је умро 1956. године од туберкулозе. Изградња Павиљона је морала бити потпуно обновљена.. 4. 1984. године Павиљон је прошао обнављање великих размера, током које је златни слој постао још моћнији. Обнова је у потпуности завршена до 2003. године. Стручњаци кажу да данас видимо тачну копију древног храма. 5. Злати павиљон се зове случајно: цела дрвена конструкција, осим доњег пода, прекривена је моћним слојевима чистог златног листа. Сваки од три златна пода 6. Павиљон је направљен у различитим архитектонским стиловима и има своје име. Први спрат се зове Хала пречишћавања. Окружена је величанственом верандом која виси преко Огледала језера са најчистијом водом, док сама соба служи као пријемна сала. За изградњу првог спрата кориштен је само необојен дрвени и бијели малтер. Сама под је израђена у стилу класичне палаче архитектуре. У зидовима су постављени клизни екрани, помоћу којих можете подесити осветљење унутрашње хале. 7. Други спрат је назван по пећини милости и направљен је у стилу стамбених апартмана самураја. Ево хале Будине и мало светилиште посвећено богињи милости Каннон. 8. Трећи спрат се зове Суммит празнине, а изграђен је према канонима храма Зена. Зидови овог пода, споља и изнутра, прекривени су златним листом, што ствара невероватно лепе светлосне ефекте у зраку сунца.. 9. Златни павиљон је окружен невероватно дивним парком. У Огледалу језеру, на чијој обали стоји Павилион, налази се 10 малих сликовитих острва, а изнад воде, доста чудно обликованих камења и боја.


Телевизија - киклоп који прождире књиге Погубни утицај телевизије на духовни живот сасвим је очигледан. Нашим читаоцима још једном нудимо моралну и интелектуалну подршку у бици „да се ИСКЉУЧИ". Овога пута она долази од једног од водећих америчких романописаца, Ларија Војвуда, који је ово предавање изложио прошлог фебруара на семинару Центра Хилсдејл колеџа за конструктивну алтернативу (Hillsdale College's centre for Constructive Alternatives), „Слобода, одговорност и америчка књижевна традиција". Прештампан је из фебруарског издања „lmprimis"-a, месечног журнала Hillsdale College-a, Hillsdale, Ml 49242. „Оно што данас уништава Америку није ни либерално поколење једностраних политичара, ни банкари ММФ-а, заблудела образована елита или Светски савез цркава; сви су они, у великој мери, само симптоми већег нереда. Ако постоји иједна институција коју треба кривити за то, онда је то, да употребим симпатичан деминутив, „ТВ". ТВ је више од медија. Она је постала потпуно развијена институција, потпомогнута сваке сезоне милијардама долара. Њени продуценти желе да седнемо испред стакластог електронског екрана, потиснемо своју проницљивост до најнижег нивоа и останемо у том заслепљеном [изолованом] полусвесном стању (као „ТВ наркомани", како ми то обично кажемо) док нас адекватним, либералним тоном и ставом поучавају наши садашњи Платон и Аристотел - Ден Ратер и Том Брокоу. Ове телевизијске величине имају више овоземаљске моћи него што су је током многих векова имала учења Платона и Аристотела. Телевизија, у ствари, има већу моћ над животима већине Американаца него било који образовни систем, влада или црква. Посебно су пријемчива деца. Она су опчињена, хипнотисана и умирена телевизијом; ТВ је често центар њиховог света, тако да чак и када је телевизор искључен настављају да причају шта су видели на њему. Није онда чудо што кад одрасту нису спремна за „борбену линију" живота; она једноставно не поседују менталну одбрану да би се суочила са стварношћу света. Истина о телевизији Једна од најалармантнијих истина о телевизији јесте да она прождире књиге. Када једном заврше школу, преко 60% одраслих Американаца више никада не прочита ниједну књигу, док остатак у највећем броју случајева чита само једну књигу годишње. Алвин Кернан, писац дела „Смрт књижевности" - „The Death of the Literature" - каже да је читање књига „престало да буде примарни начин да би се у нашем друштву нешто сазнало". Он такође скреће пажњу на то да је проценат дипломаца на енглеској књижевности у задњих двадесет година опао за 33% и да су на многим универзитетима предавања у великој мери редукована на сажето читање. Америчке библиотеке су, додаје он, у кризи, будући да имају само неколицину покровитеља који их подржавају. На хиљаде наставника у основним и средњим школама, исто као и на факултетима, могу посведочити да писани састави њихових учеl dfb 5;ика изражавају тенденцију према површности каква се, кажу, није могла видети пре десет или петнаест година. To се не испољава само у недостатку аналитичких способности код студената, већ и у њиховом слабом владању граматиком и реториком. Мене је један постдипломац питао шта је то тачка - зарез. Телевизија је на комаде разбила механику енглеског језика. Визуелне, покретне слике - које спадају у домен телевизије - не могу се обуздати мрежом бираног речника. Оне желе да је раскину. Оне заиста немају ничег заједничког са језиком. Тако су унакажени језик, граматика и реторика. Недавна испитивања велико 3ffa г броја организација такође наговештавају да је више од четрдесет процената америчке јавности практично неписмено. To значи да су читалачке и списатељске способности наших грађана, ако их уопште и поседују, тако озбиљно ослабљене да су, речено погодним жаргоном нашег доба, „нефункционалне". Проблем није само у нашим школама или у начину на који се људи уче да читају: ТВ учи људе да не читају. Она их чини неспособним да се вежу за једну уметност на коју се данас гледа као на напорну зато што захтева активно учешће уместо пасивног стања хипнотисаности. Пасивна каква јесте, телевизија је у потпуности окупирала нашу културу тако да њене последице можете видети у свакој области, па чак и у домену књижевности. Оне се испољавају на џепним књигама које се продају по супермаркетима, од Стивена Кинга (који још и поседује извесну интелектуалну вештину) до претпарачких прича. To cy уистину форме вербалне телевизије -књижевност која је у тој мери извештачена да они који је читају могу уживати у истим оним сензацијама које доживљавају гледајући телевизију. Што је још важније, растући утицај телевизије, каже Кернан, изменио је људске навике и вредности и утицао на њихове претпоставке о свету. Она врста рефлексивног, критичког и мишљења оптерећеног вредновањем, какво су подстицале књиге, учињена је потпуно застарелом. У том контексту, биће добро да се присетимо киклопа - pace џинова који cy, no грчком миту, прождирали људе. Овде је наведен одломак из Кратког речника познатог класичара Е. Хамилтона о обрачуну између митског авантуристе Одисеја и киклопа Полифема. Док се Одисеј враћао кући из Тројанског рата, он и његова посада наишли су на Полифемову пећину: Он се најзад појавио, незграпан и крупан, висок као огромна планинска литица. Гонећи стадо испред себе, ушао је и тешком каменом плочом затворио улаз у пећину. А онда је, гледајући унаоколо, запазио незнанце и повикао страшним, продорним гласом: „Ко сте ви који сте непозвани ушли у Полифемову кућу? Трговци или гусари?" Били су престрашени његовим гласом и изгледом, али се Одисеј досетио како да одговори па је такође повикао: „Ми смо бродоломници, ратници из Троје који те преклињу, и под заштитом смо Зевса, бога оних који преклињу". Полифем је, међутим, заурлао да он не мари за Зевса. Био је крупнији од свих богова и није се бојао ниједног од њих. Говорећи то, раширио је своје снажне руке и сваком од тих големих шака ухватио по једног човека да би му онда просуо мозак на земљу. Затим их је лагано искидао на парчиће и најзад се задовољно испружио по пећини и заспао. Био је сигуран да га неће напасти. Нико осим њега није могао померити огромни камен са улаза и, ако би престрашени људи и били у стању да прикупе храброст и довољно одважности да га убију, били би овде заувек заточени... Да бисте открили ка 4000 82;ва је била њихова судбина, прочитајте књигу... Оно што сматрам посебно прикладним у овом миту - уколико се примени на садашњи тренутак - јесте, као прво, чињеница да киклоп држи људе заточене у тами, а као друго да им просипа мозак пре него што их прождере. He треба много маште да би се то применило на последице које телевизија оставља на нас и на нашу децу. Последице телевизије на учење Телевизија, сасвим дословно, утиче на начин на који људи размишљају. У „Четири разлога за укидање телевизије" (1978), Џери Мендер наводи цитате из Емери Репорта (Emery Report), који је приредио Центар за континуирану едукацију („Center for Con*tinuing Education") на Аустралијском националном универзитету у Канберију, а који тврде да када гледамо телевизију, „наши уобичајени начини размишљања и процењивања у најбољем случају функционишу само половично..." Ова студија такође доказује... „да, док се чини да телевизија има могућности да гледаоцима пружи корисне информације и док се велича због своје улоге у образовању - технологија телевизије и њој својствено искуство посматрања у суштини спутавају њено учење у смислу у коме обично размишљамо о њему". Коначна процена гласи овако: „Доказано је да телевизија не разара само способност концентрације гледаоца, већ да, исто тако, запоседајући комплекс директних и индиректних нервих путева, умањује будност - тј. опште стање узбуђености које припрема организам за акцију - тиме што његову пажњу одвлачи ка специфичном стимулансу". Сви смо доживели следећу реакцију: „Тата, време је за..." „Хајде, изађи одавде!" „Али тата, мама је управо пала низ..." „Остави ме на миру! Зар не видиш да гледам финалну утакмицу?" Како су то запоседнут наши нерви? Ми мислимо да гледамо слику или представу нечега, али оно што уистину видимо јесу хиљаде светлосних тачака које се укључују и искључују као light-show, срачунат да се одиграва довољно брзо да би нас спречио да препознамо одређену појаву. Пре више од једне деценије, Мендер и други су указали на случајеве „ТВ епилепсије" код људи у чијем су случају ефекти непрестаног укључења и искључења превазишли њихове могућности и „Медицински журнал Нове Енглеске" („New England Journal of Medicine") је недавно ту несрећу почаствовао и медицинском класификацијом: епилепсија видео-игара. Сенке на екрану Телевизија нас такође учи да људи нису потпуно стварни; они су само слике, црно-беле сенке или мала бића у боји која се крећу по медију не дебљем од стакла и створена тим бомбардовањем електрона. На жалост, тенденција је да се о њима почне размишљати на начин на који размишљају деца када виде исувише много слика: људи су пуки објекти који се могу уклонити даљинским управљачем; они могу пасти са стене, разбити се на комаде и поново се саставити. To бесадржајно насиље слика нема основе у стварности. Истински људи нису слике већ стварна, физичка и телес 4000 на бића која имају душу. Свакако да насиље на телевизији узрокује насиље; начињено је много студија поткрепљених доказима да би се могло тврди-ти супротно. Једну од њих, која се спроводи већ тридесет година, започео је психолог Леонард Ерон, почевши са испитивањем 875 осмогодишњака у држави Њу Јорк. Анализирајући начин родитељског одгајања деце и агресивност у школи, Ерон је открио да је пресудан фактор време које деца, по одобрењу родитеља проводе испред телевизора. Еронов садашњи сарадник на тој распрострањеној и још увек актуелној студији, професор психологије са Универзитета у Илиноису, Рауел Хојман, пише: „Када је 1960. започело ово истраживање, гледање телевизије није било његова најважнија тачка. Али, већ 1970 након десетогодишњег истраживања, једно од најбољих објашњења која смо могли дати за агресивно понашање дечака - тинејџера била је количина насиља коју је гледао као дете, да бисмо 1981. открили да су одрасле особе које су биле проглашене кривим за најозбиљније злочине, исте оне које су биле агресивнији тинејџери и које су као деца у највећој мери гледали насиље на телевизији". Где је овај извештај? Сахрањен је y једној студентској публикацији Универзитета у Илиноису. Године 1982, Национални институт („National Institute of Mental Health") објавио је своју сопствену студију: „Телевизија и понашање: десет година научног прогреса и његово значење током 80-тих". Тај извештај потврђује да постоје „необориви докази" да насиље на телевизији води агресивном понашању деце и тинејџера. Та открића била су током раних 80-тих прописно објављена на већини најважнијих медија, да би потом била заборављена. Зашто такви извештаји падају у заборав? Зато што амерички аудиторијум не жели да се суочи са реалношћу телевизије. Сувише су обузети својом љубављу према њој. Телевизија – прождирање наше суштине ТВ прождире књиге. Она прождире академска знања. Она прождире позитивне карактерне црте. Колико је породица које познајете а које време вечере проведе испред телевизијског екрана, ретко комуницирајући једни са другима? Колико њих уз телевизор припрема доручак или се спрема за посао или школу? А шта је са школом? Слушао сам универзитетске професоре како за своје студенте кажу „Па, морате да их забавите на неки начин". Један од њих, кога познајем, уместо читања препоручује гледање ТВ и видео пројекција „у које се на сваких десет минута убацују рекламе да би остали будни". To није само заштитнички став, то је избегавање одговорности. Учитељ би требало да поучава. ТВ, међутим, прождире принципе људи за које се претпоставља да би требало да буду одговорни, преображавајући их у пасивне слуге Киклопа. ТВ прождире нашу суштину. Мендел то назива посредним искуством: „Ha. TB је све што видимо, чујемо, додирнемо, промиришемо, осетимо или схватимо о свету већ унапред пр& 31a9 #1080;премљено". И када више не можемо поуздано да разликујемо природно од интерпретираног, или вештачке облике од органских, све теорије о идеалном уређењу живота постају подједнако вредне. Другим речима, телевизија учи да су сви начини живота и све вредности једнаке и да нема јасно дефинисане разлике између добра и зла... Током 60-тих и 70-тих година, многе традиционалне друштвене норме и правила била су подвргнута тешким нападима; она су, у ствари, одбачена и то - у великој мери - уз помоћ телевизије која је тада управо ступала на сцену. Око многих појединости свакодневног живота створена је атмосфера иреалног. Чак су и „велика" морална питања трпела искривљавања када би била редукована на ТВ слике. Током рата у Вијетнаму постојало је сликовито насиље - војници и цивили који заиста умиру – на екрану. Сцена која је шокирала нацију била је сцена извршавања казне, приказана у ударном телевизијском термину, када је жртви пиштољем пуцано у главу. Људи су се сваке ноћи „укључивали" у рат и њихово мишљење било је у великој мери оформљено на основу онога што су видели, као да су се веома сложени и противуречни закључци о узроцима, вођењу и одлукама рата могли сумирати тим извештаченим емисијама. Исти феномен могли сте поново видети током недавног вођеног Заливског рата. Уз узбудљиву музику у позадини и софистициране компјутерске графике, свака телевизијска мрежа крупним словима је истицала натпис који се могао прочитати преко екрана - „Рат у Заливу" - као да је то још један од телевизијских програма. Рат није ТВ програм. To је прљава, крвава пометња. Људе свакодневно убијају. Па ипак, телевизија све чини да би нас научила да је тај покољ тек још једна разбибрига, један облик експлозије узбуђења - велика представа којој присуствују све интернационалне „звезде". У последњим годинама свог живота, Малколм Магериџ, прагматична и ретка телевизијска личност и новинар који је y старости прихватио религију, упозоравао је: „Био сам у студију од првог тренутка. Осећао сам се да је то далеко од добра. Осећао сам да ће телевизија на крају бити непријатељски расположена према оном што сам највише ценио, a што је изражавање истине, тј. вербалн 3ff4 о изражавање ваших реакција на живот. Мислим да ћете доживети да видите време када ће књижевност постати велика реткост јер све више и више преовлађује приказивање слика". Магериџ је закључио: „He мислим да ће људи бити преокупирани идејама. Мислим да ће живети у свету маште у коме вам нису потребне никакве идеје. Једина ствар коју телевизија не може да уради јесте изражавање идеја... Постоји опасност у превођењу живота у слике, a то је управо оно што чини телевизија. Чинећи то, она фалсификује живот. Далеко од тога да је камера прецизан запис о ономе шта се дешава, она је његова потпуна супротност. Она нам не може пренети стварност нити жели да то учини ". „ORTHODOX AMERICA", vol. XIII, No. 3 (119), октобар 1992. Извор текста: Србски поредак


Др. Радован Караџић Мртве душе МОЈА ОДБРАНА У издању куће "Књижевна задруга", Нови Сад, 1998. изашла је књига аутора Дејана Лукића под називом Радован Караџић - МОЈА ОДБРАНА. Нека буде правда, макар се небеса срушила! Преносимо дијелове интеесантне књиге, која нам говори да ствари у протеклом грађанском рату на простору бивше БиХ нису биле онакве као их је већина муслимана и њихових спонзора приказала. Ради заштите ауторских права нисмо у могућности да објавимо комплетне текстове књига. Предаја града Сребренице без борбе била је, као што ће се испољити, још једна морбидна игра Алије Изетбеговића, попут оних у реду за хлеб и Маркала. Изетбеговић је наредио да се браниоци повуку у околне шуме и пробију према Тузли да би, како каже Караџић, исценирао српску агресију на међународно "заштићену зону". Пет поменутих муслиманских официра, бранилаца Сребренице, пишу са огорчењем у међумуслиманској полемици покренутој после пада Енклаве ("Слободна Босна") да су сребренички представници у Бошњачком сабору (1993) донели вест у Сребреницу да им је у Сарајеву "од стране највиших представника власти, понуђена замјена, територија Сребренице за дијелове Сарајева. "Затим наводе: "План деблокаде Сребренице, који је требало бити реализован у касну јесен 1994. године, отказала је претпостављена команда из нама непознатих разлога. Након овога, борцима је тотално пољуљан морал, а народ је говорио да је Сребреница отписана". Командант оперативне групе Сребреница, Насер Орић (повучен у Тузлу пре пада града) има, такође, да нешто о овоме каже: "О паду Сребренице није све речено, истина ће бити обелодањена када за то дође вријеме". А пет поменутих сребреничких официра поручују: "Ми сматрамо да су судбина Сребренице и догађања око ње обавијени дебелим велом тајне и непознаница која чека истините одговоре". Судбина Сребренице је за њих била обавијена велом тајне, јер нису знали оно што ми данас знамо: да је постојало наређење из Сарајева о повлачењу, из пропагандно-политичких разлога. Наређење је било да се све четири бригаде из Оперативне групе имају пробити до Тузле. А од Тузле ће, нападом иза српских леђа, покушати да им пробој олакша Насер Орић са својом групом. Пробој Оперативне групе је био скуп, жртве велике. У шумама око Сребренице муслиманске снаге су просто срљале на српске положаје. "Јуришали су као мрави", каже Караџић и додаје да је на једном месту погинуо педесет и један српски борац иако су били у добро утврђеном рову. Може се претпоставити колико је би 4000 ло мртвих нападача. Бизарна је чињеница да Срби нису успели да заробе ни једног муслиманског официра више од средњег ранга. Да би се докопали "слободне територије" команданти су гурали војнике управо у смрт. "Девет хиљада муслиманских војника је почело да се пробија према Тузли. Три седмице касније они су се још тукли око Сребренице. Девет хиљада је велика снага!... Они су се пробијали, а наши их следили. Морате знати - каже Караџић - да су муслимани, захваљујући наређењу Изетбеговића морали да прихвате борбу у војнички крајње тешкој ситуацији. Они су морали да се пробијају кроз наше утврђене линије. Они су коначно, успели да се пробију до Тузле, али у страховитим крвавим борбама. Њихови официри су, да би се пробили, једноставно жртвовали своје војнике". Део Оперативне групе се пробио до Тузле. Део се предао Младићу. Онда је кренула прича по већ виђеном: На основу наређења Српског војног и политичког врха, српска војска је начинила геноцид над недужним муслиманским живљем. Војници су убијани са кратког растојања, када су се већ били предали. Други су одвођени некуда и од тада им се губи сваки траг. Мртви су помножени са десет и стотину. Број мртвих муслимана зауставио се и до дана данашњег укопао на шест хиљада! Документи и наша истраживања показују да су на сребренички "товарни лист" натрпане мртве душе, не само са других фронтова, него и оне које су скончале природном смрћу, широм Босне и далеко од Сребренице. А шта је истина? Истражитељи из Хага су обилазили, копали, прекопавали и гребали по босанској земљи и нису успевали да задовоље геноцидну цифру од шест хиљада. Следеће поглавље фарсе је била притужба да је међународна заједница некако постала летаргична, новца има све мање, па копачи геноцида немају средства да путују и открију све што скрива сребреничка земља. "Елизабет Рен је, прича Караџић, крстарила око Сребренице, истраживала и снимала свим најсавременијим инструментима и нашла на једном месту пет стотина муслиманских војника убијених нашом артиљеријском ватром. Нико од нас до тада није знао за ово. Многи муслимански војници су убијени ускачући у наше ровове. Наших је, такође, доста погинуло. Ми смо их по паду Сребренице позвали да се предају и положе оружје. Хтели смо да их заменимо, имали смо доста наших заробљеника у њиховим рукама. Они су то одбили. Они сада кажу да су на Сребреници изгубили шест, осам хиљада људи. За сваког војника који је нестао за време ове и других акција тврде да је убијен у Сребреници. На овај број су додали и оне који су убијени претходне три године. Све су то они стрпали на списак Сребренице. Где су те масовне гробнице о којима толико говоре? Снимали су сателитски. Испитивали су специјалним сондама које проналазе и утврђују људске остатке. И нису нашли ништа". Шест хи 4000 љада мртвих муслимана у Сребреници је крупна лаж као, уосталом, многе изречене о грађанском рату у Босни. Многи су у свету своју митоманију иживљавали на несрећи Сребренице. Према нашим истраживањима, далеко више од пола састава Оперативне групе пробило се до Другог корпуса у Т091;зли. То значи да их већ најмање хиљаду и по мањка са списка од шест хиљада мртвих и несталих који се више никада нису појавили. Чујемо већ повике да бројке српске стране нису коректне, да се прикрива "геноцид" и да је у пробоју заглавило више него пола сребреничке Оперативне групе. Повуцимо за часак нашу статистику. Идемо дотле да ниједан муслимански војник није извукао живу главу! Пала на Сребреницу и околину атомска бомба селективног дејства: муслимане покосила, Србе поштедела. Ако су, дакле, оних девет хиљада "шехиди", онда по нашој рачуници за коју поседујемо документацију, књиговодство опет не "штима": од оних шест хиљада још увек их има живих. А ево и како. Постоји међународно усвојен и оверен званични списак који се зове "Нестале особе на територији Босне и Херцеговине". Списак је саставио Међународни комитет Црвеног крста у Женеви. Прво издање овог списка појавило се 30. маја 1996. године. Истовремено, постоји коначна и званична листа људи који су уписани да гласају на општинским изборима у БиХ. Та листа се официјелно зове "Коначна листа гласача" и верификована је од стране муслиманских и међународних власти. Постоји, такође, у оквиру ширег списка, "Коначна листа гласача за Сребреницу (Република Српска)". До сада је био обичај да мртви из оправданих разлога не долазе на гласање. Али у нашим рукама налази се папир са три хиљаде и шеснаест (3.016) покојника из Сребрениие, који се истовремено налазе на званичном списку муслиманских гласача на сребреничкој општини! Много би било да их све по имену и презимену наводимо. За ову прилику ево неколико насумице одабраних: Алић Шевал (1967) из села Сулић-Кнезови у сребреничкој општини, погинуо (или нестао) на Списку Међународног Црвеног крста под бројем БАЗ 904819, а оживео на Коначном списку бирача за Сребреницу на 85. страници, стубац 1. Авдић Абдурахман (1910) из Липовца, погинуо под бројем БАЗ 910874, гласа на страни један стубац 2. Авдић Мујо (1966) из Осмача, погинуо под БАЗ 105155, гласа на 84 страни стубац 1. Орић Механ (1966), Поточари, погинуо под БАЗ 901433, гласа на 84 страни стубац 1. Османовић Есад (1966-67), Гостиљ-Ликари, погинуо под БАЗ 902117, гласа на страни 84,стубац 1. Алић Џевад (1965) из Оџака погинуо под БАЗ 910348, гласа на страни 80, стубац, 1. Имшировић Менсур (1965), Руловци, погинуо под БАЗ 905453, гласа са стране 80, стубац 2. Ејубовић Ибрахим (1948), Булаговина-Видиковац, погинуо под БАЗ 904151, гласа са стране 40,стубац 1. Мехмедовић Реџеп (1959), Сућеска, погинуо под БАЗ 905099, гласа са стране 64, стубац 1. Мехиновић Фадил (1959) из Добрака, погинуо под БАЗ 904121, гласа са стране 64,стубац 1. Ибишевић Реуф (1959) из Цаца, пог& 4000 #1080;нуо под БАЗ 901209, гласа са стране 64, стубац 1. Хиркић Џемаил (1959) Кутесеро-Сребреница нестао под БАЗ 903734, гласа са странице 64, стубац 1. Крџић Заим (1936), Присоје-Осмаче, нестао под БАЗ 910552, гласа са странице 20. стубац 2. Малакић Мујо (1933-34) из Познановића, нестао под БАЗ 900938, гласа са стране 17. стубац 1. Муминовић Расим (1934), Бараковићи-Прибидоли, нестао под БАЗ 903877, гласа са странице 17. стубац 2. Маџић Салих (1934), Чичићи-Гладовица, нестао под БАЗ 910641, гласа са странице 17. стубац 2. Кардашевић Бекто (1923-25) из Гладовице, нестао под БАЗ 913270, гласа са стране 6. стубац 1. Итд... Младић је ушао у Сребреницу једанаестог јула 1995. у моменту када су по околним шумама и брдима почеле борбе са комплетним саставом Осме оперативне групе у пробијању према Тузли. Младић се директно обратио окупљеним цивилима и њиховим представницима понудио да остану или да буду организовано евакуисани. Одабрали су да оду, исто као што су Срби из околине Сарајева између останка и одласка изабрали одлазак. Незнатан део муслиманских војника одговорио је на позив Младића да се преда и буде замењен за српске заробљенике у муслиманским рукама. Остала већина одлучила је да прихвати борбе у одступању. Документ о евакуацији цивила потписан је између Младића и муслиманских цивилних представника у присуству официра холандског одреда, као сведока. Ниједан муслимански цивил није у Сребреници убијен руком регуларног Младићевог војника! Наређења команде у том погледу била су строга и изричита. А шта је било са заробљеним војницима? 0 томе Караџић подсећа на сведочење Дражена Ердемовића који је био у Младићевом саставу при операцијама у Сребреници и изјавио пред судом у Хагу да је српска команда издала стриктно наређење да цивили мора да се поштеде, а да се према свима српска војска мора понашати по правилима међународног права и женевских конвенција. Ердемовић који је, узгред, Хрват опширно је говорио шта се дешавало у Сребреници. Рекао је: ја знам да нас је команда упозорила и наредила нам да се према цивилима и ратним заробљеницима понашамо хумано и према правилима. "Било је, међутим, индивидуалних освета људи чије су породице настрадале, вели Караџић. Источна Босна је била арена стравичних муслиманских злочина над српским становништвом. Али, нико од српског руководства није наређивао злочине нити је имао потребу за тим. Ту је реч о индивидуалним осветама. То није био део наше политике". Да је у Сребреници било индивидуалних злочина са српске стране нико данас не пориче. А да је то била политика српског руководства у Босни, нико данас нема ниједног доказа. Испитујући шта се заиста одиграло у Сребреници окруженој медијском маглом у којој су се укрштале лажи, мито-манија и факти, анкетирао сам серију напоредних учесника догађаја са српске стране. Сва њихова сведочанства могла би се комфорно смести 78f ;ти у изјаву М. Р. припадника војске РС и учесника драме у Сребреници. "Пробудили су нас око поноћи. Дижи се, идемо у Сребреницу. Шта ћемо тамо? Видјећеш кад дођеш. Кад смо стигли, Сребреница је већ била пала, а турских заробљеника букадар (много). Мене допало да спроводим пун аутобус. Њих пун аутобус, а ја сам и само пушка у руци. Да с 3ff9 у хтјели могли су ме ногама дотући... Онда угледам двојицу из околине мог села (наводи име села). Двојица из банде што ми је запалила кућу. Сестру ми силовали и живу запалили. А мајку сам нашао пресавијену преко ограде са рупом у глави... Изведем их из аутобуса и сваком по метак. Јебем им мајку турску... Како си смео? Што не би смио, ко ће ми шта? Па, неко ко ти је ту командовао. Убио би и њега. је ли било још таквог убијања? Јашта је. Да ли су кажњавани? Не знам ја. Ја сам своје намирио". Данас број заробљеника у Сребреници, из састава Осме оперативне групе, били су учесници муслиманског пустошења и клања у Источној Босни током 1992. и доцније. Командант ових експедиција био је Насер Орић кога је Изетбеговић после тога произвео у чин бригадног генерала и окитио највишим војним одликовањем муслиманске армије "Златним љиљаном". "Наши војници нису никада били одликовани за недела. Ми не одликујемо наше злочинце. Ми смо их судили" (Караџић). Људи Насера Орића "вечно су задужили" (речи једног српског борца из Милића) Србе у Источној Босни, посебно у околини Сребренице. Освете појединих Срба из околине Сребренице, након пада Енклаве, нису, стога, биле неочекиване, мада саме по себи јесу, такође, злочини. 0 неделима Орићевих људи српске власти поседују обимну документовану грађу - сведочанства преживелих, филмски материјал, заплењене документе, судске потернице, признања учесника... Неколико независних страних сведока оставило нам је, такође, документе, али они су на Западу наишли на мучку ћутњу и блокаду. Једно од таквих сведочанстава је и запис о судбини Братунца, Данијела Шифера, у књизи (1993) "Реквијем за Европу." "На излозима неколико радњи које су још остале читаве, на деблима дрвећа и бетонским стубовима, висиле су, још брижљиво прилепљене, десетине, можда стотине смртовница. Мали комади белог папира оивиченог црном траком - нека врста самртне смотре младих људи погинулих у овом крају, који су једног зимског јутра нађени живи одерани на стратиштима разбацаним уздуж околних поља. Заустављам се код полицајца и питам за ситуацију. Била је ужаснија, поверио ми се, него што је изгледала на први поглед. Овај српски крај био је поприште највећих ратних злочина (издашно документованих од стране посматрача УН). Крај је био окупиран прошлог децембра од стране муслиманске армије, затим су га Срби вратили, да би га муслимани поново заузели и, на крају, Срби још једном вратили... Куће, жене, деца, старци, све је то ишло под митраљеске цеви, под нож, секиру, некада колац, без икаквог обзира према годинама и полу жртава - истинска арена покоља који је допирао свугде где су људи обитавали: цркве, болнице, школе, аутобуси, подруми. Резултат? Импресиван број мртвих које је тешко чак и побројати. Само на гробљу у Братунцу, од тада највећем у Босн 4000 80;, лежи више од хиљаду триста гробова, већина (90 одсто) цивила ископаних и пренесених из масовних гробница... Напустио сам Братунац нешто пре пола ноћи. На једва неколико стотина метара, с оне стране Дрине, већ се назирала Србија, нестварно мирна и спокојна..." И овим крвавим братуначким експедицијама командовао је непосредно Насер Орић, кључна фигура у целој причи о Сребреници. Орић је бивши металуршки техничар који је 1987. године завршио курс за милиционера и почео да ради у СУП Савски Венац у Београду. Одатле је пребачен у јединицу за специјална дејства Републичког СУП-а Србије, да би извесно време после тога прешао у СУП Сарајево и био три месеца на дужности на Илиџи. Орића је рат затекао у Сребреници где је касније постао командант Осме Оперативне групе Другог Корпуса Армије БиХ са чином бригадира. Судови у Републици Српској издали су за њим потерницу. У Хаг није позван, бар до времена исписивања ове књиге. На ловорикама злочина, са чином бригадира, виђао се у хотелу "Тузла" и на сплаву језера Модрац код Тузле, где је био отворио ресторан парама опљачканим од поубијаних Срба у Источној Босни. Био jе џихад У оптужници Суда у Хагу, у параграфу 46. се каже да су "припадници војске босанских Срба, а под директивом и контролом својих вођа, држали припаднике УН као таоце у намери да онемогуће даље ваздушне нападе НАТО пакта". А у параграфу 48. Оптужнице, припадници мировних снага УН произведени су, једним потезом пера, у цивиле (!). Чим је изведено ово правно мутирање, оптужени су дошли под удар Женевске конвенције (1949) која говори о кривичном делу узимања цивилних талаца. Члан 3, став 1. тачка "б" Заједничких одредаба Женевске конвенције, говори ко не сме бити узет као таоц. То су лица "која не учествују непосредно у непријатељствима, подразумевајући ту и припаднике оружаних снага који су положили оружје и лица онеспособљена за борбу услед болести, рањавања, лишења слободе или каквог другог разлога". Припадници мировних снага УН, које су Срби узели као "таоце" у једном моменту рата, нису били цивили нити лица која непосредно не учествују у непријатељствима. Обрнуто и напротив! Били су у војним униформама, носили су видљив знак распознавања, имали су на челу одговорно лице, носили су оружје, садејствовали су са земље (наводили авионе) у ваздушним нападима НАТО пакта, у којима су срушени многи српски витални објекти, убијени и рањени цивили. Припадници мировних снага УН су, дакле, директно учествовали у непријатељствима и постали страна у ратном сукобу. Следствено, сваки припадник таквих "мировних снага" може хапшењем да постане само ратни заробљеник, а никако талац. Са правног становишта, дакле, оптужна грађа око талаца је трула и Караџић би, по овој тачки оптужбе, а да је реч о суду који није политичка фарса мирне душе ишао 4000 91; Хаг. Суд у Хагу јесте политичка фарса, али је и правни уникум, насm0;ао као незаконито дете незаконитих родитеља. Основао га је Савет безбедности УН уместо Генерална скупштина. Основао га је властитом резолуцијом уместо Конвенцијом Генералне скупштине. Затим је неовлашћени Савет безбедности неовлашћено овластио Трибунал да у материји кривичне процедуре буде сам себи законодавац и доносилац правила што је, сада, груба повреда начела поделе власти између законодавца и суда. Па онда даље: у свим цивилизованим правним системима тужилац је једна од две равноправне стране у спору, због такозваног конфликта интереса. У Хашком циркусу он је саставни део суда и то још привилегован: може да предлаже измену правила, и да сам доноси своја властита правила (!). Американци су, међутим, ишли до краја, да осигурају да се ниједан српски оптуженик крив или прав не измиголи: ако би којим чудом оптужени био проглашен невиним, тог истог момента, на основу интервенције тужиоца, бива ухапшен. И све почиње изнова. Следећа тачка било је поништавање једног кључног начела предвиђеног Пактом о грађанским и политичким правима, па се у Хагу сведоци појављују закрабуљени, под разним маскама и на разне друге "невидљиве" начине. Коначно, Хашки суд је поништио свуда важеће начело индивидуалне кривице и устоличио начело "објективне кривице". Поједностављено, то изгледа овако: када српски војник убије у Сребреници заробљеног муслиманског војника што се уистину дешавало крив је Радован Караџић. Не вреди што је "објективни кривац" издао серију наређења, под претњом казни, о стриктном поштовању Женевске конвенције, ратног и свих других међународних права. И што су његови судови изрекли на стотине пресуда српским ратним злочинцима и ратним разбојницима. Видели смо већ како је, поврх свега, Хашки суд, а на основу инструкција из Стејт Департмента, преузео тезу да када Караџићев војник убије муслиманског разоружаног војника, то значи да га је убио зато што је то свесна политика руководства босанских Срба! Кад су, тако, "објективну кривицу" приженили "свесном политиком", ни објективно ни правно није више било запреке да Република Српска постане богато ловиште без ловостаја. Радован Караџић није одобравао, наређивао нити спроводио етничко чишћење. У Републици Српској није било концлогора, нацизма, Холокауста, "муслим-фрај" политике и геноцида. Српска војска није учествовала ни у једном протеривању муслимана, нити погрому над муслиманским цивилним живљем... Било је злочина, сграшних злочина и са српске стране. То су били злочини појединаца (чак и у униформи) и група у крвавом грађанском обрачуну свих против свих. Ти злочинци ће дубоко у будућности остати рана и печат у српској души и на српском челу. 0 свему овоме Хаг има мог 4000 091;ћности да се обавести и преиспита. Да прочита писане документе и сведочења. Ствар се може, ради истеривања истине на видело, погледати и хипотетички обрнуто: узмимо да је Радован Караџић "објективно крив" за геноцидно дело убијања десет, стотину или двеста муслиманских цивила у Сребреници. Тиме се, без обзира на друге "злочине", већ квалификовао за Хаг. У том случају, шта бива са Алијом Изетбеговићем? За њега имамо досије злочина. Поједностављења ради, фокусираћемо, још једном, само Изетбеговићеву "објективну кривицу" за дела и недела Насера Орића. За Орића имамо стотине страница доказног материјала. Орић је злочинац. Ратни и геноцидни. На његовој души је маса измасакрираних српских цивила, преко три стотине спаљених српских кућа. Орића је, као што смо документовано предочили, Алија Изетбеговић произвео у чин бригадира, поставио на место Команданта Осме оперативне групе Другог корпуса. Дао му је највише војно одликовање и новчано га награђивао. (Све документовано). Хагу је достављен документ о злочинима овог ратног зликовца. А ево и сведочанства које не долази са српске стране. Може да се нађе на страници 72. књиге Под насловом "Парол де солда" (Речи војника). Књигу пише генерал Морион. Француски војник из срца сребреничке приче. "Терен испресецан и шумовит, душу дао за партизанско ратовање. Сам град (Сребреница) усечен у брдима на крају једне широке долине, било је лако бранити. Са овог, готово неосвојивог места (!), Насер Орић и његови људи ишли су у серију крвавих напада на околне српске крајеве. Најчувенији и најкрвавији се одиграо о српској, православној Новој години, у јануару 93. По његовом личном признању, Насер Орић је ликвидирао све заробљене. Правдао се да му другачије не дозвољавају закони његове вере" (!). Орић је узгред могао што се тиче Ислама да поштеди српске заробљенике. Мухамед је само извесним случајевима ликвидирао заробљенике, онда када би они представљали баласт исламској војсци у покрету. 0 томе у исламском усменом предању "Хадису" има серија потврда. У грађанском и верском рату у Босни најмање је било Ислама. Био је џихад. Запад је, прогласивши Изетбеговића оним што он није никада био, упорно пострањивао све факте о фанатичном, џихадском карактеру муслиманског ратовања у Босни, које је практично водила Изетбеговићева Партија СДА. Паралелно са бацањем прашине у очи Запада о мултиетничкој политици муслиманске владе, у практичној равни, на свим нивоима, текла је пуна џихадска исламизација живота. У војсци, погинули борци престали су да буду покојници, "мархум" или "рахметили", како је то био обичај међу муслиманима у истински мултиетничкој Босни пре доласка СДА на власт. У званичном саобраћају уведен је џихадски термин "шехид". "Шехид" је изведеница из арапске основе "шехаде" - сведо 4000 095;ење. "Шехаде" подразумева сведочење да је "Алах једини, а Мухамед Алахов посланик". Троструким понk2;вљањем "шехаде" пред сведоцима, постаје се муслиман. "Шехид" је у Мухамедовом учењу и пракси означавао искључиво борца који је пао на бојном пољу у светом рату (џихад) за ширење и победу Ислама. Џихад је, са своје стране, шири појам и подразумева, не само оружану борбу, него и сва друга жртвовања верника на путу победе Ислама. У Ирану данас имамо, на пример, "културни џихад" (Џихади данешгахи), "џихад обнове и изградње" (Џихади сазендеги) итд... Званично увођење "шехида", а одбацивање дотадашњих уобичајених, вековних термина у бившој Босни, није просто лингвистичко, наивно мутирање. Оно је само доказ да је Изетбеговић оценио да су наступили услови за практичну примену идеологије теоретски најављене и прецизно формулисане у његовој Исламској декларацији. Један часни и трезвени јеврејски аутор, Бат Јеор, у књизи "Јевреји и Хришћани под Исламом" подсећа (страница 210) да је "под терором владавине комунисте из Хрватске, Тита, муслимански иредентизам бујао фаворизован признавањем "муслисманске нације", једине групе дефинисане по религиозном критеријуму-.-. Намерна политика исламизације (Косово и БиХ) обезбеђивала је Титу економску и политичку подршку коју му је пружао исламски свет продубљујући интер-хришћанско цепање. Комунистичка догма братимљења народа само је замрзла конфликт и одгодила његово решавање. Године 1970. Алија Изетбеговић је у својој Исламској декларацији, поново издатој на енглеском језику у Сарајеву 1991 (!) рекао: Не може бити мира ни коегзистенције између муслиманске вере и немуслиманских социјалних и политичких институција. У закључку Изетбеговић каже: Исламски покрет треба и може да преузме власт чим буде морално и бројчано способан да обори постојећу неисламску власт. Под камуфлажом "исламске мултикултурне државе" и "пет стотина година мирне коегзистенције" (турска окупација, прим Д.Л.), босански Срби подносили су шеријатски систем који их је разарао изнутра. На тај начин, (данашња) суровост сукоба у Босни је производ историјских супротности које су се, с обзиром да нису решаване дијалогом, ослободиле у мржњи. Реч је, дакле о варваризму који је израз реванша једне потиснуте историје прерушене у перверзни мит идиличне коегзистенције. "Отомански рај" који рекламира Изетбеговић, скандализира Србе, Грке, Јермене... За некога ко макар мало познаје историју вековног отпора Срба отоманској доминацији, било је јасно да је држава Босна и Херцеговина за Србе била неприхватљива. Пет столећа "хармоничне и мирне коегзистенције" под исламском доминацијом, коју призива бошњачки председник Алија Изетбеговић, припало је теолошкој догми шеријата о господарима и раји. Јер, ортодоксни Срби су доживља 4000 74;али такав режим (који би настао у Изетбеговићевој држави, прим Д.Л.) као режим масакра, отимачине, ропства, депортације и бежања хришћанске популације, режим који би озаконио узурпацију земље и негирања њихових права, дакле стање које је у пуној супротности са "мирном", мултиетничком коегзистенцијом постављеном на систему социјалне и политичке правде. На тај начин, овде је реч о судару две концепције: концепције жртава раје и концепције џихадских победника. У њиховом вековном рату за еманципацију и ослобођење, ортодоксни Срби виде у њиховим суграђанима муслиманима заклете непријатеље. За време Другог светског рата, снаге Сила Осовине, окупирале су Југославију и наметнуле нацистичку хрватску државу (усташа) са којом су сарађивали бошњачки муслимани. На подстицај јерусалимског Муфтије Хаџ Емин Ал Хусеинија, они су формирали војне јединице, међу којима 13 (Ханџар) СС Вафен дивизију. Ови славенски муслимани су активно учествовали у политици хрватских усташа и нациста, у геноциду десетина хиљада Срба, Јевреја и Цигана..." Историја је препуна прилога за ову тезу коју износи Бат Јеор. Из мора сведочанстава ево и речи коју далеке 1860. британски конзул у Сарај Босни (Сарајево) одашиље Сер X. Булверу, британском амбасадору у Константинополу: "Мржња Хришћана према босанским муслиманима је темељита. За време од скоро три стотине година, Хришћани су били подвргнути изузетно јаком угњетавању и суровости. Према њима постојао је само закон каприца њихових муслиманских господара". Алија Изетбеговић је у току протеклог рата у Босни само "продужио историју" надграђујући је тако што је, уместо својевремених спахија и кабадахија из отоманског времена, и нацистичких покровитеља из недавне прошлости, обезбедио за блеф "мултикултурне Босне" подршку нових патрона, овог пута, САД. Захваљујући Изетбеговићу Каубоји су дојахали на Балкан. Тако је потиснута историја која изражава перверзан мит идиличне коегзистенције, отворила врата обнови зла. Издашну помоћ овом злу пружио је Запад не разумевајући ни историју ни географију у коју је упао, упорно намећући, политиком и оружјем, окупацију која почива управно на обиљу игнорације историје и простог једносмерја... А све је то Алији Изетбеговићу отворило прилику да на велику капију уведе у Босну дух и праксу џихада. Већ на почетку рата руководство у Сарајеву упутило је стриктно џихадско упутство командантима на терену како треба поступати са заробљеним српским војницима. У Упутству које је, ради већ присутних муџахедина, писано и на енглеском језику, стоји да су ратни заробљеници феномен који прати сваки рат и да је Ислам у том погледу поставио стриктна правила којих треба да се придржавају муслимански војници. "Премда је у овом рату непријатељ прешао све границ 4000 1077; злочина, муслимани су, ипак, обавезани својом вером да буду праведни... У том смислу забрањено је да се убијају жене, деца и свеm6;теници ако ни на какав начин нису учествовали у рату и који нису, директно или посредно, помагали непријатељу"! Затим се каже да је забрањено демолирање или рушење немуслиманских светилишта, културних и историјских здања, убијање домаћих животиња и уништавање усева. Ислам, такође, забрањује, како стоји у инструкцији, насиље, мучење, злостављање и масакрирање рањених или мртвих непријатеља. У том смислу наводе се примери Мухамедовог понашања. Упозорава се, међутим, да су ово само "општа правила". Али, ако официр на терену нађе да ситуација и "општи интереси" налажу да се поступа другачије, војници морају да слушају претпостављеног. "Тако, на пример, ако официр или командант вишег ранга просуди да је у интересу одбране, заштите свог становништва и вишег циља, исправније да се запале неке зграде, усеви или шуме, онда је то дозвољено, јер је познато из историје да је Мухамед..." . Затим долази ударна инструкција: "Војној команди је, такође остављено да одлучи да ли је корисније и да ли је у интересу општег добра да ослободи, размени или ликвидира непријатељске заробљенике"(!) Поседујемо (међу серијом осталих доказа) заплењену видео траку, снимљену руком муслиманског војника, на којој муџахедин (на "сломљеном" српско-хрватском језику) дуго понижава, туче, мрцвари и на крају хицем у главу убија заробљеног српског заставника Рогића из Санског Моста. Муслиманска команда у току рата у Босни, у званичној комуникацији, оперисала је, на пример, искључиво џихадским термином "шехид", а званични представници вере старали су се да се у војсци очува џихадски дух. У фебруару 1995. (21) Команда Осме Оперативне групе у Сребреници, под бројем 04-27/95, а у рубрици "Одбрана Републике, војна тајна, строго поверљиво", доставља, путем "Команде за морал", свим јединицама 28. сребреничке дивизије наређење Команде Другог корпуса у Тузли о "Начину обиљежавања шехидских мезара" (гробова). Пропратни акт потписује повереник Команде за морал, капетан Нијаз Машић, а Упутство, Начелник Управе за морал, бригадни генерал Фикрет Муслимовић. У Упутству се указује на "актуелност питања обиљежавања шехидских мезара, а на основу мишљења из Корпуса и ставова одговорних представника Исламске заједнице". Затим се дају детаљна упутства како да се обележе гробови "шехида", са сугестијом да се "по жељи" датум погибије може да испише на арапском језику. При томе, за реч датум употребљава се исклучиво арапска реч "тарих". Под тачком четири Упутства стоји: "С обзиром на одређење шехида по куранском учењу, одвајање мезарлука припадника Армије Р БиХ и других жртава рата, не сматра се препоручљивим.." На крају се каже: "На основу ових ставова обавити р 4000 1072;зговоре са представницима Удружења шехидских породица и органа Исламске заједнице... а на свим нивоима руковођења и командовања, кадрови за морал требају пратити реализацију обиљежавања шехидских мезара и вршити утицај у складу са овим ставовима". Чиста мултиетничка армија! А шестог јула 1995. бригадир Сеад Делић, командант Одељења за морал Другог корпуса, шаље наређење да се у свим командама дивизије организује саветовање на тему "Улога вјере у јачању патриотизма и ослобађању домовине", а у циљу "даље изградње и јачања борбеног морала у командама и јединицама Армије БиХ." Саветовање ће организовати "и истим руководити" саветник за верска питања Команде Другог корпуса Јусуф Ефендија Хусејиновић који ће "ступити у контакт са муфтијом тузланско подрињским у циљу заједничке реализације теме овог саветовања". Џихадизација "мултиетничке" Босне текла је пред очима Запада. Муџахедини из Ирана, Турске и арапског света сјатили су се у "мултиетничку" армију Алије Изетбеговића. "Рахметлије" су постали "шехиди". Гробља су постали "мезари". На мезарима се исписују и арапски "харфови", досадашња "слова". Датуми су "тарих". Званични дописи се обавезно завршавају са арапским "Селам алејкум". Гласило СДА, уместо "Глас" зове се турским "Аваз". Лака јединица је постала "лахка"... Да ли је Запад заиста желео овакву "мултиетничку" Босну? Етнички нож Међународни суд за ратне злочине је институција политичке манипулације. А основу и кључни „доказни" материјал којим би се са сцене уклонили Караџић, Младић и други српски „злочинци", обезбедили су медијски службеници олбрајтизма. Најуспешнији извођачи ових радова су доцније богато награђени, укључујући и највеће професионално признање, Пулицеров трофеј. Двојица међу њима, Ед Вулијами из „Гардијана" и Мартин Бел из ББЦ-а, посебно су задужили нову религију: једни су се, напуштајући професионалну етику, пријавили Хашком суду да, као сведоци оптужбе, сведоче о српским злочинима. Нико их није звао, али су сведочили. Лик и тело ББЦ-јевог ТВ извештача са југословенских ратишта, заслужују већу пажњу. Мартин Бел се у априлу 1997. нашао у средишту предизборне сцене у Британији. Ту је доспео на занимљив начин. У изборној јединици Татон, кандидат тада владајућих Конзервативаца, Нил Хамилтон оптужен је од Вулијамијевог „Гардијана" за корупцију. Оптужују га да је , као посланик, примао новац од власника робне куће у Лондону „Харолдс", Арапина Мохамеда Ал Фаједа, да би на парламентарним дебатама постављао питања од интереса за Фаједов бизнис. Хамилтон негира оптужбе. Премијер Мејџор неће да га уклони и да именује другог конзервативног кандидата у Татону, јер верује да Хамил- тон није крив. Татон је традиционално, сигурно место Конзерватива d6b 094;а у Парламенту и опозиција тражи све начине да обори Хамилтона. У до сада неизбежном преседану, Лабуристи и Либерали пристају да повуку своје кандидате из трке и да се на место њих (који немају шансе) истакне независан „антикорупцијски" кандидат. Боље и независан него Конзервативац. Улеће Мартин Бел. Никада се није бавио политиком, али његов адут пред бирачима је часно и поштено" извештавање из Босне. Као што је у свим ратним извештајима анатемисао Србе без обазирања на факте, Мартин Бел сада улеће као кандидат „антикорупције" против човека, посланика и бившег миниl 3ff9 9;тра, који није осуђен за корупцију! Босна је на велика врата, преко Мартина Бела, Ушла у британску предизборну кампању. Наш јунак саставља свој изборни штаб. У њему су кључне личности сниматељ Белових монтажа са балканских ратишта Најџел Батесон и, како сам Бел каже, „мој велики пријатељ из Хрватске", иначе хрватски националиста пар екселанс, Саша Шмитбауер. У нека друга времена Белово „херојство" и „часно извештавање" из Босне прошло би у Британији без проблема. Али времена се ипак полако мењају. Коначно је, међутим, да је Мартин ујео Конзервативце, па је њихова штампа почела да и његова достигнућа и част ставља под лупу. У Лондону је одмах пуштена у оптицај прича да је Бел, извештавајући из Дубровника (да наведем само овај пример), наручио неколико хрватских топова да пуцају док његов сниматељ снима. Тако, Бел јавља, „са прве линије фронта" да српски топови грувају по Страдуну. Мартин се силно наљутио на ову бласфемију његовог професионалног поштења, али усред те љутње из његовог ББЦ-а чуо се податак да је Редакција својевремено повукла „поштеног Мартина" из Северне Ирске зато што је „за потребе камере платио ирској деци на улици да бацају камење на британске војнике". Колико је Бел лагао са Балкана показује факат да је после повратка стављен на нешто тањи лед. На ту околност ће Бел повређено рећи: „То мене не узнемирава. Чуо сам својевремено чак да сам потплатио човека у Босни да ме убије. Како добра идеја. Изузев што није тачна и што би, да је тачна, морао да поднесем ББЦ-у рачун за трошак. „Антикорупцијски" кандидат дао је, пре него што се отиснуо стазама политике, отказ у ББЦ-у (три пута га је давао), али у ситуацији када су односи били већ на горњој граници подношљивости. Први пут је поднео отказ непосредно по повратку из Босне. „Нису могли да нађу посао за мене." Бел је после Босне, уистину, добијао све мање задатака. Толику количину монтаже стварности ББЦ није могао да свари. Мартин се жали у „Гардијану" свом парњаку из Хага, Вулијамију, да је реч о „истинском сукобу мишљења, у коме је неутралност (извештача) била кључни проблем!" И као круна свега, Мартин Бел изјављује: „Неопходно је да човек има осећај да одреди шта је право, а шта криво. Ја нисам неутралан у Босни(!)" Ед Вулијами му, у једном од мартовских (1997) бројева свог „Гардијана", притиче у помоћ, уосталом на професионално компромитујући начин: „Бел је био предводник оних који су веровали да је неутралност новинара у Босни имала, у најбољем случају, лажно значење, а у најгорем, била аморалан, нехуман и сатански чин". Човек који данас јавно признаје да извештавајући са ратишта није био неутралан, јер је неугралност извештача сатански чин, имао је, нажалост, погубан утицај, заједно са плејадом осталих „сабораца", на стварање глобалне представе о српској криви 4000 1094;и у балканској несрећи. За малу утеху нам остаје да је Бел у ББЦ-у био „откривен" пре него што је сам признао да је ствари свесно гледао једним оком, дакле непоштено. Уосталом, госпођа Хамилтон, супруга Нила Хамилтона, изрекла је на ТВ ББЦ, 26. маја 1997. најкраћу дефиницију отпуштеног ББЦ-јевог извештача: „Он, једноставно, нема интереса за истину". Мартин Бел је, користећи лажну харизму непоштеног ратног извештача и наступајући као антикорупцијски кандидат против човека коме корупција није била доказана, нажалост постао, првог маја 1997. посланик британског парламента за област Татон. „Дејли Телегаф" ће 19. маја 1997. објавити разговор са послаником Татона, Мартином Белом Ту ће посланик да се жали како је предизборна кампања била прљава и како су му постављане многе замке, али он их је мудро савлађивао. Како? Тако што је поступао „као пред контролним барикадама српске војске у Босни". Мудро се повлачио да би сутра, опет покушао. И тако док не изигра Србе. А од успомена из ратног рапортирања које држи у својој кући, има само две: материјал из ратних извештаја из Залива и „српски нож" из Босне, којим пресеца листове на књигама! У Босни постоје само три етничка ножа" и сва три су муслиманска: „ханџар", „чакија" и (ређе) „бичкија". Ханџар је највише познат по муслиманској, нацистичкој 12. СС Вафен „ханџар дивизији". Све једно што „српски нож" не постоји, Мартин Бел њиме цепа листове својих књига! Белови узори су, како он воли да понавља, били и остали Ели Визел и Вацлав Хавел. Чешки председник је један од заслужних бораца за афирмацију и пробој олбрајтизма (госпођа Олбрајт је пореклом Чехиња). Ели Визел је онај што је на отварању Музеја холокауста у Вашингтону, шаптао на уво Клинтону, али довољно гласно да околина чује, да треба бомбардовати Србе. Пре тога слушао сам Визела како на ЦНН-у описује српске концлогоре које није видео. А није их видео зато што нису постојали. Док је Визел шаптао на уво Клинтону лаж о српском Аушвицу и Треблинки, само десетак метара од њега седео је власник беспућа и странпутице повјесне збиље, који је сретан што му жена није Јеврејка, а каже да Јевреји претерују са холокаустом и да Јасеновац није био много више од бенигног сабирног центра. Присуство Туђмана нобеловцу Визелу није сметало. Болели су га непостојећи Караџићеви концлогори. Није ишао у Тарчин, ни у Челебиће. Није у Габелу. Да је ишао могао је тамо да их нађе. Фаланга Олбрајтизам у чијем је наручју одрастао хашки суд, био је отишао дотле да је Јевреј, Ентони Луис, колумниста "Њујорк Тајмса", позвао добровољце под заставу светске, муслиманско-јеврејске фаланге у борбу против српског зла. Ентони Луис, као истакнута фигура јеврејског корпуса у Америци, имао је јак интерес да у својим колумнама демонизира Србе. Приоритет америчке политике био је д 4000 72; се издејствује израелско-арапски мир. Срби су у том додворавању муслиманима, дошли као наручени. Док су Пентагон, Стејт Департмент и Савет за националну безбедност у Вашингтону, деловали на политичкој и војној подршци новим јеврејским савезницима у Босни, медијске хијене су добиле простор. У том резервату било је места за све примерке писане и електронске речи. Сцена је била припремљена тако да је олбрајтизам могао да изнедри целу плејаду медијских монструма какви су, на пример, у Британији били Ед Вулијами, Мертин Бел, Меги О'Кејн, или у Америци, Рој Гатман, Џон Бернс, Кристјан Аманпур, Питер Џенингс... Сви су они зарадили славу и награде, на лажи и рапортирању без професионалног баланса. Двојица са листе, Рој Гатман из "Њуздеја" и Џон Бернс из "Њујорк Тајмса" постали су добитници Пулицерових награда за извештаје који ће се доцније испоставити као лажи. Рој Гатман је награђен зато што је у хотелској соби у Загребу измислио концлогор у Омарској у августу 1992. године. Џон Бернс је добио Пулицера за извештаје из Сарајева. Биле су то једностране, зле, најчешће бљутаве и срцепарајуће приче за подилажење редуцираном укусу плебејске ТВ памети. Бернс је јунак оне приче о "српском зликовцу" (тако га је назвао пре судске пресуде), иначе ментално оптерећеним, Владимиром Хераком који му је наводно, описао ужасне злочине што их је заједно са својим пријатељем Сретком Дамјановићем, починио над недужним муслиманима. Бернсова прича је као разорна бомба одјекнула Америком. Сторија је, заједно са "манекеном костуром" из Трнопоља, Фикретом Алићем, драматично инхибирала политику Беле куће према рату у Босни. Лондонски "Гардијан", лист Еда Вулијамија, марта 1997. у време када су медијске лажи из Босне почеле ла бивају предмет (још увек бојажљивог) преиспитивања, добио је напад нечисте савести. Објавио је да су двојица "мртваца" (за другима се трагало) које је Бернс својевремено у "Њујорк Тајмсу" покосио лажном речју на терет "српског зликовца" живи и здрави! Извештач листа из Сарајева, Карин Колеман, разговарала је са Сретком Дамјановићем у Централном затвору у Сарајеву. Дамјановић је, заједно са Хераком осуђен (1993) на смрт за "геноцид и ратне злочине против цивила". Као дописник из Вашингтона у то време, имао сам податак да је Стејт Департмент, ослањајући се на Бернсово писање, тражио од муслиманских власти у Сарајеву да се суђење Хераку и Дамјановићу што више "рекламира". У то време Ворен Кристофер је био у клинчу са својом околином у Стејт Департменту око тога да ли да се српска и — следствено — Караџићева "недела" званично огласе геноцидом. Кристофер је, ослањајући се на податке својих дипломата, који су били ипак објективнији од медијских извештача, још увек муку мучио да ли да Караџићева и Милошевићева "недела" званично означи "геноцид 4000 1086;м" или, као до тада, као недела "која се граниче са геноцидом". Ова, на изглед, нијанса, била је врло важна, јер се на њој преламала суштина потоње оптужнице против Караџића, Младића и других Срба уопште. У то време у Белој кући, у Савету за националну безбедност, Олбрајтова је непрестано прозивала Кристофера. Председник Савета, Ентони Лејк, подржавао је Олбрајтову. Потпредседник, Ал Гор, такође. Са Бернсовим извештајем о "сведочењу" Херака и Дамјановића — уосталом изнуђеним под мукама — Медлин Олбрајт је махала испред Кристоферовог носа. Кристофер је попустио. Геноцид је победио. Остало је још да се обави остатак посла, да се геноцид произведе у званични стратешки метод политике Караџића, што ће госпођа Олбрајт обавити беспрекорно. Овоме ће се доцније додати бесмислена, али подмукла, оптужба о силовању као стратешкој политици Караџићеве државе! Вратимо се у Централни затвор у Сарајеву. Тамо извештач "Гардијана" описује (а време је март 1997. године) како Дамјановићева ребра избијају испод коже, као она Фикрета Алића у Трнопољу, и како по леђима и рукама има дубоке ожиљке. "Многи зуби су му избијени, још увек уринира крв, здравље му је критично нарушено". У даљем тексту се каже да је Дамјановић 1992. заробљен након што је залутао на муслиманску територију, да је тучен и мучен док није "признао" да је убио седам муслимана. Његов адвокат је сада успео да пронађе, живе и здраве, двојицу од оне седморице које добитник Пулицера, Џон Барнс није довољно дотукао. "Суђење Дамјановићу било је фарса. У време када су сви желели да казне Србе, шансе за праведно суђење биле су минималне" тешка срца се правда "Гардијан" након пет година беспримерне сатанизације Срба.


О нама - Схандонг Цхуаниуњие Инструмент Цо., Лтд. Схандонг цхуаниуњиеИнструмент Цо., Лтд .: стручњак за пољопривредне научне инструменте. Ми смо професионална компанија за истраживање и развој и производњу пољопривредних научних инструмената, до сада имамо 20 година индустријског искуства, наша производња инструмената и опреме продата је у више од 30 земаља и региона у свету, дугорочни стратешки партнери до више од 50 година, у више од 20 година развоја, увек смо одржавали ентузијазам и љубав према пољопривредном развоју, научни развој пољопривреде је наше уверење „Направите најбоље инструменте како би се пољопривреда брже развијала и имала бољи квалитет! "Одувек нам је био циљ. Поздрављамо надзор из свих сфера живота да би нас подстакао на бољи развој. Тренутно је наша компанија успоставила интеграцију истраживања и развоја и продаје опреме која покрива пољопривреду, шумарство, сточарство и друга подручја, укључујући метеорологију, откривање тла, откривање сигурности хране, откривање физиологије биљака, откривање квалитета воде итд. Наша независна компанија Истраживање и развој и производња биљног детектора фотосинтезе, АТП флуоресцентног детектора, биљног хлорофилног детектора, соларне инсектицидне лампе и других производа препознали су релевантна предузећа у разним земљама и добили су веома добар одзив у индустрији. Ово је потврда наших напора у протеклих 20 година и покретачка снага нашег развоја. Повећаћемо своје напоре у истраживању и развоју, континуирано побољшавати квалитет производа и иновирати функционалност производа како бисмо боље служили друштву. „Храна је кључ за људе“. Без обзира како се свет развија, пољопривреда је камен темељац. Постала је главна тема бављења паметном пољопривредом и кретања путем научног развоја. Надамо се да наши инструменти и опрема могу допринети паметној пољопривреди, помоћи развоју пољопривреде, побољшати квалитет пољопривредних производа и проширити пут научног развоја пољопривреде. Ми смо професионални произвођач производа. Имамо 20 година искуства у развоју инструмената. Имамо комплетан систем продаје и сервисних услуга. Никад не престајемо да идемо напред. Ми боље знамо ваше потребе. Имамо најнижу цену и најквалитетније производе.


source: CulturaX

text: Политика Online - Човек сања, Бог одлучује понедељак, 09.03.2020. у 15:56 Љиљана Петровић – Ух, какву трему сам имао. Обукао сам костим, ошишали су ме, послали на сет. Нисам знао да толико људи има на сету. А онда је све утихнуло, требало је да говорим текст... Није било једноставно. Посебно што је био направљен план да у прва два дана снимам све своје сцене са Игором Ђорђевићем, који је играо Петра Кочића, главну мушку улогу. У три, четири последње сцене сам се мало уморио и ишло је све теже. Горан Марковић и цела екипа су имали стрпљења. Марковић ме је често позивао у своју режисерску собу, разговарали смо: "Само то кажи...". Јако сам му захвалан, сачувао ме је. Не кажем да сам направио неку бравуру, али добро ме је сачувао. Знате већ, ми на факултету учимо о позоришту, нема ту камере и не треба да правиш неке велике, широке покрете, већ да будеш у кадру, уз то занемариш и све те људе који стоје иза камере и снимају. Тада није било једноставно, сада је већ много лакше, извештио сам се. Научио сам да се изолујем. У серији "Жигосани у рекету" – Већ смо снимили први део друге сезоне. Од краја јануара снимамо финале, 21 епизоду. Сви у екипи знамо да радимо пристојну породичну серију и нема тензије. Од раног јутра сви смо вредни и насмејани. Ја снимам у Баранди, где је стан кошаркаша и Живкова кафана, а кошаркашка сала нам је у мастеру у Земуну. Видели сте да се у овој другој сезони мој Горан доста променио. У почетку га је све чудило, дошао је из Требиња. Сада се навикао, није збуњен. Чак се и заљубио... Накратко је заћутао... За своју мајку каже да је "мајка храброст", све је понела на својим леђима. Била му је и отац и мајка. Захвалан јој је што га је подржала када је био спреман да рашири крила и оде у бели свет... Данас се радо врати у свој породични дом у Требињу, који је тик до стадиона фудбалског клуба Леотар, да мало удахне ваздух, да успори, буде мали човек, једе мамина кувана јела, лежи и цео дан не ради. Поносе се његовим успесима и многи у Требињу... Штампа бележи све што ради.


Света Литургија у 25. недељу по Педесетници – Епископ моравички Антоније (Пантелић) Света Литургија у 25. недељу по Педесетници Свету архијерејску Литургију у 25. недељу по Педесетници – Оданије празника Ваведења Пресвете Богородице, 08. децембра 2019. године, у храму Светих апостола Петра и Павла на Подворју СПЦ у Москви служио је Епископ моравички Антоније. Његовом Преосвештенству су саслуживали: архимандрит Александар (Котов), протојереј Дмитриј Калашников, јереј Олег Вишински, јереј Анатолиј Саливончик и ђакон Владислав Соколов. На крају богослужења био је служен и чин Оданија празнику Ваведења Пресвете Богородице. Божественная литургия в 25-ю неделю по Пятидесятнице на Сербском подворье в Москве Божественную литургию, в 25-ю неделю по Пятидесятнице, Отдание праздника Введения во храм Пресвятой Богородицы, 08 декабря 2019 года, в храме святых апостолов Петра и Павла у Яузских ворот на Сербском подворье в Москве, возглавил епископ Моравичский Антоний. Владыке сослужили: архимандрит Александр (Котов), протоиерей Дмитрий Калашников, иерей Олег Вышинский, иерей Анатолий Саливончик и диакон Владислав Соколов. Литургия завершилась славлением празднику Введения во Храм Божией Матери. Патријарашка Литургија на... Празнично бденије на... Света Литургија у Прву недељу по Духовима – Светих цара Константина и царице Јелене и Свих Светих Бадњи дан на Подворју СПЦ у Москви Свеноћно бденије на навечерје празника Светог Николаја Чудотворца Епископ моравички г. Антоније служио помен на монашком гробљу у манастиру Жича Пренос богослужења из храма Светих апостола – Подворја СПЦ у Москви Свеноћно бденије на навечерје празника Светих апостола Петра и Павла Света архијерејска Литургија у Трећу недељу по Васкрсу – Жена мироносица Свеноћно бденије уочи празника Преподобног Онуфрија Великог у Кијево-Печерској лаври Света Литургија на 29. годишњицу од рукоположења у чин јеромонаха Епископа Антонија


source: fineweb

text: Сенат Канаде |Канада| Овај чланак је дио серије о Сенат се састоји из 105 чланова које именује генерални гувернер Канаде на предлог премијера. Мјеста се дијеле по областима, и свака област има двадесет и четири мјеста. Сенатори могу бити чланови до своје седамдесет и пете године (75). Сенат је горњи дом, а Дом комуна доњи дом Парламента. Међутим, то не значи да Сенат има више власти него Дом комуна. Сасвим супротно, више преовладава Дом комуна. Иако за доношење закона треба пристанак оба дома, ријетко се дешава да Сенат одбије законске предлоге демократски изабраног Дома комуна. Кабинет Канаде није одговоран Сенату, него само Дому комуна. Садржај Законодавна власт[уреди] Иако законске предлоге могу предлагати оба дома, већина предлога се подноси у Дому комуна. Да би законски предлог постао закон, потребна је сагласност оба дома Парламента и њихова овлашћења су једнака, осим два изузетка: - Према британском обичају, горњи дом не може предлагати финансијске законе. Та забрана је одређена Уставним актом 1867. - Дом комуна може прегласати одлуку Сената да не прихвати уставни амандман, али мора чекати 180 дана. Односи са Кабинетом[уреди] Сенатори[уреди] Право да именује сенаторе припада генералном гувернеру Канаде; већином се именовања врше на предлог премијера Канаде. Премијер често предлаже у Сенат чланове своје партије, али се понекад именују и независни чланови и чланови опозиционе партије. Највећи број чланова Сенату су бивши чланови Кабинета или бивши провинцијски премијери. Сви сенатори су дужни да живе у провинцији или територији коју представљају. |Провинција или територија||Број сенатора||Становника по сенатору (попис 2001)| |Њуфаундленд и Лабрадор||6||85 488| |Острво Принца Едварда||4||33 824| |Нова Шкотска||10||90 801| |Њу Брансвик||10||72 950| |Квебек||24||301 562| |Онтарио||24||475 419| |Манитоба||6||186 597| |Саскачеван||6||163 156| |Алберта||6||495 801| |Британска Колумбија||6||651 290| |Нунавут||1||26 745| |Сјеверозападне територије||1||37 360| |Јукон||1||28 674| До 1965. године сенатори су имали доживотни мандат. Међутим, након доношења Акта о Британској Сјеверној Америци из 1965, чланови Сената не могу бити старији од седамдесет и пет година (75). Сенатори који су именовани пре доношења тог закона су могли наставити да сједе доживотно. Сенатори могу примати допунску плату ако они извршавају допунске обавезе као што су нпр. предсједавање Сенатом. Сенатори се налазе на двадесет и четвртом мјесту у поретку старјешинства, непосредно пред посланицима Дома комуна и послије федералних и провинцијских судија. Часништво[уреди] Предсједник[уреди] |За више информација погледајте чланак Предсједник Сената Канаде| Предсједника Сената именује генерални гувернер Канаде након избора премијера. Предсједнику помаже предсједник pro tempore кога Сенат бира на почетку сваког парламентарног засједања. Када предсједник не може предсједавати, то ради предсједник pro tempore. Према Акту о Парламенту Канаде из 1985, предсједник може именовати другог сенатора да привремено врши његове дужности. У вријеме вршења своје дужности, предсједник је дужан да буде непристрасан, иако је он можда члан неке политичке партије. Предсједник руководи засједањима Сената и позива на тумачење Устава када неки сенатор сматра да је нарушен пословник. За разлику од предсједника Дома комуна, предсједник Сената гласа не само у случају равне подјеле гласова него у свим случајевима као и остали сенатори. Вође[уреди] Вођу опозиције у Сенату обично бира шеф опозиције у Дому комуна. Ако је званична опозиција у Дому комуна друга партија него што је то у Сенату, онда опозициона партија у Сенату бира свог вођу. Службеници[уреди] Функционери који нису сенатори су: секретар, помоћник секретара, правни секретар и многи други секретари. Са тим функционерима предсједник и чланови се савјетују поводом Устава и одржавања засједања Сената. Други функционер је помоћник са црним жезлом који се стара о одржавању унутрашњег реда у сали Сената. Његово име долази од црног церемонијалног жезла кога он носи. Та дужност одговара дужности војног наредника у Дому комуна, али му је улога више церемонијална. Одбори[уреди] Одбори се могу образовати за различите задатке. Најчешће одбори претресају законске предлоге и могу предлагати законске амандмане. Неки одбори се такође образују ради контроле над министарствима и владиним органима. Најбројнији одбор Сената је Пленарни одбор кога чине сви сенатори. Пленарни одбор засједа у сали Сената, али правила су другачија него на засједањима Сената. На примјер, не постоји ограничење колико пута може један сенатор да говори о неком законском предлогу. У Сенату постоје такође стални одбори који су формирани за посебну грану државне управе (нпр. за финансије или транспорт). Сваки стални одбор се састоји од 9 до 15 чланова и бира свога предсједника. Такође постоје заједнички односно мјешовити одбори који се састоје истовремено од сенатора и посланика. Парламент такође може оснивати мјешовите одборе ради разматрања важнијих предмета. Види још[уреди] Спољашње везе[уреди] - Службена страница Парламента Канаде ((en)) ((fr))


Црна Гора би да улаже у бугарску нуклеарку, Борисов жели Србију


Дијабетес типа 1 Уп 70 процената код деце Генитална псоријаза: непријатна и непроменљива Лажно-позитивни резултати имају трајни утицај Који 6 популарних дијетета изгледају током сезоне ББК-а Хирургија губитка телесне тежине: Прихватање вашег новог живота и тела 8 Нездравих навика које вас старају брже Који су могући компликације дијабетеса типа 2 и како их можете избјећи? Дечја активност може спречити касније проблеме са костима Елиминација дијета за симптоме помоћ 4 Храна која могу смањити улцерозни колитиса Рецепт Рехаб: Дијете без декадентних чоколадних кекса Шта је Сундовнеров синдром? Третирајте псоријазу скалпама с правим шампоном Водич за симптоме можданог удара код жена Планирање породиљског одсуства Главни › дијабетес › Дијабетес типа 1 Уп 70 процената код деце ПЕТАК, 8. фебруара 2013. (ХеалтхДаи Невс) - Истраживачи су документовали запањујући пораст броја дијабетеса типа 1 у један град: Дијагнозе код дјеце млађих од 5 година порасле су за 70 одсто између 1985. и 2004. године у Филаделфији. Све у свему, стопа дијабетеса типа 1 код дјеце старосне доби 14 и млађих порасла је за скоро 30 процената у том временском периоду, према студија. "Ми смо показали значајно повећање дијабетеса типа 1 током времена, нарочито код деце млађе од 5 година", рекао је аутор Терри Липман, професор на Универзитету у Пеннсилванији, медицинска сестра у Филаделфији. "Шта год да погађа повећање дијабетеса типа 1 уопште, појављује се најмања деца су најопаснија ", рекао је Липман. Резултати студије су недавно објављени у часопису Диабетес Царе . Код дијабетеса типа 1, тело не производи довољно инсулина, и пацијенти требају инсулин за преживљавање. Обично почиње раније у животу него код дијабетеса типа 2, што је много чешће и може или не мора захтевати терапију инсулином. Дијабетес типа 2 повезан је са гојазношћу и седентарним животним стилом, док код типа 1 окидач окружења доводи до тога да имунолошки систем тела погрешно напада инвулинске ћелије у панкреасу, на крају их уништава. Према америчким центрима за контролу болести и процене Превенције, ако се настави тренутна кретања, стопе типа 1 ће се повећати за 23 процента до 2050. године. Сједињене Државе нису једина земља која доживљава овај раст у типу 1. "Да ли гледате у Европу , Канада, Аустралија или САД, дијабетес типа 1 код младих се повећава, а неке од највећих пораста су у најмлађој старосној групи ", рекао је др. Рицхард Инсел, главни научни службеник за ЈДРФ (раније Јувениле Ресеарцх Диабетес Ресеарцх Фоундатион). Оно што није јасно је оно што посебно изазива ово повећање. Бројне теорије обилују, али ниједна још није доказана. Пошто се инциденција тако брзо повећава, Липман и Инсел кажу да мора бити у окружењу. "Очигледно је да је то нешто у окружењу које је променило праг за ову болест. Гдје видимо најбрже растуће стопе дијабетеса типа 1 је у подручјима брзе модернизације, као у источној Европи, око пада гвоздене завесе ", рекао је Инсел. Липман и њене колеге почеле су сакупљати податке о деци у Филаделфији и њиховој стопи дијабетеса типа 1 1985. Од 322.998 деца старија од 14 година и млађа од 2000. до 2004. године, истраживачи су рекли да је 277 дјеце ново дијагностиковано с дијабетесом типа 1. Све у свему, ово представља 29 посто повећање стопе новооткривеног типа 1, према Студија. Када су разбили податке према старосним групама, видјели су изненађујуће 70 посто повећање стопе тип 1 код деце до 4 године старости. Други упечатљиви закључак био је да у бијелој и латиноамеричкој деци , инциденце оф ти дијабетес 1 се драматично скачио у периоду од 1995. до 1999> . године до периода од 2000. до 2004. године. Стопе типа 1 порасле су 27 процената у Хиспањолци и 48 процената у бијелој дјеци у том кратком временском периоду. Инциденца типа 1 код црне дјеце заправо је падала између периода студија 1995. и 2000. године, али је укупан пораст износио 2.3 проценат годишње од студијског периода од 1985. до 2000. године. И када су истраживачи погледали само младу црну дјецу - оних 5 и млађих - видјели су троструко повећање инциденце дијабетеса типа 1 у периоду од 1985. до 2000. године. Може бити тешко дијагностиковати дијабетес типа 1 у најмлађа дјеца јер не могу увијек причати о томе како се осећају. Екстремна жеђ и често уринирање су два уобичајена знака нездрављеног дијабетеса типа 1. Липман је рекао да ако је ваше дијете изненада изузетно грубо, пити више пелена него што је нормално, не изгледа довољно да пије, педијатар треба тестирати на дијабетес. Исто тако, ако је ваше дете дехидрирано, педијатар треба да провери дијабетес типа 1. Дијете које има 3, 4 или 5 година - или чак и старије - и тренирану тоалетом, који одједном почиње имати удисање у уринима или влажење кревета, треба процијенити код дијабетеса типа 1. Липман је додао да је иницијална евалуација за тип 1 састојала од провере мокраће шећера, тако да је то безболан тест. Инсел је додао да деца са неадагнетизованим типом 1 могу такође имати мирисни мирис на њиховом удису и могу дише јако. Рекао је понекад да су погрешно дијагнозирани као да имају поремећај дисања. Ласт упдатед: 2/8/2013 Медитеранска дијета могла смањити ризик смртности рака простате, студија каже Када Иуцк постане! Ставите заједно свој тим за лечење оболелих од штитасте жлијезде Како витамин Д утиче на реуматоидни артритис Дијагностицирање Лупуса: Беионд Блоод Ворк Ниацин и холестерол 11 Лако вежбе које можете данас урадити Кафа пијење у трудноћи неће довести до бесмисленог беба Одушана кожа око очију СТД: Шта су они и ко их добија? 5 Начина за скок-започети губитак тежине 10 Основне чињенице о дијабетесу типа 2 Шта се дешава са вашим периодом када престанеш узимати пилулу? Калорије: Како знати да ли идеш претерано Експериментални третман лечења карцинома простате показује обећање Меатлоаф породице Лиле Рехаббед


Кад се попнеш на кров, отвориш кутију