ВЕСТИ СИСАК: ОПТУЖНИЦА ПРОТИВ ПЕТОРИЦЕ СРБА 14. август 2010 – Душан Јовић (68), Владо Ћуповић (60) и Марко Врцељ (61) оптужени су за ратни злочин против цивилног становништва, Миле Паспаљ (56) за ратни злочин против ратних заробљеника, а Јосо Ковачевић (62) и за једно и за друго. Жупанијско тужилаштво у Сиску је након вишегодишње истраге пред Жупанијским судом у том граду подигло оптужницу против петорице држављана Србије због ратног злочина против цивилног становништва и ратног злочина против ратних заробљеника почетком 1990-их година на подручју Глине. Душан Јовић (68), Владо Ћуповић (60) и Марко Врцељ (61) оптужени су за ратни злочин против цивилног становништва, Миле Паспаљ (56) за ратни злочин против ратних заробљеника, а Јосо Ковачевић (62) и за једно и за друго, јављају хрватски медији, након што је почетком августа на интернет страници тужилаштва објављена оптужница у којој се наводе иницијали оптужених. Јовић се терети да је од септембра 1991. до априла 1992. на подручју општине Глина као председник Ратног председништва града ‘‘учествовао у планирању напада и наредио нападе јединица Територијалне одбране (ТО) Глина и њима потчињене милиције САО Крајине на села настањена претежно Хрватима’‘. Ћуповић се терети да је од октобра 1991. до априла 1992, као командант штаба ТО Глина, наредио наставак напада на села између река Глине и Купе, настањена претежно Хрватима. Припадници ТО под командом Ћуповића и припадници 24. пјешадијске бригаде Глина, којом је командовао потпуковник Врцељ, наводно су напали многа насеља на подручју Глине, а поготово на подручју од села Видушевац до Купе, при чему су њима потчињени починили бројне злочине. Сва тројица терете се да, иако су знали за злочине, нису ништа предузели да то спрече. Паспаљ се терети да је од септембра 1991. до марта 1992. као помоћник команданта Регионалног штаба ТО за Банију и Кордун за морално-политички рад наредио да се ратни заробљеници у затвору у Глини подвргавају физичком и психичком мучењу и злостављању, што су проводила лица из његове физичке заштите и чувари логора. Ковачевић се терети да је као командир Извиђачко-диверзантске групе наредио упаде на села настањена претежно Хрватима и ликвидацију затечених цивила, па су припадници његове јединице у октобру 1991. у Новом Селу Глинском, Маринброду, Горама и Јукинцу убили 40 цивила, а 16. децембра 1991. у Јошевици усмртили 21 цивила и једног тешко повредили. Оптужница га терети да је као обавештајни официр при Штабу ТО Глина, који је био и овлашћено лице за преговоре са представницима хрватске владе о размени заробљеника, долазио у затвор у Глини, где је пребијао и злостављао ратне заробљенике. Будући да оптужени нису доступни државним органима Хрватске, против њих је затражен притвор због опасности од бекства и нарочито тешких околности под којима је дело почињено, а потернице су издате током истраге. (Срна) НАПОМЕНА УРЕДНИШТВА СРПСКОГ ЛИСТА Горњу вест скинули смо са интернет портала MONDO, будући да нам Влада Републике Српске Крајине у прогонству већ неко време не шаље своја саопштења. Посетом њеног сајта www.vladarsk.com установили смо да их она и даље издаје, али у виду прилога на свом форуму. Претходним телефонским разговором са једним од чланова Владе, Слободаном Јарчевићем, сазнали смо да имају проблема при компјутерском комуницирању са нама и другим својим контактима и сарадницима. Пошто смо и сами искусили разне невоље и блокаде и у раду на Српском листу, решили смо да са сајта Владе РСК у прогонству убудуће сами скидамо све што сматрамо вредним објављивања, а да нашим опсађеним сународницима из Крајине и других српских земаља пожелимо јаку вољу, снажно срце и бодар дух. За почетак, саопштењу Срне уместо коментара прилажемо следећи текст: Небојша Вукановић ЗАШТО СРБИЈА НИЈЕ СПАСИЛА КРАЈИНУ Умјесто да снажно подржи Србе у Републици Српској, буде им ослонац и подршка, Влада Србије и њен предсједник поново забадају нож у леђа. Милошевић је то радио под паролом да мир нема алтернативу, а сада је нема Европа Слушајући и читајући изјаве водећих србијанских политичара о агресији на Крајину и „Олуји“, дође ми да заплачем. Велики Предсједник, Месија нације, овај пут се није извинио али је накратко свратио до цркве да запали свијеће за покој душе својим сународницима. Потом је узео своју препознатљиву жуту рударску кацигу и кренуо у нови маркетиншки обилазак имагинарних градилишта по Србији. Пар стотина динара потрошених у цркви за куповину свијећа све је што уради наш предсједник, али и други његови пајтоси за прогнане Крајишнике. Лидери позиционих и опозиционих странака, бивши министри и премијери искористили су прилику да се појаве у јавности и театрално узгред осуде агресију и злочине Хрватске војске и све је на томе стало. Србијански политичари никако да схвате да је и њихова одговорност за прогон Срба из Хрватске слична Фрањи Туђману и његовој дружини. Ви, србијански политичари, издали сте и оставили Крајишнике на цједилу, понижавали сте их и вријеђали, а сада тобоже жалите и осуђујете злочине и етничко чишћење. ‘’Мартићу, убиј се!’‘ По одредбама Женевског споразума из 1991. године Србија је имала обавезу да штити Републику Српску Крајину уколико дође да напада Хрватске војске! Али док су Хрвати иза леђа Крајини преко Купреса излазили на Динару србијански политичари размишљали су гдје да љетују и оду на одмор. Туђман није био хазардер, и он никада не би ни помислио да нападне Крајину да није имао прећутну сагласност српског руководства. Док су се стотине хиљада хрватских бојовника под вођством ваших „пријатеља“ Американаца и Британаца распоређивали на линији разграничења, Ви сте лежерно пијуцкали виски заваљени у удобне фотеље, и размишљали како да те исцрпљене и гладне мученике пребаците до Косова да опет крваре за „српску“ ствар. То није, драги моји српски политичари, одговорна националне политика, али је Ви деценијама водите према нама, „прекодринским Србима“. Да сте, када сте видјели шта се спрема, крајем јула 1995. дигли Србију на ноге, прогласили мобилизацију, почели војне вјежбе и маневре и запријетили да ћете искористити могућности и војно заштити Србе у Крајини, „Олује“ и других хрватских и војних акција никада не би ни било. Умјесто тога, из Србије су дошли обавјештајци који су имали задатак да ослабе одбрану и шире дефетизам. Информација да је пала Крајина објављена је пред крај Дневника на националној телевизији, као да се у Пакистану догодила саобраћајна несрећа. Тадашњи српски предсједник, покојни Слободан Милошевић поручио је Милану Мартићу да се убије када га је овај упитао шта ће да ради када га Туђман нападне. То најбоље говори какву је политику Србија тада водила према „прекодринским Србима“. Блокадама на Дрини, цијепањем Републике Српске и издајом Крајине тадашња Србија мислила је да ће се додворити старим српским непријатељима, Енглезима, Нијемцима и њиховим савезницима. Ипак, када су 1998. године почела дешавања на Косову, Милошевићу је било јасно какву је грешку направио и како је испао наиван да не кажемо неште теже. ‘‘Чувајте се себе!’‘ У тестаменту Чујте Срби, Арчибалд Рајс, између осталог, поручио је Србима да се никада не наслањају на своје традиционалне непријатеље, али наши политичари и дипломате никада га нису послушале (вјероватно ни прочитале, јер да јесу не би нам се ствари и грешке циклично вијековима понављале). Нажалост, и данас Србија наставља да води сличну политику. Умјесто да снажно подржи Србе у Републици Српској, буде им ослонац и подршка, Влада Србије и њен предсједник поново забадају нож у леђа. Милошевић је то радио под паролом да мир нема алтернативу, а сада је нема Европа. Схватите побогу већ једном да нација и национални интереси немају алтернативу, а за остало Вас боли брига. Не можете да усвајате којекаве декларације, извињавате се и понижавате у наше име, зближавате се и љубите са Турцима, јер ће Вас налогодавци као и у безброј пута до сада обманути. Не можете, српски предсједниче, рећи да је усвајање Декларације о Сребреници неопходно, јер би сутра и укидање Републике Српске такође могло да буде неопходно на путу у ‘‘Обећану земљу’‘. Немојте са нама да се поткусурујете ако нам већ не желите и нећете да помогнете. А размислите како бисте се Ви осјећали да ми признамо Косово и кажемо да је то неопходно за опстанак Републике Српске! Умјесто што тражите од Хрватске да Србима обнови куће, пронађе и процесуира злочинце из агресије на Крајину, паметније би Вам било да напокон нешто конкретно урадите за тај народ. Није европски посјећивати згаришта Колико је Србија издвојила средстава за повратак, обновила кућа и купила пољопривредних машина повратницима у Крајину? Колико су предузећа обновили? Да ли сте, Велики предсједниче и Месијо нације нешто о овом великом питању конкретно разговарали са колегом Јосиповићем? Јесте ли Ви и Ваши претходници икада посјетили попаљена мјеста као Ваш колега Суботицу? Нисте, јер не желите и не смијете! То није европски! Умјесто тога, Ви и Ваши претходници сте поклонили Тодорићу и другим хрватским тајкунима за мале паре српска предузећа, па су они стекли утисак, на основу Ваше благонаклоности, да су у љето 1995. године учинили праву ствар. Љубите се са Хрватима док Вам они туку наивне сународнике и суграђане дуж њихове обале. Да сте прави предсједник рекли бисте ДОСТА! Горди и уздигнути осудили бисте графите у Дубровнику, Сплиту, нападе по Далмацији, скрнављење цркава и манастира. Ишли бисте по свијету и причали о голготи Крајишника у свим ратовима, ако има још неког ко може да вас слуша. Преиспитали бисте сумњиве приватизације, и честим инспекцијским контролама провјеравали Тодорићеве и фирме других хрватских тајкуна по Србији. Организовали бисте донаторске вечере и издвојили средства у буџету за повратак Крајишника и обнову кућа, и тако дали примјер српским привредницима да отварају мале погоне у Огулину, Бенковцу, Обровцу, Книну... Посјетили бисте Лику, Барању, Срем, Западну Славонију, Сјеверну Далмацију, и видјели како тамо живе преостали Срби. Истраживали бисте ратне злочине, и расписивали потјернице са хрватским официрима и војницима који су се иживљавали на нејачи (потцртавање СЛ). Подржали бисте историчаре који би документовали дешавања у последњих седам, осам деценија. Али, Ви само запалисте свијеће. Извор: Фронтал, Бања Лука (www.frontal.rs) понедељак, 09. август 2010. Небојша Вукановић је новинар-истраживач из Требиња где живи и ради, сарадник електронског часописа Фронтал из Бања Луке. Професор је историје и географије који је изгубио посао у једној требињској средњој школи због своје бунтовности и правдољубивости. Покушај оснивања странке Покрет чистих руку му је пропао јер није имао 5.000 конвертабилних марака да га региструје. О свом политичком убеђењу каже: ‘‘Ја сам десничар и антиглобалиста’‘. Интервју (од 23.02.2010) са њиме можете прочитати на сајту Фронтала.


Франкопани Франкопани су били хрватски племићки род. Уз племићки род Зринских, Франкопани се убрајају међу најзначајније хрватске породице од 11. до 17. века. Припадници породице Франкопан били су кнезови крчки, модрушки, винодолски, брачки, брињски, цетињски, дрежнички, гатански, хварски, корчулански, пожешки, рапски, сењски, слуњски и тржачки, капетани Рашпора и Краса (Истра и јужна Словенија) и Постојине и Бихаћа, начелници Сплита, Миља, Трогира и повремени господари многих имања у Хрватској, Босни, Угарској, Словенији, Аустрији, Италији и Шведској. Породица је дала више банова, генерала, капетана, војних заповедника, бискупа и надбискупа. Садржај Франкопани до 14. века[уреди] У изворима се ова породица бележи као Francapani, Frangapani, Frangcipani, Frangepani, Frangiapani, Frangipani, Frangopani, Franepani. Порекло породице је непознато. Довођени су у везу са римским Франгипанима, али су сами Франкопани у 15. веку сматрали себе потомцима римског патриција Аниција. Данас преовладава мишљење да потичу са Крка. Почеци власти Франкопана на Крку нису довољно познати. Први по имену познати Франкопан био је кнез Дујам I који је владао крајем 11. или почетком 12. века. Умро је пре 23. августа 1163. године. Након Дујамове смрти Крком су овладали Млечани који су се споразумели са његовим синовима, Бартолом I и Видом I. Као крчки кнез, Вид I је заједно са братом владао до своје смрти 1197. године. Њихов савременик био је Бартол II. Синови Бартола I, Вид II и малолетни Хенри, и син Вида I, Иван I (умро после 1233) склопили су 1198. године уговор са млетачким дуждом Енриком Дандолом који им је следеће године повељом поверио на управу Крчку кнежевину. Браћа Вид II и Хенрик учествовали су у Петом крсташком рату на позив папе Хонорија III. Ратују и против Неретљана и босанских јеретика. Андрија II Арпад им је даровао острва Брач, Хвар, Корчулу и Ластово са мањим острвцима, али браћа никада нису успела да успоставе на њима власт. Према фалсификованим исправама Андрије II из 1209. и 1223. године Виду је осигурано наслеђе Модруша и Винодола. Браћа су се по повратку на Крк сукобила са Иваном I. Сукоб је завршен споразумом који је предвиђао наизменичну владавину (на шест месеци). Споразум је 1233. године потврдио млетачки дужд и Велико веће. Мартинусије, брат Ивана I, помиње се од друге половине 12. века као свештеник. Синови Вида били су Иван II (1242-1243), Фридрих I (1242-1251), Бартол III (1242-1251) и Вид III (1242-1251). Они су помогли угарском краљу Белу IV приликом његовог бега од Татара 1242. године. Због помагања угарског краља, млетачки дужд прогласио их је издајницима и лишио их је повластица на острву Крку. Повељом је краљ Бела припадницима Франкопана 1251. године потврдио власт над жупанијама Винодол и Модруш. Бартол III је имао сина Бартола, познатијег као Шкинела I (1254-1261), оснивача лозе кнезова крчких (позната и као Шкинелина лоза). Синови Вида III, оснивача Видове гране кнезова крчких били су Фридрих II, Бартол IV и Вид IV. Венеција је 1260/1. године вратила Франкопанима Крчку кнежевину. Половина острва припала је Шкинели I и његовим синовима Петру I (1261-1283), Шкинелу II и Бартолу V. Друга половина припала је Видовим синовима. Оба огранка Франкопана плаћали су дужду годишњи трибут од 900 млетачких либри. Вид IV је имао синове Ивана III и Леонарда. Иван је од оца наследио титулу сењског начелника коју му је 1275. године потврдио Ладислав IV Куманац. Носио ју је до 1279. године. Фридрих је имао сина Дујма II. Франкопани у угарском грађанском рату подржавају Анжујце насупрот Арпадоваца. Иван III и Леонард су пре 23. јула 1290. године дошли у посед Гатанске жупаније. Франкопани у 14. веку[уреди] Шкинелску лозу почетком 14. века представљају синови Бартола V, Марко I, Шкинел III и Никола I. Видову лозу представља Леонард у Дујам II. Након Дујмове смрти (1317) старешинство Видове лозе преузима Вид V, син Ивана III. Имао је браћу Бартола VI, Фридриха IV и Ивана IV, који се не истичу у јавном животу. Вид V није испуњавао своје обавезе према Млечанима те они стају на страну Дујмова сина Фридриха III који је оставио синове Дујма III и Бартола VIII, као и ћерку Елизабету, удату за Павла II Брибирског. Франкопани се у међувремену приближавају Анжујцима од којих су 1335. године добили Столнобеоградску жупанију. То су први поседи Франкопана у Угарској. Браћа 1337. године долазе у сукоб са папом Бенедиктом XII око извора сењског бискупа. Браћа су 1344. године одбили помоћи Нелипчићима у борби против угарског краља Лајоша I. Дујам III није извршавао своје обавезе према Млечанима те га они лишавају поседа 1345. године. У време Задарске буне (1345-1346) браћа су на страни млетачких противника. Спашавају тврђаву Островицу Гргура II Брибирског од млетачког освајања. Млетачка одузима Франкопанима функције кнежева Крка и Сења. Бартол VIII 1349. године сређује односе са Млечанима и добија половину Крка, а Лајош I му 1350. године потврђује Модруш и Винодол. Имао је двојицу синова: Стјепана II и Ивана V. Са њима учествује на сабору у Книну. Изгледа да је Бартол 1357. године преузео другу половину Крка од Шкинела. Након Задарског мира (1358) наступа ново раздобље у историји кнежева крчких. Они су од тада поданици угарског краља. Шкинелина лоза тада не игра значајну улогу. Бартол VII је имао сина Марка I који је био ожењен Мабилијом, ћерком Паола Морозинија. О његовом брату, Николи II мало се зна. Његовом смрћу 1386. године гаси се Шкинелина лоза јер је Марко III (Николин син) умро 1384. године. Видову лозу наставили су синови Бартола VIII, Стјепан и Иван и две ћерке непознатих имена од којих је једна била удата за Ига VIII Девинског, а друга за Отона од Стубенберга. Стјепан је имао ћерку Елизабету која се касније удала за Фридриха II Цељског. Ивана V је наследио син Никола IV, хрватско-далматински бан. Ћерка непознатог имена била је удата за неког Пољака. Франкопани у 15. веку[уреди] Никола је имао десеторицу синова и једну ћерку. Наследили су га синови Иван VI (хрватско-далматински бан), Никола V, Стјепан III Модрушки (такође хрватско-далматински бан), Бартол IX, Дујам IV, Мартин IV, Жигмунд, Андрија I и Иван VII Крчки. Након очеве смрти (1432) браћа су се завадила. Банско достојанство преузима настарији Иван IV и дели га са братом Стјепаном што је потврдио и угарски краљ Жигмунд Луксембуршки. Папа Евгеније IV оштро прекорева браћу 1434. године јер одбијају прихватити новог сењског бискупа Ивана. Још неугоднији је био спор браће Франкопан са грофовима Цељским и кнезовима Зринским. Као арбитар наступа угарски краљ Жигмунд који позива браћу у Будим. Улрих II Цељски добио је половину Крка, а Николи Зринском су браћа морала вратити Слуњ. Након смрти Ивана VI, његова удовица Катарина предала је спорне поседе Матију Таловцу и преселила се са сином Јурјем I Цетињским у Рмањ на Уни. Тако се територије Франкопана смањују. Иван VI је у Шведској имао сина Матију о коме се мало зна, иако је у Шведској био један од водећих великаша. Стјепан III и преостала браћа склапају са Хабзбурговцима савез на десет година. Као присталице Хабзбурга, браћа у грађанском рату подржавају Елизабету. Кнез Жигмунд Франкопан као Елизабетин посланик путује у Чешку 1441. године. Фридрих III је поверио на управу Ђурску бискупију Бартолу IX, а Дујма IV је 1447. године поставио за капетана у Кр 1000 њској након што је функциу одузео његовом старијем брату Стефану. Браћа се од 1445. године међусобно сукобљавају. Стјепан и Мартин пристају уз напуљског краља Алфонса V Арагонског, а потом уз странку Јаноша Хуњадија, док остала браћа (сем Ивана који прилази Млецима) пристају уз Хабзбурговце. Како би се решио сукоб, сазван је 1449. године састанак у Модрушу на коме је велика територија браће подељена на осам делова. Седам су преузела седморица преживелих синова Николе IV док је осми део преузео син Ивана VI, Јурај I Цетињски. Једино је острво Крк и Сењ остало заједничко добро свих Франкопана. Николу V су 1456. године наследили син Бартол X и ћерка Барбара, удата за Вилијама Лихтенштајна од Микулова. Друга ћерка, Маргарита, била је монахиња у манастиру Светог Димитрија. Бартола IX су 1458. године наследили синови Иван VIII и Никола VI, као и ћерке Доротеја (удата за крбавског кнеза Карла Курјаковића) и Јелена (удата за Гашпара Хербста). Мир међу Франкопанима настао је измирењем Матије Корвина и цара Фридриха III 1462. године. Након пропасти Босанске краљевине (1463) Турци постају суседи Франкопана. Кнез Жигмунд је умро 1465. године остављајући удов 1000 цу Јелену и ћерку Барбару која је касније удата за српског деспота Вука Гргуревића Бранковића. Друга ћерка, Доротеја, касније се удала за Стјепана Благајског. Матија Корвин је сматрао да Жигмундова баштина припада угарској круни. Његове претензије су 1466. године поново нарушиле мир међу браћом. Франкопани се деле у две странке. Прва је окупљена око Стјепана III, а друга око његовог сина Бернардина Озаљског. Синови Јурја I Цетињског, Иван IX, Андрија II и Никола VII, посредују против Стјепана III. Због честих упада Турака, Франкопани су се 1469. године обратили за помоћ Млечанима. На то реагује Матија Корвин који удара на Франкопане, а његов капетан Блаж Подманицки продире до Сења и заузима град. Поред тога, 1471. године долази до новог раздора међу Франкопанима. Иван VIII је на превару заробио стрица Мартина IV и држао га као заробљеника док није добио Скрад, Брибир и Бакар. Три године касније умро је без потомака Бартол X. Његова сестра продала је поседе стрицу Мартину и Стјепану III и његовом сину Бернардину. У немилости Матије Корвина остао је Иван VIII. Краљеве чете овладале су 1479. године свим његовим градовима. Франкопанска баштина се осипа. Матија Корвин је 1480. године овладао Мартиновим делом Винодола, а Иван VII је Млецима исте године предао Крк. Коначан ударац Франкопанима задају Турци који преко њиховим територија продиру у Фурланију, Истру и Словенију и запоседају франкопанске градове. Франкопани се убудуће истичу само као 1000 политичари, дипломати и ратници. Учествовали су 1493. године у бици на Крбавском пољу. Тада је погинуо Иван IX, син Јурја I Цетињског. Бернардин Озаљски се спасао, а у Цариград је као заробљеник одведен Никола VI. Његова жена га је откупила. Франкопани су на почетку 16. века веома бројни. Живи су потомци Стјепана III, Бернардин Озаљски и његови синови Матија I, Крсто I (хрватско-славонско-далматински бан) и Фердинанд, као и неколико кћери. Потомци Бартола IX били су Иван VIII и његови синови, Вук I, Крсто II и ћерка Катарина (удата за Бернардина Манасеса, капетана у Постојни). Живи су и потомци Јурја I Цетињског, Гргур I Цетињски (калочко-бачки бискуп) и ћерка Доротеја, удата за Ивана Благајског, као и Батолов син Никола VI и ћерке Доротеја и Јелена. Живи су потомци Дујма IV, Михаило Слуњски и његови синови, Мат 1000 ија II и Јурај II. Франкопани у 16. веку[уреди] Франкопани 1526. године учествују у бици на Мохачком пољу. Тамо је погинуо Матија II. У династичким борбама које су уследиле након битке Франкопани се деле те једни пристају уз надвојводу Фердинанда, а други уз Јована Запољу. Турци често продиру у породичне поседе Франкопана. Савременици ових догађаја били су потомци Ивана IX Цетињског, Фрањо и Катарина, као и син Фердинанда Озаљског, Стјепан IV и његова сестра Катарина (удата за Николу Зринског). Присутан је и син Јурја II, Фрањо I Слуњски, хрватско-славонско-далматински бан, и ћерка Ана. Године 1580. Франкопани су добили Новиград, Звечај, Луковдол и Нови Винодолски. Породица је била пред изумирањем. Смрћу Фрање гаси се цетинска лоза, а смрћу Фрање Слуског слуњска лоза. Смрћу Стјепана IV нестаје озаљска лоза. Жив је још Никола VIII, представник тржачке лозе. Оставио је потомство, синове Стјепана V и Гашпара I, као и ћерке Урсулу, Клару и Катицу. Последњи Франкопани[уреди] У 16. веку у Лабину су деловали Франкопани за које се не може поуздано утврдити којем огранку лозе су припадали. У изворној грађи помиње се 1505. године Јоанес Франкопан. Песник и хуманист Фридрих познат је као аутор латинских и италијанских стихова. У првој половини 17. века живе синови Гашпара I, Јурај III, Никола IX (хрватско-славонско-далматински бан) и Вук II, генерал. Управу над породичним поседима преузима најстарији Јурај који се 1581. године помиње као крајишки капетан у Огулину. Око 1600. године дели се са браћом и приступа протестантизму. Његови потомци прибегли су Млечанима. Син Вук истиче се у Ускочком рату (1616-1618). У 17. веку живи су потомци Вука II, Гашпар II, Јурај IV и Фран II, и ћерка Ана Катарина, жена Петра Зринског. Последњи п 4d3 рипадници овог огранка Франкопана су син Јурја IV, Никола X и ћерка Марија Јулијана. Након смакнућа Франа II и пљачке франкопанских поседа, породица је уништена. Замкови[уреди] - - - - - - - - - - - - - - Рибнички замак - - - - - -


source: wikipedia

text: Политикологија (односно наука о политици) је наука која проучава политику и политичке процесе. Ово подразумева изучавање устројства и дешавања, процеса у влади или било ком истоврсном систему који покушава да оствари безбедност, правичност и друштвени консензус, односно да докине бројна друштвена питања и управља широким спектром друштвених ресурса. У складу са тим, политиколози проучавају и друштвене институције попут корпорација, синдиката, цркве, и других организација чија се устројства и процеси прожимају и међусобно дејствују са владиним. Појам „политичке науке“ исковао је, 1880. године, Хербер Бекстер Адамс, професор историје на универзитету „Џон Хопкинс“. Преглед Политичке науке изучавају појаве везане за расподелу и трансфер моћи при доношењу одлука, улоге и системе владавине укључујући владе и међународне организације, политичко опхођење и јавне политике. Оне мере успех владавине и специфичних политика путем испитивања многих фактора, укључујући стабилност, правду, материјално богатство, мир и јавно здравље. Неки политиколози настоје да допринесу напредовању позитивних теза (покушавају да опишу ствари какве јесу, уместо какве би требало да буду) путем анализирања политике. Други унапређују нормативне тезе, доносећи конкретне политичке препоруке. Политичке науке пружају оквире из којих новинари, специјалне интересне групе, политичари, и бирачи анализирају проблеме. У Сједињеним Државама, политиколози познати као „Американисти” разматрају разноврсне податке укључујући уставни развој, изборе, јавно мњење, и државну политику као што су реформа социјалног осигурања, спољна политика, конгресни комитети САД, и Врховни суд САД — између осталог. Пошто је политичка наука у суштини студија људског понашања, у свим аспектима политике, посматрања је обично тешко репродуковати или дуплирати у контролисаним окружењима, мада су експериментални све заступљенији (погледајте експериментална политичка наука). Наводећи ову потешкоћу, Лоренц Лоуел који је бивши председник Америчког удружења за политичке науке једном је изјавио „Ограничени смо немогућношћу експеримента. Политика је опсервацијска, а не експериментална наука.” Због тога су политиколози историјски посматрали политичке елите, институције и индивидуално или групно понашање како би идентификовали обрасце, извели генерализације и изградили политичке теорије. Као и све друштвене науке, политичка наука се суочава са потешкоћама у посматрању људских актера који се могу само делимично посматрати и који имају способност да праве свесне изборе за разлику од других субјеката као што су нељудски организми у биологији или неживих објеката као у физици. Упркос сложености, савремена политичка наука је напредовала адаптирањем разних метода и теоријских приступа разумевању политике и методолошког плурализма који је дефинитивна карактеристика савремене политичке науке. Појава политичке науке као универзитетске дисциплине обележена је стварањем универзитетских одела и катедри с насловом политичке науке, који су настали крајем 19. века. Заправо, ознака „политолог” се типично односи на оне који имају докторат из ове области, али се може применити и на оне са магистарским звањем. Интеграција политичких студија из прошлости у јединствену дисциплину је у току, а историја политичке науке је пружила богато поље за раст нормативне и позитивистичке политичке науке, при чему сваки део дисциплине дели неке од историјских претходника. Америчко удружење за политичке науке и часопис -{American Political Science Review}- су основани 1903. и 1906. године, респективно, у настојању да се нагласи разлика политичког изучавања од економије и других друштвених феномена. Политиколози Политиколози проучавају прерасподелу и пренос моћи у доношењу одлука. Због веома сложених односа и честог сукоба интереса, у политичким наукама често се појављују примењени случајеви теорије игара. Политичке науке покушавају да развију и унапреде како позитивне тезе, анализом политике, тако и нормативне тезе, доношењем својствених политичких препорука. Проучавањем многих чинилаца, укључујући стабилност, правду, материјално благостање и мир, политиколози оцењују успешност власти и њених појединих политика. Док су историчари окренути уназад, са жељом да открију и објасне прошлост, политиколози покушавају да разјасне политику данашњице и предвиде политику сутрашњице. Предмет политичке науке додатно је усложњен честим ангажовањем политиколози у политичким процесима, зато што њихова наука обезбеђује полазишта и оквире другим коментаторима политичких процеса, новинарима, интересним групама, политичарима и бирачима (види бирачко тело), за анализу друштвених питања и одабир могућих решења. Политиколози су често саветници политичарима а понекад се и сами, попут политичара, боре за власт. Области политикологије Упоредна/компаративна политика -{(Comparative government)}- бави се поређењем разних облика владавине у различитим окружењима. Међународни односи усредсређују се на проучавање динамике односа између држава. Сложена међуигра економских и политичких опција предмет је изучавања политичке економије, у којој се преплићу економске и политичке науке. У САД, политиколози посматрају и изучавају веома велики број података, укључујући изборе, јавно мњење (о питањима која се распростиру од социјале до спољне политике), улогу институција (делатности Конгреса, балансу моћи унутар Конгреса, на који начин и у којим случајевима делује Врховни суд, и др.). Теме Међународни односи Међународна организација Антиглобалистички покрет Глобализација Политичке науке (Генерално) Политиколози/Политиколози Политика Политичке теорије Теорије о држави (уређењу) Политички апсолутизам Анархизам Анархо-капитализам Анархокомунизам Капитализам Комунизам Конзервативизам Корпоратократија Крипто-анархизам Демократија Деспотизам Диктатура Еудемонизам Фашизам Либерализам Либертаријанизам Либертаријански социјализам Кинизам Марксизам Монархија Монархија Национализам Нацизам Ненасиље Олигархија Родољубље (Патриотизам) Популизам Радикално центристичка политика Републиканство Социјализам Суверенитет Синдикализам/Анархосиндикализам Тоталитаризам Идеологије засноване на полу Маскулинизам Феминизам Политичка филозофија Оправдање државе Божанско право краљева Теорије друштвеног уговора Сврха владе Парадигма Породица/Држава Облици државе Теорије политичког понашања Киклос Здружено деловање Охлократија Психоисторија Стрес и политичко доношење одлука Политички теоретичари Држава Облици владавине Парламентарни систем Председнички систем Полу-председнички систем Република Класична дефиниција републике Монархија Менаџерска власт Политички ентитети Град Округ Држава Влада Локална заједница Месна заједница НВО Невладина/цивилна организација Безбуџетно предузеће Република Покрајина Township Три силе у држави Извршна власт Законодавна власт Судска власт Три гране власти Извршна власт Законодавна власт Судска власт Политичка партија Политичке странке света Право Међународно право Избори Биорегионална демократија Изборна реформа Иницијатива Пропорционална представљеност Опозив представника Референдум Тактички гласање Изборни системи Партијски систем Улоге Монархија Председник Премијер Судија Законодавац Конгресмен Саветник Гласач Разно Адам Смит Централизација Грађанско друштво Опште добро Корпоративна полицијска држава Децентрализација е-Влада Европска унија Полиција Политички спектар Политичке анализе Пропаганда Види још Списак литературе за политичке науке Планска политика Референце Литература The Evolution of Political Science (November 2006). APSR Centennial Volume of American Political Science Review. Apsanet.org. 4 February 2009. European Political Processes: Essays and Readings (1968). [Compiled and] ed., with original essays, by Henry S. Albinski [and] Lawrence K. Pettit. Boston: Allyn and Bacon. vii, 448 p. . Grinin, L., Korotayev, A. and Tausch A. (2016) Economic Cycles, Crises, and the Global Periphery. Springer International Publishing, Heidelberg, New York, Dordrecht. ; . . Tausch, A.; Prager, F. (1993). Towards a Socio-Liberal Theory of World Development. Basingstoke: Macmillan; New York: St. Martin's Press and Springer Publishers. Oxford Handbooks of Political Science Noel, Hans (2010) "Ten Things Political Scientists Know that You Don’t" The Forum: Vol. 8: Iss. 3, Article 12. Zippelius, Reinhold Geschichte der Staatsideen (=History of political Ideas), Munich: C.H. Beck. . Zippelius, Reinhold Allgemeine Staatslehre, Politikwissenschaft (=Political Science), Munich: C.H. Beck. . Спољашње везе Institute for Comparative Research in Human and Social Sciences (ICR) -Japan European Consortium for Political Research International Political Science Association International Studies Association IPSAPortal: Top 300 websites for Political Science International Association for Political Science Students Midwest Political Science Association Southern Political Science Association Graduate Institute of International and Development Studies. "Political Science Department which offers MA and PhD programmes" Dalmacio Negro, Political Science Emeritus Professor at CEU San Pablo University, Madrid (SPAIN) Political Studies Association of the UK PROL: Political Science Research Online (prepublished research) Truman State University Political Science Research Design Handbook A New Nation Votes: American Elections Returns 1787–1825 Comparative Politics in Argentina & Latin America: Site dedicated to the development of comparative politics in Latin America. Introduction to Political Science Video Литерарни водичи Друштвене науке Хуманистичке науке Хуманистика


source: fineweb

text: Игре Преоблачање Способност да се облаче укусно и адекватно је кључ успеха у различитим ситуацијама.Али увек на исти начин бушотине.Упознати се изглед не изазива радост и заинтересоване поглед - то је искуство сваке модне зна.Управо због фер секса воле да буду у центру пажње и да осете погледе пуне ентузијазма, желе да мењају свој имиџ што је чешће могуће.Чак и ако сте присталица једне стила - спорт, посао, романтична или воле да стоје у једној од области омладинске поткултуре - емо, готх, хипи, панк и тако даље, увек можете да диверсификује свој изглед са новим прибором и нестандардне решење.Истина станишта често ограничава нашу жељу да се издваја из гомиле, и ми морамо да се придржавају утврђених правила и облачењу.Али постоје викенди и празници, као и вечерње шетње и партије у предузећима.Где нико неће узнемиравати изразе своју индивидуалност и пустите машту.Други начин да вам помогне да то урадите - Девојке Игре ритам.Ове игре су креирана са широким спектром хаљине намењене за све прилике наших живота.Моћи ћете да пробате на моделима није само модеран дизајн одела, униформе и представника разних професија.Стјуардеса одело, конобарица, лекар или медицинска сестра, полицајац, кувар, па чак и астронаут, биће доступан у неким играма.Желећи да иде на пут, наћи ћете у гардероби свих ситница које ће улепшати ваше слободно време.Ако ћете да тен на сунцу, не заборавите да изаберете леп купаћи костим, капа, светло хаљине, шорцеви и мајице, јапанкама и сандалама, елегантне наочаре и друге неопходне податке.Скијашки центар или пјешачити кроз шуму дају потпуно другачију одећу.Наћи ћете их све, играње игара за девојке онлајн ритам.Венчанице - честа појава у овим играма.Ово није изненађујуће, јер идеја брака за девојке није мање атрактивна од моде.С обзиром да је ово најважнији дан у животу сваке особе, увек желите да буде светао, елегантан и незаборавне за живот.Млада и младожења - два кључна играча који су у фокусу пажње током целе акције, као и да створи празничном расположењу, треба да погледамо прву класу.До тог дана, ви нисте дошли у стварном животу, имате времена да ремеасуре онолико хаљине различитих стилова и боја.Све игре нуде различите дизајнерских решења одећу.Немојте се ограничити на уобичајен стил и покушавају на најсмелијих и екстравагантан одела.Овде нема забране одаберете веома кратак хаљину и оде у дискотеку у њему, и бабе на клупи на улазу неће осудити због тога што превише светле шминке.Такође, ритам игре за девојке ће вам помоћи да изађе са костим за забаву.Сакупите из различитих делова тоалет рухо да прославимо Нову годину или Ноћ вештица.Да би постао гусар, ви ћете провести у виртуелном огледалу није један минут.Онда ти и дигнутим ободом шешир и Марамица у лобањи и очима патцх, пругасте хеланке, јакне и хаљине.Чак папагај - суштински атрибут сваког Сеаман је присутан.Можете постати вила, сирена, шпијун, вештица, принцеза или краљица древног Египта.У гардероби игре, ништа није немогуће, а ви велике могућности да покажу своју машту.Само зависи ћете изгледати као модел, нудећи себе својим експериментима.


Сочковцу и Карановцу, туристичке зоне у Калуђерици, те Просторни план општине Петрово);


source: CulturaX

text: Бeoград | СУБНОР Дан државности 15. фебруара 2019. Биљача 14. фебруара 2019. Сретењске свечаности 13. фебруара 2019. Врање 13. фебруара 2019. Шумадија 11. фебруара 2019. Нови Сад 8. фебруара 2019. Шумадија 7. фебруара 2019. Међународни дан холокауста 6. фебруара 2019. Аранђеловац 6. фебруара 2019. Јавна брука 4. фебруара 2019. Епопеје 2. фебруара 2019. Страгари 31. јануара 2019. 794145Укупно посета: 2511300Укупно прегледа: Ратне приче » Бeoград Објављено под Актуелно | 26. јануара 2018. ЗЛО НЕ СМЕ ДА СЕ ПОНОВИ У оквиру централне државне церемоније поводом Међународног дана сећања на жртве холокауста, изасланик Председника Републике Србије, министар у Влади Зоран Ђорђевић, положио је венац на споменик крај обале Саве, у близини стравичног фашистичког логора у Другом светском рату. Пошту је одао и председник Скупштине Београда Никола Никодијевић. Уз највише државне почасти жртвама су се поклонили и представници организација и друштава који чувају успомене на страдалнике. Међу њима и чланица Председништва СУБНОР Србије Душанка Лукић Хавелка. Изасланик председника Републике Србије Зоран Ђорђевић истакао је да је Други светски рат и за јеврејски и за српски народ био славан, али и тужан. "Са једне стране, велика победа 1945. године зачињена је највећим злоделом које памти свет од његовог постанка. Холокауст, као симбол страдања јеврејског народа и геноцид над српским и ромским народом под зликовачким режимом Адолфа Хитлера и његових савезника и следбеника у Европи, били су највећа срамота коју је свет дозволио. Међународни дан сећања на жртве холокауста установљен је 1. новембра 2005. године резолуцијом Генералне скупштине Уједињених нација. Други светски рат однео је, поред осталог, преко шест милиона недужних жртава – припадника јеврејског народа. Аушвиц, Треблинка, Маутхаузен, Дахау, Мајданпек, Јасеновац, Старо Сајмиште, Јајинци, логор "Црвени крст" у Нишу, само су нека од масовних стратишта невиних жртава – истакао је министар Зоран Ђорђевић, упозоривши да су антисемитизам, етничка и религијска мржња и даље присутни у свету, те да се цивилизована друштва морају борити против таквих рецидива.


Лавров позвао Немачку и Француску да Украјини упуте демарш - Russia Beyond Србија Лавров позвао Немачку и Француску да Украјини упуте демарш Шеф руске дипломатије је истакао да Кијев није чак ни покушао да успостави дијалог са представницима Доњецке и Луганске Народне Републике о одржавању локалних избора. Руска страна жали због одлуке Врховне раде Украјине да усвоји измене закона о статусу неких рејона Донбаса и истиче да Кијев није чак ни покушао да успостави дијалог са представницима Доњецке и Луганске Народне Републике, изјавио је министар спољних послова Русије Сергеј Лавров. Лавров је додао да је у вези са тим упутио специјално писмо својим колегама у Немачкој и Француској. „Са жаљењем сам принуђен да прокоментаришем ову ситуацију, зато што сам сматрао да су 12. фебруара у Минску недвосмислено утврђени кораци које треба предузети“, изјавио је руски министар, а преноси РИА „Новости“. „Документ под називом ‘Систем мера за реализацију минских споразума’ потписали су сви учесници контакт групе, укључујући и опуномоћене представнике Кијева, Луганска и Доњецка, као и представнике Русије и ОЕБС-а који су им у томе помогли. Тамо је буквално забележено следеће: да након повлачења тешког наоружања треба да почне дијалог о начину одржавања локалних општинских избора у одређеним рејонима Доњецке и Луганске Области“, изјавиоје министар. „То значи да треба да буде успостављен дијалог о томе на који начин ће се ти избори организовати, мада ће они бити одржани на основу закона Украјине, али начин њиховог спровођења треба, према минским споразумима, да буде договорен са Доњецком и Луганском. То нико ни не покушава да оствари“, истакао је Лавров. Шеф руске дипломатије је такође истакао да се Москва обратила Берлину и Паризу са писмом у којем се наводи да Кијев крши политички део минских споразума о регулисању ситуације у Украјини. Како је изјавио Лавров, он је у свом јучерашњем писму министрима спољних послова Немачке и Француске Франку-Ватеру Штајнмајеру и Лорану Фабијусу предложио да „се украјинским колегама упути заједнички трилатерални демарш, како би се они подстакли да изврше оно што су потписали и што су подржали највиши функционери Немачке, Француске, Украјине и Русије.“ Посланици украјинског парламента су у понедељак, 17. марта, усвојили амандмане на закон о посебном статусу Донбаса, према којима поједини рејони Донбаса, који нису под контролом Кијева, могу да добију посебан статус тек након одржавања локалних избора према украјинским законима и под контролом међународних посматрача.


text: У Ректорату Универзитета у Крагујевцу, 21. августа 2018. одржан је састанак коме су присуствовали: проф. др Ненад Филиповић, в.д. ректора, са члановима ректорског колегијума, потпредседник Националног савета за високо образовање проф. др Бранислав Јеремић, члан Комисије за акредитацију и спољашњу проверу квалитета проф. др Александра Јанковић, министар просвете, науке и технолошког развоја Младен Шарчевић, шеф кабинета министра Марко Попадић, државни секретари Ана Ланговић и Владимир Поповић, помоћник министра за ученички и студентски стандард и инвестиције Споменка Симонић, помоћник министра за високо образовање Бојан Тубић, градоначелник града Крагујевца Радомир Николић са сарадницима и начелник Шумадијског управног округа Биљана Илић Стошић. На састанку су изнети планови за расписивање конкурса за доделу станова младим истраживачима и наведене су предузете активности за стварање услова за расписивање конкурса. Тема разговора била је и наставак изградње Центара изврсности Универзитета у Крагујевцу. У оквиру састанка дате су информације о припремању анекса уговора од стране ЈУП-а о изградњи и договорено је да се изградња ускоро настави без сметњи. Вршилац дужности ректора проф. Др Ненад Филиповић истакао је потребу за решавањем питања простора за потребе Филилошко-уметничког факултета. Министар Младен Шарчевић дао је пуну подршку Универзитету у Крагујевцу за решавање питања обезбеђења простора за Филолошко-уметнички факултет. Министар је истакао намере Министарства да се ради на оптимизацији и рационалном коришћењу просторних капацитета у наредном периоду. Поред наведеног, в.д. ректора нагласио је да постоји потреба да се у Крагујевцу изгради научно-технолошки парк у циљу даљег развоја привреде и Универзитета. Истакао је да је за наведену инвестицију потребна помоћ града Крагујевца, Министарства просвете, науке и технолошког развоја али и привредног сектора. Предочени су различити модели рада научно-технолошког парка и различити модели укључивања привредних субјеката у изградњу објекта кроз модел јавно-приватног партнерства. Градоначелник је навео да је град Крагујевац расположен да пружи подршку изградњи научно-технолошког парка. Представници Министарства просвете науке и технолошког развоја су образложили тренутни статус научно-технолошких паркова у Србији. Закључак је био да је потребно израдити студију изводљивости из које би се утврдила оправданост наведене инвестиције. В.Д. ректора упознао је учеснике састанка са чињеницом да је изграђен легат академика Николе Коке Јанковића. Он је такође истакао велику помоћ града Крагујевца у досадашњој реализацији наведене инвестиције, али и намере града Крагујевца да допринесе стављању наведеног објекта у функцију. Истакнуто је да ће убудуће Центар за сарадњу Универзитета у Крагујевца и САНУ бити смештен у наведеном простору. Посебно је наглашено да је поново успостављена сарадња Универзитета и САНУ.


text: 1872. је била проста година. Догађаји Јануар 2. јануар — Бригам Јанг ухапшен због бигамије (25 жена). 7. јануар — Изашао је први српски позоришни лист Позориште, који је покренуло Српско народно позориште у Новом Саду. Лист је излазио до 1908. Фебруар 20. фебруар — отворен је Музеј Метрополитен у Њујорку. Март 1. март — Основан је Национални парк Јелоустоун, први национални парк у свету. Април Мај 4. мај — ФК Ренџерс су одиграли прву утакмицу икада на јавним теренима у парку Глазгов Грин. 22. мај — Реконструкција: амерички председник Јулисиз Симпсон Грант потписује Закон о амнестији 1872. године, враћање пуна грађанска права свима, али је имао тек око 500 симпатизера из Конфедеративних Америчких Држава. Јул 4. јул — монашки ред Дружба Исусова је постао противзаконит у Немачком царству. 20. јул — Канадски федерални избори 1872. Септембар 2. септембар — У Хагу је почео Пети конгрес Прве интернационале на којем је одлучено да се седиште Интернационале премести у САД, где су постојали услови легалног деловања. Октобар 16. октобар — Сима Лозанић је постављен за суплента хемије и хемијске технологије на Великој школи у Србији на катедри коју је до тада водио Михаило Рашковић. Новембар 30. новембар — одиграна је прва међународна утакмица у -{Hamilton Crescent}- код Глазгова. Репрезентације Енглеске и Шкотске играле су 0:0. Рођења Јануар 26. јануар — Артур Блејк, амерички атлетичар (†1944) Фебруар 24. фебруар — Џон Артур Џарвис, енглески пливач и двоструки олимпијски победник на Летњим олимпијским играма 1900. у Паризу (†1933) Март 1. март — Драгомир Глишић, српски сликар и ратни фотограф (†1957) Мај 13. март — Јозеф Роземајер, немачки бициклиста. (†1919) Април 9. април — Живојин Ђорђевић, српски биолог и зоолог (†1957) 18. април — Бета Вукановић, српска сликарка (†1972) Мај 18. мај — Бертранд Расел, британски филозоф и математичар (†1970) Јун 21. јун — Мухамед Али Шах, персијски краљ Јул 1. јул — Луј Блерио, француски инжењер и летач (†1936) 4. јул — Калвин Кулиџ, 30. председник САД. (†1933) 16. јул — Роалд Амундсен, норвешки истраживач. (†1928) 23. јул — Владимир Алексић, српски пилот и лекар (†1911) 27. јул — Станислав Бинички, српски композитор, диригент и педагог (†1942) Август 13. август — Рихард Мартин Вилштетер, немачки хемичар (†1942) Август 18. август — Адолф Шмал, аустријски бициклиста. (†1919) 21. август — Обри Бирдсли, енглески цртач и илустратор (†1898) Септембар 18. септембар — Карл XV, шведско-норвешки краљ Октобар 5. октобар — Карл Гале, немачки атлетичар (†1963) Новембар 6. новембар — Џорџ Мид, амерички генерал 13. новембар — Бернард Кнубел, немачки бициклиста. (†1957) 27. новембар — Никола Вулић, српски историчар, класични филолог и археолог (†1945) Смрти Фебруар 17. фебруар — Алекса Симић, српски политичар (*1800) Март 10. март — Ђузепе Мацини, италијански револуционар и политичар (*1805) Април 2. април — Семјуел Морзе, амерички проналазач и сликар, његови изуми су телеграф и Морзеова азбука (*1791) 20. април — Људевит Гај, хрватски лингвиста и новинар Јун 4. јун — Јохан Рудолф Торбеке, холандски државник (*1798) Јул 18. јул — Бенито Хуарез, председник Мексика (*1806) Август 18. август — Петар Прерадовић, српски и хрватски песник и словенофил (*1818) Септембар 13. септембар — Лудвиг Фојербах, немачки филозоф и антрополог (*1804) 18. септембар — Карл XV Шведски, краљ Шведске и краљ Норвешке (*1826) Октобар 3. октобар — Михаило Рашковић, српски хемичар (*1827) Дани сећања 1870-е 71872


text: Неколико албанских портала емитује ових дана видео-снимке маскираних припадника терористичке организације АНА (Албанска национална армија) док ноћу патролирају магистралним путем Приштина – Подујево и док, поводом 17. годишњице Рачка, обилазе гробове својих припадника и полажу цвеће и венце. Косовски портали тврде да су припадници АНА у пуној борбеној готовости због најављеног формирања Заједнице српских општина (ЗСО) и намере да, ако буде требало и силом, спрече „издају и отимање делова територије Косова“. Спремни су и да се упусте у „тотални рат“ са Србијом. Припадници Албанске националне армије слободно се и наочиглед Кфора, Еулекса и КПС-а крећу по албанским деловима Косова, а неколико пута виђени су и на северу Покрајине, последњи пут у близини Лепосавића када су се усред дана сликали поред магистралног пута Рашка – Косовска Митровица, снимљени су и како наоружани дугим цевима, заједно са војницима Кфора, рашчишћавају пут од Бајгоре према Ибарској магистрали... Срби у Лепосавићу сматрају да се радило о демонстрацији силе и застрашивању српског становништва. - Овога пута циљ АНА је да запрети Београду и међународној заједници како би одустали о даљих инсистирања да се формира Заједница српских општина – сматра један од челника општине Лепосавић. Бизнис од дроге Према подацима британских служби, припадници ове забрањене терористичке организације баве се и кријумчарењем дроге, а више њених припадника, махом бивших бораца ОВК-а, ангажовани су као плаћеници на неколико ратишта у иностранству. Први пут АНА се јавно огласила 2001. када је имала 60-70 припадника, 2003. ова терористичка организација имала је око 3.000 чланова, 2007. око 7.000, а данас, наводно, око 10.000. Циљ јој је стварање велике Албаније и заштита самопрокламоване државе Косово.


text: Аљаска (), држава је САД од 1959. године и налази се у крајњем северозападном делу САД. Највећа је по површини, 1.518.775 -{km2}-, са бројем становника око 500.000. Прекривена је планинама са активним вулканима и ледницима. Ту се налази и највиши врх Северне Америке (Маунт Макинли) висок 6.149 -{m}-. Клима Аљаске је хладна и субполарна, а у приморју умерена континентална и влажна. Највећа река је Јукон, а држава има и многобројна језера. Рудна богатства Аљаске су злато, сребро, бакар, платина, олово, угаљ, уранијум и др. Главни становници (Ескими, Алеути, староседеоци, белци и црнци). Експлоатација нафте задовољава скоро једну четвртину потреба САД. Развијен је и риболов (најчешће на лососе и китове). Укупна зарада Аљаске од риболова и експлоатације рудних богатстава износи око 5 милијарди долара. Прво насеље основали су Руси који контролишу ову територију до 9. априла 1867, када је, услед финансијских тешкоћа у Русији, страха да би Британци могли преузети контролу над територијом те све слабије трговине са насељеницима, за 7.200.000 долара (еквивалент вредности од 90.750.000 долара 2005.) продају Сједињеним Америчким Државама. Порекло имена Име „Аљаска“ добила је у време руског колонијализма, када се помињала као полуострво. Развило се из речи -{alaxsxa}-q, што значи дословно „објекат према коме је акција мора усмерена“. Такође је позната као "-{Alyeska}-", односно „Велика Земља“, реч изведена из истог корена. Географија Положај Аљаска се на копну граничи само са Канадом (територијом Јукон и покрајином Британска Колумбија). На западу је Берингово море и Берингов мореуз деле од Руског далеког истока, на југу излази на Тихи океан и Аљаски залив, а на северу излази на Бофорово море и Северни ледени океан. Налази зе на северозападном делу Северне Америке. Рељеф и клима Рачунајући и бројна острва Аљаска има око 54.720 km обале, што је чини дужом од свих америчких држава заједно. Западно од Јужног врха аљаског полуострва простиру се Алеутска острва. На Алеутским острвима као и на обалама полуострва налазе се бројни активни вулкани. На острву Унимак, налази се Шишалдин, вулкан са најсавршенијом вулканском купом на свету, симетричнијом од вулкана Фуџијама у Јапану. Ритови и мочваре покривају 487,787 km2, а глечерски лед 41,440 km2 копна. На Аљасци се налази и највиши врх Северне Америке (Маунт Макинли) висок 6.149 m. Клима југоисточне Аљаске је умерена океанска у јужном делу и субарктичка океанска у северним деловима. Југоисточни део Аљаске је уједно и највлажнији и најтоплији део државе, и скоро једини део где је просечна највиша дневна температура изнад нуле. Клима Енкориџа и клима у јужном делу централне Аљаске је прилично блага за ту област, углавном због њене изложености мору. Иако ова регија прима мање кишних падавина од југоисточне Аљаске, прима више снежних падавина, и дани су обично ведрији. Клима ових области је субарктичка. Клима западне Аљаске је већином условљена утицајем Беринговог мора. То је субарктичка океанска клима на југозападу, и континентална субарктичка клима на даљем северу ове области. У унутрашњости Аљаске клима је субарктичка. Неке од највиших и најнижих температура појављују се у области око Фарбанкса. Лети температуре достижу и до 30 °C, док зими падају до −51 °C. Падавине су приличноп ретке, али оно што падне зими задржи се током целог годишњег доба. Највиша и најнижа температура су измерене у унутрашњости Аљаске. Највиша температура која износи 38 °C измерена је у Форт Јукону 27. јуна 1915. Најнижа температура измерена је у Проспект Крику 23. јануара1971. и износила је −62 °C. Клима на крајњем северу Аљаске је арктичка, са дугим хладним зимама, и кратким и свежим летима. Количина падавина је веома мала негде и мања од 25 cm годишње, и углавном се те падавине састоје од снега који се одржава скоро целе године. Хидрографија Аљаска има више од три милиона језера, ритова и мочвара . На Аљасци се налази скоро половина светских глечера који покривају површину од 41,440 km2 копна или 3,110 km2 за време плиме. За њу је карактеристичан суподински морфолошки тип ледника. Он је јединствен и велике ширине, а настаје у планинској суподини, односно у подножју планинских венаца спајањем већег броја долинских ледника. Пошто се типски суподински ледници јављају на Аљасци, овај тип се означава и као „аљаски тип ледника”. Познато је 5 суподинских ледника на Аљасци, а највећи међу њима зове се Маласпина. Ледник Маласпина постаје од долинских ледника који се спуштају са планинских врхова Свети Илија (6 000 m). Простире се на површини од 3 500 km2. Маласпина почевши од 30-их година 20. века показује тенденцију поступног повлачења те се данас завршава на копну, неколико километара од обале. Од обале је одвојен бедемима чеоних морена високим до 150 m које су обрасле густом четинарском шумом. Најдужа река ове државе је Јукон. Флора и фауна На Аљасци су развијени бројни екосистеми од ливада, планина, и тундра до густих шума, у којима доминирају ситканска смрча, западни хемелок, тамарак, бела бреза, и црвени кедар. Неке од домаћих врста биљака су -{Aquilegia formosa}-, -{Menziesia ferruginea}-, -{Myosotis alpestris}-, -{Mimulus guttatus}-, -{Vaccinium alaskaense}-, и -{Matteuccia struthiopteris}-. Многе врсте животиња које су сматране угроженим у Аљасци су уобичајене. Најпознатије врсте сисара које насељавају Аљаску су мрки медвед, бели медвед, бизон, којот, дабар, рис, и сиви вук. Од птица су заступљени пуфин, преријски соко, белоглави орао, и више врста врабаца. Карактеристичне врсте риба су сребрни лосос, црвени лосос, пастрмка, краљевски лосос, и штука. Историја Аљаску је открио руски истраживач Витус Беринг 1741. године. Прво насеље су подигли Руси 1783. на острву Кодијаку. За време владавине Александра II Русија се налазила у великој економској кризи. Царево решење за тај проблем је била продаја ове регије САД за 7,2 милиона долара (данас би то износило нешто мање од 100 милиона). Влада Александра II донела је 1867. године одлуку да прода Аљаску, правдајући то удаљеношћу од централне Русије и високим трошковима. Уговор је склопљен након вишесатних преговора између руског изасланика и тадашњег америчког државног секретара. Договорена је купопродаја за 7,2 милиона долара. Касније се испоставило се да је то била једна од најбољих куповина у историји трговине некретнинама. Руски цар имао је тада разлога да одликује свога представника у Вашингтону верујући како је Американцима „подвалио“ огромно дивље пространство (величине два Тексаса) на коме нема ничега осим снега и леда. Аљаска је 1884. добила статус округа, 1912. званично је проглашена територијом САД, а 1959. ушла је у савез као 49. држава, која уз Хаваје, једина није директно повезана са територијом САД. Аљаска је од 1942. повезана са целим америчким континентом Аљаском саобраћајницом који је део Интерамеричког ауто-пута, дугог 27.000 km. Староседеоци (Индијанци, Ескими и Алеути) су се опирали уговору (држављанство САД су добили тек 1924. године), а Вашингтон је 1971. године донео решење по ком су домороци добили власништво над око 11% територије и део у енергетским нафтним корпорацијама. Демографија По процени из 2012. Аљаска има око 737.450 становника. Половина данашњег становништва стационирана је у оквиру градског подручја Енкориџ. Око 25% становништва Аљаске су Индијанци, Ескими и Алеути. Највише има белих досељеника који су похрлили у тај далеки део света после 1896. када је тамо откривено злато. Највећи град је Енкориџ, а мањи градови су Фербанкс, Кечикан, Ситке и Валдес. Главни град је Џуно. Густина насељености је 0.49 ст/km2. Аљаска је најненасељенија држава САД. Око 89% становништва користи енглески језик, док се још користе и шпански, неки индо-европски језици, азијски и староседелачки језици. Од вероисповести на Аљасци су присутне римокатоличка, православна, протестантска, јеврејска, мормонска, будистичка, хинду, и муслиманска религија. Аљаска је подељена у шеснаест административно-територијалних јединица (области) (), сличних окрузима () у осталим америчким државама. Те области су: Бристолски залив, Денали, Енкориџ, Источни Алеути, Језеро и полуострво, Југоисточни Фербанкс, Кечикан, Кинај, Кодијак, Матануска-Суситна, Северни нагиб, Северозападна арктичка област, Ситка, Фербанксова северњача, Хејнс, Џуно. Највећи градови Привреда Због хладне климе и релативно кратког вегетативног периода, ратарство је слабо заступљено на територији Аљаске. Период цветања и раста траје свега 100 дана што смањује могућности за узгој бројних биљних врста, али дуги сунчани летњи дани резултују продуктиван период узгоја. Највише се узгајају кромпир, шаргарепа, салата, и купус. Произведена храна користи се углавном унутар граница државе. За потребе становника увози се храна из других држава. Запосленост је највећа у индустрији, и од ње се извлачи највећи приход. Индустрија се своди на експлоатацију природних ресурса, превоз и транспорт. Туризам иако је још у процесу развоја значајно доприноси економији. Људи из различитих делова света долазе да би уживали у њеним природним богатствима. На Аљасци постоји само око 500 фарми. Политика и администрација Аљаска није подељена на округе, али зато има организоване општине. Многи гушће насељени делови Аљаске припадају некој од 16 општина које функционишу слично окрузима, али за разлику од њих не обухватају целу територију државе. Главни град је Џуно, а државом управља гувернер Шон Парнел. Референце Спољашње везе Туристички сајт Аљаске Флора и фауна Аљаске Аљаска дар природе Држава Аљаска Државе САД


text: Хомер - ИЛИЈАДА - Слободан Јарчевић - Почетна / Књиге / Мирослав / Хомер – ИЛИЈАДА – Слободан Јарчевић Шифра производа: 5.28 Категорије: Књиге, Мирослав Ознаке: десетерац, илијада, препев, слободан јарчевић, хомер "Илијада" у десетерцу Слободана Јарчевића се не може назвати препевом Хомера. То није самосталан уметнички рад одвојен од трага који нам је оставио Хомер. Ја се надам да ће се књижевници и филолози о томе ускоро изјашњавати и дати праву оцену учињеног. У том смислу, моје одушевљење прочитаним није компетентно у књижевном делу - осим као читаоца...


text: Расмус Кристијан Раск (; Брандекилде, 22. новембар 1787 — Копенхаген, 14. новембар 1832) је био дански филолог. Биографија Студирао је на Универзитету у Копенхагену где је показао таленат за учење језика. Године 1808, Добио је звање асистента-чувара универзитетске библиотеке, а неколико година после постао је професор историје књижевности. Године 1809, Написао је приказ Аделунга. Године 1811, Данска академија наука објављује конкурс са темом: „Трагати за изворним језиком из кога се стари скандинавски језик може најпоузданије извести, и поткрепити то одговарајућим примерима, путем историјске критике; утврдити карактер тог језика и његове везе са скандинавским и са германским, од најдревнијих времена до краја средњег века; тачно одредити основне принципе на којима се све деривације и сва поређења тих језика морају заснивати." Раск је већ претходно објавио на данском свој рад Увод у граматику исландског и осталих древних нордијских језика на основу штампаних и писаних материјала сакупљених од стране својих претходника са истог истраживачког поља. Боравио је на Исланду дд 1813. до 1815, где је изучавао језик и зближавао се са литературом. Запослен је од 1814. на институту Арна-Мгнеан (Arna-Magnaean) као уредник Исландског речника Бјорна Халдорсона (Bjorn Haldorson) који је овај оставио у рукопису. Јавља се на конкурс Данске академије наука расправом, Истраживање порекла старог нордијског и исландског језика (Investigation sur l'origine du vieux norrois ou islandais). Рукопис је изтат тек 1818. године. Године 1816, У Копенхагену направио Исландско поетско друштво, чији је био први председник. Октобра ове године данске власти нуде (и намећу) Раску да крене на њихов рачун на експедицију у истраживање источних језика и сакупљање рукописа за унверзитетску библиотеку у Копенхагену. На тај пут он креће са одбојношћу и носећи читаву библиотеку са собом. Прво је стигао у Шведску, где је остао две године, где је учио фински језик. Франц Боп је објавио своје дело Систем конјугације (Konjugationssystem), чиме узима славу зачетника компаративно-историјског метода у лингвистици, иако је Раск две године раније написао дело (које је објављено 1818. године). Године 1817, На шведском је објавио своју Англосаксонску граматику. Године 1818, На данском се појавио његово есеј о изворима древног скандинавског или исландског говора, који је он написао 1814. године одговарајући на конкурс Данске академије наука. Довршио је и прво целовито издање Снорове (Snorro) Еде (Edda) и Семундове (Samund) Еде заједно са преводима на шведски. Ове године се исправља по питању везе између келтских језика са осталим индоеврпским (по њему трачким) језицима. Године 1819, Из Стокхолма отишао за Санкт Петербург, где је на немачком написао рад „Језици и књижевности Норвешке, Исланда, Шведске и Финске" у шестом броју часописа Vienna Jahrbücher. Из Русије је преко Тартарске дошао до Персије и провео неко време у Табризу, Техерану, Персепољу и Ширазу. За шест недеља довољно је изучио персијски да је могао слободно да говори. Године 1820, Долази у Бомбају, где је на енглеском написао дело „Дисертација о аутентичности језика зенд“ (Trans. Lit. Soc. of Bombay, vol. iii., репринт са корекцијама и додацима у Trans. R. As. Soc.). Раскову расправу објављену за конкурс Данске академије наука лоше и делимично преводи Ватер под насловом О трачкој језичкој класи (Über die thrakische Sprachklasse). Године 1822, Стигао је на Цејлон где је ускоро на енглеском написао дело „Дисертацијско разматрање најбољег метода исказивања гласова индијских језика европским знаковима“ у часопису Transactions of the Literary and Agricultural Society of Colombo. Ове године се претпоставља да је течно знао не мање од двадесет и пет језика и дијалеката, а дупло већем броју је знао структуру. Године 1823, Раск се вратио у Копенхаген доносећи солидан број оријенталних рукописа: персијских, зендских, палијанских, синхалеских и других. Раск је својим путем изневерио наде које су полагане у њега као оријенталисту. Никада није обавио у потпуности посао којим су га послали. Уместо да трага за компаративном граматиком, он је трагао за општом граматиком. На том свом путу, као што се могло видети, истраживао је универзални језик, пасиграфију, реформу правописа. Године 1824, Објавио граматику шпанског. Године 1825, Објавио граматику фризијског. Године 1826, Објавио Есеј из данске ортографије. Такође, пореди један иранских језика са санскритом и то поређење је од пресудног значаја за даља истраживања. Године 1827, Објавио рад на тему древноегипатске хронологије и граматику италијанског. Године 1828, Објавио премојскијевску старојеврејску хронологију. Године 1830, Уредио Шнајдерову Граматику данског за Енглезе; надгледао превод своје Англосаксонске граматике на енглески, који је урадио Торпе (Thorpe). Преминуо је 14. новембра 1832. у Копенхагену. Научни рад Значајан је по томе што је први установио сличности између скандинавских, германских, готског, словенских, литванског, романских, латинског, грчког и других језика. Први је и установио везу између алтернација сугласника у германским језицима, познатих као „Гримов закон", иако је њему санскрит у то време био непознат. Дуго је време он остао у сенци Јакоба Грима, а још 1875. године у другом издању њега Бреал наводи само у вези са радовима о зендском језику. Међутим, већ 1870. године Раумер назначује шта је Грим дуговао Раску. Заслуга за схватање Расковог значаја, ипак припада његовим земљацима: Томсену (1902), Мејеу (1903), Јесперсену (1922), Педерсен (1924) и Хјелмслев (1951). Занимљив је и однос према њему у зависности од епохе. Док Педерсен и Меје гледају Раска искључиво у светлу компаративне, историјске граматике, тек га Хјелмслев, са својих структуралних позиција, сагледава у друкчијем светлу. У свом делу Истраживања... успоставља везу између исландског, скандинавских језика, германских језика, грчког, латинског, литванског, словенских језика, јерменског и само допушта повезаност са иранским језицима и санскритом. Испрва је резервисан према келтским језицима и албанском, али то касније исправља. За место литванског му се дугује јер је, за разлику Аделунга, који је увек тај језик приказивао као мешавину германских и словенских, схватио да се ради о језику из посебне језичке групе. У својим Истраживањима... на странама 49-51 он каже: Граматички договор далеко јасније (у односу на речник) означава везу или изворну јединицу; језик који се меша са другим врло ретко или никако не преузима инфлективне наставке из другог, али, с друге стране, губи своје. У том смислу енглески језик није преузео ништа од исландских или француских наставака, али је изгубио многе наставке из англосаксонског; слично, дански није преузео немачке наставке, као што ни шпански није преузео готске или арапске наставке. Овој врсти договора, која је и најважнија и најјаснија, све до данашњих трагања за изворима језика није посвећена довољна пажња; а то представља највећу грешку највећег дела написаног до данас тим поводом; то је и разлог зашто су та дела нејасна и врло мале научне вредности. Језик који има најсложенију граматику најмање се мешао, најстарији је и најближи изворишту. Граматички наставци и инфлективне особине константно се губе током стварања новог језика. Такав развој језика тражи врло дуго раздобље и заједнички правац већег броја људи у циљу развоја и преслагања језичких особина. У том смислу дански је једноставнији од исландског, енглески је једноставнији од англосаксонског, а исти однос имају и новогрчки према старогрчком, исталијански према латинском, немачки према мезоготском, као и сви други слични односи које познајемо. Језик, ма како био помешан, припада истој језичкој породици као и његов претходник, све док има (сличне) најбитније, најконцентрисаније и најосновније речи, као и исто извориште. Са друге стране, ништа се не може закључити на основу изворишних веза техничких, политичких и трговачких термина, пошто су захтеви времена -- друштвене, образовне и научне везе створиле неопходност њиховог укључења у састав језика. Такве односе можемо разјаснити само на основу историје, где бисмо могли наћи одговор да ли су људи позајмили те термине из других језика или су их развили из свог. Тако је енглески исправно уврштен у готску језичку породицу и саксонску грану; пошто све основне речи енглеског језика и јесу саксонског порекла: heaven, earth, sea, land, man, head, hair, eye, hand, foot, horse, cow, calf, ill, good, great, little, whole, half, I, thou, he, to make, love, go, see, stand; of, out, from, together, итд. Промене заменица и бројева последње су нестале мешањем са врло различитим језицима. У англосаксонском су, на пример, све заменице готског и посебно саксонског порекла. Када неко у таквим речима пронађе слагање између језика и пронађе правила о премештању слова између та два језика, може се рећи да постоје изворишне везе између тих језика, а посебно када постоје и сличности у инфлективним процесима језика и његовој формалној организацији. Са тог становишта види се да грчко 'а' и 'о' често постаје 'у'. Поредећи многе речи неко би био способан да исцрта многа правила пресликавања из једног језика у други. И, како постоји такво слагање између латинске и грчке граматике, неко би с правом могао закључити да изворишна веза између ова два језика постоји; што је, такође, довољно познато и није потребно поново овде показивати. Раск, дакле, јасно види односе међу језицима, а у средиште њихове сродности доводи сличност међу основним речима. Оно што му се да замерити јесте што он и даље говори о словима мислећи на гласове. А ево и шта Леман каже о Раску и Расковим Истраживањима...: Можда најсјајнији од раних лингвиста, Расмус Раск (1787.--1832) начинио је основни допринос у истраживању извора старог нордијског и исландког језика, а за нарграду Данске академије наука 1811. Захтев Данске академије наука тражио је од учесника „да истраже са исторјским критицизмом и означе одговарајућим примерима извор из ког је најверовантије настао стари скандинавски језик; такође, да означе особине језика и њихову везу од најстаријих раздобља и током Средњег века према нодријском, као и према германским дијалектима; такође, да установе прецизне принципе који морају бити праћени у истраживању извора и поређењу тих језика“. После приче о основним принципима, Раск приказује податке суседних језика: гренландског ескимског, келтског, баскијског, финског, словенског, летонског, трачког, као и азијских језика. Његов преглед о везама са трачким језиком (термин који је он преузео од Аделунга за означавање језика претходника грчком и латинском, а ми бисмо тај језик могли изједначити са индоевропским) чини, отрпилике, половину његових монографија и садржи добро познато становиште о везама ислансдских опструената са грчким и латиниским. Сам Грим изражава захвалност овом ставу; после тог сазнања он је брзо изменио први том своје граматике из 1819. и у друго издање из 1822. укључио део у коме описује германске сугласничке промене. Ту је приказан и Расков став заједно са неколико других чланака не би ли се приказало његово лепо разумевање лингвистичких принципа. Како су Педерсен и други указивали, Раску се дугује захвалност за његово коришћење „система“ и „граматичког критерија“ пре него за речник који је начинио на захтев Академије. Иако му дугујемо за његове методолошке напретке, његов рад је махом терминолошки мањкав; на пример, његово име „трачки“ за „индоевропски“. Како није знао санскрит у тренутку писања монографије, његова група индоевропских језика је још увек мала јер је тиме могао да да одговор на први захтев Академије. За германске језике користио је термин „готски“, а поделио их је на скандинавске и германске језике (из којих се изродила (мезо-)готска подграна). Још је даља терминологија која се односи на „извор“ и „наследник“, где је Раск чинио грешеке у генаеолошкој класификацији. Те термине Педерсен воли да описује као „систематичке“ а не „историјске“. Они који желе да се у потпуности упознају са тим проблемом могу погледати оригинал који је уредио Луис Хјелмслев, као и Педерсонов сажаљив увод. Неки други Раскови погледи одговарају Шлегеловим; као он, Раск је сматрао аналитичке језике најсавременијим али, за разлику од њега, мало се посвећивао типологији. Најшире разматран проблем у вези са Раском је један од приоритета: да ли је њему припало неодговарајуће мало заслуга за установљавање германске сугласничке промене, широко познате као Гримов закон? Расправа у делу Холгера Педерсена, Лингвистичка наука у деветнаестом веку. pp. 248–254 и 258-262, приказује проблем добро познатим Педерсоновим епским стилом. У овим данима корпоративне науке питања индивидуалних заслуга се не чине тако важним као што су биле у прошлости, када је чак и национални престиж у њих био укључен. Ми смо много више заинтересовани да разумемо те погледе и за њих користимо терминологију коју су учењаци користили у прошлости. Раску не дугујемо ништа за пренос знања; Грим је њих прихватио, подржао и много потпуније дао добро познати облик. Раску дугујемо за његове напоре у учењу језика на терену; подаци за његове закључке су у великом делу резултат његовог сопственог скупљања. После завршетка монографије, Раск је предузео пут у Русију, Персију и Индију, што је дало много напредније погледе на индоевропске језике. Такође му дугујемо за методолошко управљање подацима, што апроксимира високе захтеве његових наследника: иако у есеју он још увек користи термин „слово“ за глас као и за писане симболе; он је покушавао да пронађе фонетску основу слова. Фонетску интерпретацију је потом поредио систематично. Следећа по важности у његовим поређењима била је граматика. Уложен труд у граматичка поређења (pp. 190–295) се знатно разликује од оног који је уложен у речник (pp. 295–321). Раскова занимања за учење језика задовољена су после његовог повратка са пута по истоку 1823. године. Његов неуспех у уклапању својих нових идеја у измену монографије за коју је добио награду, као и његова доступност само на данском, проузроковали су недостатак раширености његовог рада. Издање на данском поводом стогодишњице његове смрти начинило је исту грешку; вероватно је да ће за сто педесету годишњицу његове смрти изаћи потпун превод Раскових дела на енглески. Литература Жорж Мунен, Историја лингвистике: од почетка до XX века (превела с француског Вера Илијин; рецензент Ранко Бугарски), Библиотека XX век, 85. књига, (Београд: Чигоја Штампа) 1996. година. W. P. Lehman, ed. A Reader in Nineteenth Century, Historical Indo-European Linguistics, Edited & Translated by W. P. Lehmann, First Published by Indiana University Press, 1967.; Chapter Three, Rasmus Rask Спољашње везе Free Online Encyclopedia, чији делови садрже текст из енциклопедије Британика из 1911. године (која се налази у јавном добру). Рођени 1787. Умрли 1832. Дански лингвисти Дански филолози


Quote: Ја да нађем гдје јефтино одмах бих купио, и то бих поредао Кампф одмах поред Маркса . Маркс је ту поставио основу и има доста финих ствари што се тиче социјализма само ако знаш да пробереш, али има много лажи и заблуда. Геринг је имао једну мудру мисао, рекао је да су из марксизма исцједили чисти социјализам и стопили га са простим, приземним, национализмом. Искрено, ја сам док сам био млађи био залуђен комунизмом и свашта сам читао. Тек кад сам приступио националистичкој литератури и дошао у зрелије доба десила се симбиоза између оног осјећаја за социјалну правду, што је вазда чучао у мени, и националног духа. И тако од мене постаде национал социјалиста


text: Izložba crteža "Iz ugla jednog filmofila" Sanje Vuletić - Kulturni centar Novog Sada - Културни центар Новог Сада Изложба цртежа "Из угла једног филмофила" Сањe Вулетић Позивамо Вас на изложбу цртежа Сање Вулетић у понедељак 28.12. у холу Велике Сале Културног центра Новог Сада са почетком у 20 часова. Изложба цртежа "Из угла једног филмофила" ауторке Сањe Вулетић обухвата цртеже познатих филмских сцена. Цртежи рађени пастелним бојама настали су током 2015. године, из чисте забаве и љубави према филмовима. Идеја је била спајање филмске и ликовне уметности, али и књижевности, пошто су неки цитати на цртежима из делa нашег познатог писца и сценаристе Душана Ковачевића. Сања Вулетић је рођена 1990, у Новом Саду. Мастер професор језика и књижевности (србиста) од 2013. Стипендиста Фонда за младе таленте РС "Доситеја". Лекторка издавачке делатности Културног центра Новог Сада. Организатор и секретар Међународног фестивала прозе "Prosefest" и манифестације "Антићеви дани". Цртањем и сликањем се бави из хобија још од средњошколских дана.


Ово – што ниси скинуо капу


Употреба награде и казне у васпитавању деце - Зелена учионица Употреба награда и казни је један од начина на који одрасли указује детету шта је добро а шта лоше. Одрасли имају слику о томе која понашања код детета желе да подстакну, а која да умање, односно елиминишу. Да ли треба користити ова два механизма у процесу васпитавања деце, питање је на које често добијамо одговор у књигама и чланцима из области родитељства Према овој врсти учења испољава се, рекла бих, јавна амбиваленција. Једни су за, други против. Моје запажање је да родитељ који редовно прати савете стручњака везаних за ову тему после неког времена упада у конфузију. Дешава се да један дан прочитамо чланак о томе како треба користити похвалу и тако утицати на самопоуздање детета, а други дан како не треба превише хвалити дете како би имало реалну слику о себи. Што се тиче казне, физичко кажњавање се углавном осуђује, док се о другим врстама казни јако мало говори. Такође, постоје и предрасуде према овој врсти учења, јер је сама реч „казна“ је непријатна. На једном месту се истичу позитивне карактеристике ових метода, а на другом могући негативни ефекти. Иако делује противречно, најчешће су сви ти савети и ставови заправо тачни. Када се родитељ нађе у конкретној ситуацији опет остаје отворено питање: Да ли треба да користим награду/казну? Да ли се треба прилагодити особинама и узрасту детета или ситуацији? Наставници користе разне методе кажњавајња како би одржали дисциплину на часу. У свакодневном контакту са дететом, уколико добро познајемо механизме деловања ове два средства, све њихове ефекте (позитивне и негативне), сами можемо одговири на свако од ових питања. Постоје две опште напомене везане за ову врсту учења. Није у питању један механизам, већ два. Награда и казна само у основи имају исти закон деловања, али се онда раздвајају и имају сасвим другачији начин примене, ефекте које изазивају и правила која их прате. Друга важна напомена је да обе (награда и казна) имају своје позитивне и негативне стране. Зашто је добро имати јасан став? Иако је начин функционисања награде и казне свима углавном познат и изгледа једносаван, није увек тако. Престанак непријатнсти је такође један облик награде. Лоше последице кажњавања заиста постоје, али оне не настају зато што је кажњавање само по себи лоше, већ зато што се не познају принципи његовог функционисања. Нешто слично као коришћење кухињског ножа. Ако знате да је нож оштар толико да можете да се посечете, зашто га и даље имате у својој кухињи и користите свакодневно? Зашто га нисте избацили из употребе, када реално можете бити повређени ? Зато што поштујете принципе и правила неговог коришћења, од њега имате корист али сте истовремено свесни и имате у виду де је опасан, зато га користите једино тако да не наносите штету ни себи ни другима. Добро је упознати се са механизмима и принципима учења путем награде и казне, а онда одлучити о томе када ће се и како користити. Ако то не урадимо „хладне главе“ и онда када нисмо у конкретној ситуацији са дететом, може се десити да одлуку донесемо у стању афекта (а најчешће се тако и изричу казне). Касније се испостави као непромишљена одлука која је била претерана или коју је немогуће спровести и тако упадамо у сопствену замку да испадамо недоследан родитељ. Одлука пада у стању афекта, што је највећа грешка. Како да донесемо одлуку и став да ли треба користити награду и казну? Као и у другим ситуацијама доношења одлуке, прво се морамо добро упознати са механизмима нагреде и казне. Шта је то учење путем награђивања и учење путем кажњавања, како делују у различитим условима, на различитим узрастима, а након тога оценити да ли се то уклапа и на који начин у наш концепт дисциплине и родитељства уопште. Постоје и грешке којих су родитељи мање свесни од горе наведене. Проблем је када не знамо да је неко наше понашање награђујуће за другог и када нисмо свести да својим реаговањем кажњавамо дете, тако да ће се у будућности устручавати да тако нешто понови. То практично значи да својом реакцијом (коју приписујемо свој природи, карактеру) можемо утицати да се дете суздржава, одриче понашања које је добро за њега, које нисте желели да „угушите“. Типичан пример за то је иницијатива. Многи родитељи својом критиком изазивају непријатност код детета (кажњавају га заправо) годинама, да би се касније, када дете уђе у пубертет, жалили на њега, јер га ништа не занима, проводи слободно време тако што „блеји“ и слично. Учење наградом и казном користе родитељи, васпитачи, дресери животиња, младе супруге у нади да ће променити своје мужеве...Поређење са дресуром животиња не би требало бити увредљиво за нас, напротив, може нам само потвдити да овај вид учења функционише не само када нема вербалне комуникције, већ ни свести о учењу. Ефекат награде постоји без обзира да ли смо свесни да смо награђени или не. Један од задатака одраслог је такође да осети када све (ненамерно) награђује дете, а кад га кажњава. То не значи да казну не треба објаснити, да не треба заједно са дететом сести и пронаћи мотив таквог његовог понашања, већ значи да и награда и казна функционишу највише на нивоу делања. Претња казном није казна, похвала која није праћена физичким контактом и гледањем у очи није права награда. Добре стратегије 1. Формулисати границе Границе би требало дефинисати тако да буду јасне и предочити их детету. Накнадно сазнање детета да је прекршило границу (прекршило правило) ствара код њега негативне емоције као што су беспомоћност или љутња. Родитељи (а наставници у школи) би требало да имају исти критеријум који сви доследно поштују. Оне могу и да се редефинишу (мењају) када дете својим развојем овлада новим вештинама и више нема потребе да претходне границе остану, у посебним ситуацијама (када је дете болесно, на одмосру и сл.) и када се покаже да нису добро и јасно дефинисне. Постарати се да оне детету буду јасне, праведне, логичне, у складу са узрастом и потербама детета. Можете формулисати врло јасно правило, али ако оно не поштује здраву логику или ако није у складу са базичним потребама детета, оно ће га константно кршити, без обзира на казне. 2. Никада не доносити одлуке у стању афекта. Не одређивати казну у стању афекта, док смо љути, уплашени или узнемирени. Велика је вероватноћа да ћете се предомислити касније и ублажити казну што никако не даје добар ефекат, могуће је чак да казна изречена у афекту не буде спроводива у реалности или да не буде формулисана мудро, тј. да казнимо сами себе. Ако смо узнемирени или љути најбоље је рећи детету да смо сада јако љути и да ћемо разговарати касније, што ће дати детету и добар модел контролисања сопствених емоција. 3. Упознати се добро са механизмима деловања ове два средства и у складу са тим донети став о томе да ли ћемо их користити, имајући у виду стил родитељства којем припадамо 4. Развијати код детета толеранцију на фрустрацију.Границе спречавају дете да уради оно што жели, тада га фрустрирамо. Да би остало у оквиру гарница оно мора научити да трпи фустрацију коју му оне стварају. Зато је важно да су оне оптималне, ни превише захтевне ни превише попустљиве. Превазилажење амбиваленције – доношење одлуке Корак 1. Када се ради о коришћењу награде и казне погрешно је стављати на исти тас са једне стране награду, а са друге казну. То су два различита средства која се не могу поредити. Основна разлика је у томе што се наградом подстиче усвајање новог и задражавање пожељног понашања код детета, док се казном не усваја нови облик понашања, већ дете учи да се суздржава од понашања које већ има у свом репертоару, а за које сматрамо да је лоше. Временом би требало да усвоји став о добром и лошем и сам себи брани одређена понашања. Важно је знати да се казном не елиминише непожељно понашање, већ инхибира (дете се учи да се суздржава), али и даље зна тако да се понаша. Дакле, прво морамо имати два процеса доношења одлуке, један за награду, један за казну. Корак 2. Сагледати у целини нпр. награду. Овај корак подразумева да сте се детаљно и правилно упознали са свим позитивним и негативним ефектима коришћења награде, као и шта све може бити награда. Овде нема простора детаљније о томе говорити. Корак 3. Сагледати у целини позитивне и негативне стране некоришћења награде (шта се догађа када не користимо награду). Корак 4. На основу свега претходног, донети одлуку имајући у виду сва објективна сазнања, особине детета и начин на који желимо да васпитамо дете. Једна варијанта те одлуке би могла да гласи: „Хоћу да користим награду зато што желим да ми дете изгради позитивну слику о себи, да се водим позитивним васпитањем, да гајим пријатељски однос са дететом итд. свестан тога да може постати нпр. похлепно и зато нећу користити материјалну награду, осим у посебним ситуацијама“. Исти низ корака је потребно урадити и у доношењу јасног става о казни (што је још важније, јер је казна много деликатније и опасније средство од награде). У школском систему У школском систему се користи систем награде и казне. Питање је да ли је могуће поштовати правила школског система и доброг коришћења награде/казне. Постојећи принципи кажњавања крше неке од основних правила коришћења казне и на тај начин наносе штету. Ево неких примера: 1. Доследност – Један од услова употребе казне јесте да се користи увек за исто или слично понашање. У школском ситему је то немогуће. Ако мисли да користи казну, наставник мора сваки пут за исто или слично понашање исто реаговати. Да ли је то могуће уопште спровести? Да ли сви ученици за исти прекршај добијају исту казну? Недоследно кажњавање нема никаквог ефекта на нежељено понашање и представља мучење за дете, док одрасли губе време за његово васпитавање. Такође, када се изричито не забране и доследно не казне, друга деца виђено понашање третирају као прећутно дозвољено. Није редак случај да се дете удаљи са часа када омета наставу, што за њега може представљати награду, а не казну, уколико му је лепше бити ван учионице. 2. Интензитет казне мора бити највиши могући за дату ситуацију. Ово правило се у школском систему не поштује. Предвиђен систем подразумева постепено кажњавање – прво усмена опомена, затим разговор са родитељима, психологом, укор разредног старешине, наставничког већа, директора... Другим речима, док казна „допре до њега“, он је направио већ низ других прекршаја. 3. Увремењеност – ако се и користи казна она има ефекта на понашање које се жели сузбити једино ако следи у кратком временском року након њега. Сва испитивања деловања казне указују на време као битан фактор њеног ефекта. Без обзира на то, предвиђен систем кажњавања у школама не поштује ово правило, чиме казна губи свој ефекат, а самим тим и смисао. Може се десити да дете заборави шта је урадило док га стигне „права“ казна или да му до краја године остане некакав укор иако се оно поправило, односно, дете остаје „заборављено у казни“, којом се више нико не бави док не направи следећи прекршај. Поред овог морамо имати у виду да истовремено на дете делују и други облици учења, родитељ учи дете, показује како се нешто ради, по систему „гледај и учи“. Одрасли представља модел чије се понашање може усвојити – „постати своје“ у сваком тренутку и када сматра да такво понашање дете не треба да следи. Завршићемо цитатом са препорукама које даје Отац Тадеј о васпитавању деце, а које су у складу са овим текстом и свакодневним ситацијама: „ Ако у гневу хоћемо да га исправимо или нешто постигнемо, ништа нећемо постићи, само ћемо повредити и њега и себе. Ако хоћемо дете да изведемо на прави пут, треба да га саветујемо. Ако оно неће тај савет да прими одмах, треба да га пустимо да се сам смири и онда, са пуно љубави, да му изложимо да то што је погрешио није добро за њега. И дете ће онда то прихватити, када је то од срца-срцу. Али ако хоћемо по сваку цену да оно буде онако како ми хоћемо, онда од тога нема ништа. Када дете неће да послуша, не треба га тући, него му треба усадити вољу да чини добро.“ Ауторка је Life coach master OLI Integrativnog Psihodinamskog metoda аутор и водитељ радионица и предавања из области партнерства и родитељства Један коментар на "Употреба награде и казне у васпитавању деце" 13 јула, 2016 у 8:53 pm Toliko price a nista konkretno.


Трибина Удружења породица киднапованих и несталих лица на КиМ одржана у Београду -Крајње је време да наша држава на систематичан и целовит начин, посебним законом, и хитно, уреди проблематику несталих и страдалих лица и права њихових породица, поручено је са трибине Удружење породица киднапованих и несталих лица на Косову и Метохији са седиштем у Београду које води Верица Томановић правдом“ на дан 23. априла када се навршило 20 година од киднаповања Милице Радуновић из села Дашиновца код Дечана, прве евидентиране жртве отмица на Косову и Метохији која је пријављена овом удружењу. Двадесет година траје трагање ових породица за својима, који су киднаповани и страдали од стране припадника такозване Ослободилачке војске Косова. На трибини су, поред Верице Томановић, учествовали и Лидија (Радуновић) Миленковић, ћерка киднаповане Милице Радуновић, којој је касније отет и отац, а после је брат извршио самоубиство. Она је изнела потресне податке о ратном злочину над њеним члановима породице. У име Комисије за нестала лица Владе Републике Србије говорила је Љиљана Крстић, шеф Службе Комисије, а у име Кородинације Српских удружења породица несталих, убијених и погинулих на простору бивше Југославије , председник Координације, професор међународног права др Душан Челић. Трибина је почела одавањем поште минутом ћутања свим српским жртвама са Косова и Метохије и са простора бивше Југославије. Захтеви Влади Републике Србије –Крајње је време да наша држава на систематичан и целовит начин, посебним законом уреди проблематику несталих и страдалих лица и права њихових породица, поручено је са тирбине. Истовремено су упућени захтеви Влади Републике Србије да у најкраћем року усвоји Предлог закона о несталим и страдалим лицима на Косову и Метохији и правима њихових породица и упути га Народној Скупштини на разматрање и усвајање по хитном поступку. Законом је неопходно уредити појам несталог и страдалог лица на КиМ, нематеријална и материјална права чланова породица несталог и убијеног лица. Захтева се, такође, и да се ова питања уреде по принципу недискриминације односа као и да их је потребно изједначити са правима бораца Оружаних снага Србије. –За 20-годишње неиспуњење обавеза државе, не могу постојати никаква дневна оправдања и изговори. Обавеза је државе да омогући њихово остварење, истакла је Томановић. Хронологију почињених злочина на Косову и Метохији карактеришу злочини против човечности и кршење међународног хуманитарног права над невиним жртвама. –Двадесет година безуспешно тражимо одговоре на наша питања од домаћих и међународних институција. Наилазимо на многобројне препреке које успоравају читав процес надлежним тимовима на терену. Годинама се истина прикрива од нас о постојању приватних затвора и логора (144) на Косову и Метохији и у Албанији где су одвођени и мучени Срби и остали. Још увек није почео са радом Специјални суд за ратне злочине такозване ОВК који би помогао да се открије истина о трговини људским органима, објављена у извештају Специјалног известиоца Савета Европе, Дика Мартија, истакнуто је на трибини. Пуних десет година је прошло од објављивања књиге бивше тужитељке Хашког Трибунала Карле Дел Понте „ Лов, ја и ратни злочинци“ која је додатно нанела бол члановима породица, а у међувремену, многи су родитељи преминули не остваривши жељу да пронађу своју децу. Најокрутнији облик застрашивања Срба Верица Томановић је подсетила на неколико првих отмица рекавши да је 14. маја 1998. отет Жарко Спасић, 22. јула још девет радника Угљенокопа Белаћевац код Обилића, од 19-22 јула отети су и мештани Ораховца, Велике Хоче и села Ретимља и Оптеруше. Број отетих у 1998. години је око 100 невиних цивила. Који су мирно живели и радили верујући у вековни суживот са Албанцима. –Сведоци смо двоструких аршина када су српске жртве у питању: Не поштују се Женевска конвенција о људским правима, Хашка конвенција, Хелсиншка акта, Резолуција о прислином затварању. УНМИК је знао за постојање 144 логора и пребацивање отетих у Албанију где су подвргнути најтежим мукама – вађењу органа и њиховој дистрибуцији по целом свету, а што је потврђено у књизи Карле Дел Понте и усвојеном извештају Дика Мартија у Савету Европе, рекла је Верица Томановић. Злочини над киднапованим лицима су најокрутнији облик застрашивања српског становништва. Они су наставак континуитета насиља над Србима и неалбанцима на Косову и Метохији које траје више од 150 година и последица су смишљене и унапред припремљене активности чији је циљ био прогон хришћанског на трибини. Љиљана Крстић је истакла да је највећа последица 20 година безуспешног трагања кршење основних људских права и да је ове године Комисија РС за нестала лица инсистриала на документацијхи КФОР-а и Хашког Трибунала... -Чињеница је да сте незадовољни и имате право да будете незадовољни. Ми улажемо максималне напоре у раду на откривању истине и важно је да имамо континуитет. Желим да вам кажем да нисте заборављени, рекла је Љиљана Крстић. Професор Др Душан Челић је истакао да је нешватљиво да се ово питање не налази на преговарачком столу. -Комисија за нестала лица РС је техничка служба и она не може да реши проблем. Сами можемо да решимо питање солидарности. Оваква трагедија заслужује да је чује читава јавност. Сваког јутра треба да се чује по ј дна трагична прича. Једини од Албанаца који је одговарао за ратне злочине је Ибрахим Баљај, чувар логора, којем је у њиховој скупштини у Приштини одата почаст. На Интерполовој потерници се налази свега 22 са њихове стране, оптужених за ратне злочине на Косову и Метохији, рекао је Челић. Легенда: Са Тирбине С.Ђукић


На Камчатки нашли машину стару 400 милиона година Фото: Глас Русиjе Санкт Петербургски археолози су пронашли фосиле на Камчатки, који су како се испоставило детаљи машине. Руски археолози су своје резултате поделили са колегама из САД, који су потврдили да су ти фосили, очигледно, компоненте машине. Стручњаци верују да би се машина такве старости (око 400 милиона година) могла сачувати, на пример, у мочвари. У прилог овој претпоставци је чињеница да су ти предмети постали фосилима у релативно кратко - по геолошкој скали - време. Научници су сугерисали да машина може бити ванземаљског порекла. Ð?а Камчатки нашли машину Ñ?тару 400 милиона година: ГлаÑ? Ð*уÑ?ије