source: CulturaX

text: 6. 2/19. 2. Свети Вукол, епископ смирнски; Света мученица Фауста; Света мученица Доротеја; Свети Фотије, патријарх цариградски; Преподобни Варсонуфије и Јован; Свети мученици Марта и Марија и брат им Ликарион ЖИТИЈЕ СВЕТОГ И РАВНОАПОСТОЛНОГ ОЦА НАШЕГ ФОТИЈА ВЕЛИКОГ, патријарха Цариградског, исповедника Међу древним великим Оцима Цркве највећи ревнитељи праве вере и Истине Божје били су Свети Атанасије Велики и Василије Велики. А за њима многи други свети Оци, све до овог светог и богоносног оца нашег Фотија, равноапостолног проповедника, исповедника и заштитника Православне вере Христове. Он ни у чему није мањи од њих. Попут њих и он је ревновао у свакој богоугодној и боготворној врлини хришћанској. Но изнад свега ревновао је за Истину Божју, за истините догмате вере Православне, остављене Цркви у свето наслеђе од богонадахнутих Апостола и духоносних Отаца. А ревновао је тако Свети Фотије за праву и истиниту веру Православну знајући да ништа није спасоносније од Истине Божје. О томе је говорио, и писао у свом познатом писму римском папи Николи: "Ништа није милије од Истине" - Ουδεν της Αληθειας φιλαιτερον[1]. И још је у том писму писао истоме папи: "Заиста је неопходно да сви чувамо све, а пре свега оно што се односи на ствари вере, у којима и мало отступање представља смртни грех". Призивајући у помоћ молитве светог оца нашег Фотија, постараћемо се описати за наше, охладнело у љубави према Истини, поколење свети живот Светога Фотија и његове апостолске подвиге у одбрани Православне вере, ради поуке и душевне користи многима. Знамо да је Свети Фотије, и за свога живота, а и касније, био "знак против кога се говори" (ср. Лк. 2, 34), јер су многи непријатељи говорили и писали против његове свете личности[2]. Овде ми ћемо изнети непристрасну историјску истину, која ће најбоље показати сву духовну величину светог оца нашег Фотија, и његов изузетан значај за Православну веру и Цркву. Богоносни отац наш Фотије родио се у Цариграду око 820 године[3], од родитеља и веома знаменитих и богатих и веома благочестивих. Отац му се звао Сергије и био спатарије на царском двору византијском, то јест чувар двора и цара. Сергије беше рођени брат светог патријарха Тарасија, председника Седмог Васељенског Сабора, 787 године, на коме би осућена јерес иконоборачка[4]. Мајка пак светог Фотија звала се Ирина; и она беше веома богољубива и врлинољубива. Брат њен, по имену Сергије, беше ожењен Ирином, сестром свете царице Теодоре, која заједно са светим патријархом Методијем васпостави православно поштовање светих икона на Сабору 843 год[5]. Светог Методија, као и спомен блаженоупокојеног светог патријарха Тарасија, веома је поштовао Свети Фотије и на њих се кроз живот угледао. Међутим, пре но што света царица Теодора васпостави поштовање светих икона, многи православни хришћани, нарочито монаси и клирици, претрпеше многа и разноврсна страдања и гоњења због светих икона. Међу овим исповедницима и страдалницима за чесне иконе беху и родитељи Светог Фотија. Као веома благочестиви и строго православни они љубљаху и поштоваху свете иконе, а такође и њихове браниоце - преподобне монахе. Особито је мајка Фотијева врло често примала монахе у своју кућу, тражила њихове свете молитве и давала им милостињу. Осим Фотија родитељи његови имађаху још четворо деце: Константина, Сергија, Тарасија и Теодора. Као побожни, родитељи су желели да им деца расту у вери и побожности, ограђивана молитвама и добрим делима. У време иконоборског цара Теофила (829-842), када настадоше прогони православних иконопоштоватеља, родитељима Светог Фотија би одузето имање, и они, пошто најпре бише мучени, заједно са својом децом бише прогнани у места дивља и безводна, где исповеднички и мученички скончаше у правој вери[6], не пристајући да се одрекну светих икона. Због њиховог непоколебљивог отстојавања православног молитвеног иконопоштовања светих икона, иконоборачки безакони и лажни сабори дрско и безумно бацише анатему на оца Фотијевог Сергија, и на самог младог Фотија и његову браћу, као што пре тога беху бацили и на стрица Фотијевог - светог патријарха Тарасија. О томе сведочи сам Свети Фотије у својим писмима[7]. Али Бог не слуша и не прима безумне и бесмислене јеретичке анатеме, него их ми овде поменусмо зато да покажемо како Свети Фотије још од детињства свог постаде исповедник и носилац и заштитник свете вере апостолске и истинитих догмата светих Отаца. Још од детињства свог млади Фотије нагињаше тихом молитвеном монашком животу. О томе он сам вели овако: "Још од детињства имао сам жељу да будем слободан од житејских ствари и брига, и да пазим само на оно што се мене самога тиче... Јер још од детињства у мени, заједно самном, растијаше и љубав према монашком животу"[8]. По природи обдарен многим талентима, млади Фотије жуђаше за стицањем врлина и знања. Тако обдарен и способан, он још као млад изучи све светске и духовне науке. Шта је све изучио и колику је мудрост стекао, види се и из признања самих непријатеља његових. Тако Никита Пафлагонијски, најљући непријатељ његов, пише за њега: "Беше Фотије не од неког ниског и незнатног рода, него од родитеља племенитих по телу и врло познатих. По мудрости светској и разборитости он је био сматран за најспособнијег у царству. Јер он изучи граматику и поезију, реторику и философију, и лекарску вештину, и скоро сваку другу светску науку. А беше у свему томе такав да је надмашио не само све људе свога времена, него се чак такмичио и са онима из ранијих времена. Јер њему све иђаше за руком и помагаше му: и природна способност, и марљиво учење, и богатство, помоћу којега се свака књига стицаше к њему"[9]. Изучивши за младости и књижевност и математику и Аристотелову философију, и сваку другу светску науку, Фотије такође изучи и божанску науку Светога Писма и богословље светих Отаца Цркве, о чему сведоче његове књиге, пуне божанске и светоотачке мудрости. А учаше се он и код мудрих и учених људи свога времена, а за богословље сам вели да га је учио код једног мудрог и искусног "старца учитеља". Пошто се његова ученост и мудрост убрзо прочуше, у његов дом стадоше долазити многи младићи, жељни да чују од њега световну и духовну мудрост[10]. Мада и сам млад, Фотије их поучаваше свакој мудрости и са њима прочитаваше многе мудре и корисне књиге, тумачећи им језик и мисао сваке књиге. Ове поуке и тумачења слушаше и брат његов Тарасије, који је касније, када је био принуђен да отсуствује из Цариграда, молио Фотија да му опише које су и какве књиге у његовом отсуству читали и какво је његово мишљење о њима. Испуњавајући братовљеву жељу, Фотије је и написао своју прекрасну и богату књигу, звану "Мириовивлос" или "Библиотека". У то време Фотије беше не само високи достојанственик на царском двору, него и професор на Високој школи у Цариграду, коју беше обновио ујак и старатељ цара Михаила, кесар Варда, у царским палатама званим Магнавра[11]. Заједно са њим у тој школи предаваху и учени Солунац Лав Математичар и други Солунац - Константин Философ (Св. Кирило). Иако обављаше многе државне послове у палати, Свети Фотије не пропушташе прилику да и даље чита мудре и корисне књиге и да поучава своје многобројне ученике[12]. Уз то он и сам поче писати многе мудре и душекорисне књиге и тумачити божанске дубине Светога Писма. Тако на молбу његовог пријатеља, Амфилохија Кизичког, он написа књигу коју по њему назва "Амфилохија", у којој тумачи 326 питања и проблема из Светог Писма. Касније он написа и друге књиге, као што су: Књига против Манихејаца, Тајноводство (Μυσταγωγια) o Духу Светом, и Тумачење Посланица св. Апостола Павла. Још сакупи и састави Номоканон црквених закона и канона, и написа многа Писма и Беседе, а састави и многе црквене песме и химне. Али о мудрости и свестраној учености Светог Фотија нека ово буде доста, јер нам још много ваља рећи о његовим другим делима и подвизима, који превазилазе све до сада речено о њему. Потпуна победа Православља над иконоборачком јереси беше извојевана под светим патријархом Методијем (843-847). Овај свети патријарх са благошћу и мудрошћу и разумном умереношћу управљаше Црквом Божјом. Оне који су се били повели за иконоборачком јереси па се покајали он са љубављу примаше натраг у крило Цркве, на чему му неки претерано строги монаси замераху, па се чак и одвојише од њега. Када пак Свети Методије убрзо умре, за патријарха би изабран Игњатије, син бившег цара Михаила I Рангаве (811-813), који се после очевог пада беше замонашио. Он беше близак кругу строгих монаха. Сам он беше човек честитог живота, али њему не пође за руком да завађене стране у Цркви измири, те раздор и надаље постојаше у Цркви. О томе раздору у оно време писаше овако Свети Фотије: "Сви са свима имађаху међусобне разлике и размирице, и стараху се да се једни од других одвоје и отцепе... При таквом стању ствари, тражен је пастир који би раздељене удове Цркве могао сјединити и насталу буру утишати"[15]. Због тога, и због сукоба са ћесаром Вардом, као и због других државних трзавица, у августу 857 године патријарх Игњатије би најпре смењен, па затим и сам поднесе оставку на патријаршијски положај. И патријаршијски престо више од годину дана остаде упражњен. Тада очи свих црквених људи бише упсрене ка човеку који једини одговараше положају и достојанству патријарха, и који једини беше у стању отклонити постојећи раздор и измирити завађене стране. Тај човек не беше нико други него учени и мудри професор и царски секретар и саветник Фотије. Зато се тада њему обратише сви црквени људи, како они из завађених група, тако и људи са двора, а и сам цар. На њихово упорно наваљивање да се прими патријаршијског чина и престола, смирени Фотије упорно и дуго одбијаше, не пристајући да прими на себе тако тешко и одговорно бреме. О томе свом одбијању и не пристајању он је овако смирено писао ћесару Варди: "Још пре овога ја сам знао да сам недостојан архијерејског чина и пастирске дужности. Зато сам, будући вучен и присиљаван, одбијао да то примим... Плакао сам, преклињао сам, и све друго чинио само да не пристанем на овај насилни избор. Молио сам да ме ова чаша мимоиће, плачући због великих брига и искушења која су ме имала снаћи. Али, ништа ми то није помогло"[16]. У писму пак папи римском Николи[17], у коме га извештаваше о свом избору за патријарха Цариградског, Фотије овако описује своје противљење и одбијање: "Кад год сам размишљао о узвишености архијерејског чина и положаја и о ништавности човечијој, и мерио своје немоћи и слабости, мене је увек спопадао ужас и обузимао страх. Јер пред мојим се видом носило ово: људи од меса и крви обављају дела бестелесних Херувима. Сада пак видим и себе сама везана и натоварена тим истим бременом, и ја не могу исказати колики ме болови и муке обузимају. Од самог детињства свог желео сам миран и повучен живот. Због тога никада нисам ни мислио да се припремам да икада примим на себе архијерејско достојанство. Међутим сада сам се и против воље примио архијерејства и управљања народом Божјим, јер сам силом приморан на то (мада понекад бива да и то донесе радост пастиру, само ако му стадо црквено добро напредује у правој вери и врлини). А примио сам се тога ево како. Чим се мој претходник повукао са тог и таквог достојанства и дужности, одједном, не знам како, навалили су силно на мене сви клирици са скупом епископа и митрополита, а још пре њих, и са њима заједно, и благочестиви цар наш, који је иначе према другима веома човекољубив и кротак, док се мени овде учинио нечовекољубив и нагао. На то наваљивање свега свештенства ја нимало нисам попуштао. Али сви моји изговори и умољавања да ме оставе на миру, нису били услишени. Јер они су само једно говорили и тражили: да хтео ја или не, примим на себе бреме старешинства над њима. Ништа ми нису помогле ни сузе, које су ми се лиле из очиjу док сам их за то умољавао. Тако се ето и збило, против моје воље, оно што су они сами хтели и желели"[18]. После оваквог дугог и упорног умољавања Св. Фотија од стране свега народа и клира и епископа да се прими патријаршества, јер престо патријаршки у престоници царевине бејаше више од годину дана упражњен, он најзад и против своје воље пристаде. Тада га, на сасвим законит и канонски начин, сабор архијереја изабра и постави за патријарха Цариградског 858 године. За свега недељу дана он би пострижен у монаштво и рукоположен за патријарха, пролазећи брзо по реду све степене свештенства, сваког дана по један. Првога дана он постаде монах, другога чтец, трећега ипођакон, четвртога ћакон, петога презвитер, и шестога епископ. Рукоположење за епископа би извршено на сам дан Божића 858 године, од стране митрополита сиракуског Григорија Азвеста[19], Евлампија апамијског и Василија гортинског. По избору своме за патријарха Свети Фотије би признат на сабору који се састаде у храму Светих Апостола 859 г. Тада он, по древном и устаљеном црквеном обичају, извести о своме избору писмом римског епископа и сва четири источна патријарха. У писму папи римском Николи он, као што већ горе наведосмо, писаше о свом изнуђеном пристанку на избор за патријарха. Затим ради показивања заједнице у вери и љубави - "јер од свих заједница најбоља је заједница вере и истините љубави"[20] - он њему излаже своје исповедање Православне вере у Свету Тројицу, у оваплоћење Сина Божјег, у светих Седам Васељенских Сабора, тј. да и он прима и исповеда све оно што ти Сабори примају и исповедају, а одбацује и анатемише све оно што су и они одбацили и анатемисали. To своје писмо светитељ завршава молитвом Богу да подари мир Цркви Својој и да све верне води спасењу и присаједини их Глави свих - Христу[21]. Писмо ово, праћено и писмом самога цара Михаила III, стиже у Рим почетком 860 године. Али пре овог писма у Рим беху стигли неки непослушни монаси из Цариграда, међу којима беше и неки архимандрит Теогност. Овај Теогност и монаси с њим сматраху себе за присталице бившег патријарха Игњатија, и они, заједно са оних пет споменутих епископа, не признаваху Светог Фотија за патријарха, иако је сам патријарх Игњатије већ био поднео оставку и признао законитим новоизабраног патријарха Фотија. Архимандрит Теогност и они који с њим беху дошли у Рим изиђоше пред папу, и стадоше пред њим клеветати Светог Фотија и обасипати га сваковрсним поругама све због његовог, тобож, неканонског избора. Због оваквог поступања ових Игњатијевих монаха ћесар Варда сматраше кривим и самог Игњатија. Зато га он прогна на острва Тиверинт и Митилену у Јегејском мору, a неке од његових присталица, клирике и монахе, поче прогонити и мучити. Са оваквим поступцима Вардиним Свети Фотије беше веома незадовољан. Он зато написа писмо Варди у коме га умољаваше и преклињаше да престане са таквим прогонима, јер ће у противном сам он напустити патријаршки престо[22]. У Риму пак, када пaпa Никола чу од споменутог архимандрита Теогноста како је Фотије као лаик изабран за патријарха, би му веома мило. Али не по добру, него по злу. Јер пaпa Никола одавно чекаше згодан моменат да се умеша у послове Цариградске Цркве, да би је тако потчинио себи. А беше пaпa Никола човек врло властољубив и горд; он жуђаше да ако може, цео свет потчини власти својој. Да би то постигао, он употребљаваше пред западним владарима нека лажна документа, сачињена у папској канцеларији, по којима, тобоже, беше предано у руке папи од стране цара Константина Великог град Рим и свецела западна царевина[23]. Из истог властољубља пaпa Никола тражаше још и од источног цара византијског да стави под његову власт целу Јужну Италију, и Сицилију, и сво Балканско Полуострво са тамошњнм словенским земљама, које баш у то време примаху хришћанску веру из Цариграда. Колико је било властољубље овог гордог човека види се и из тога што је он почео употребљавати и још некакве лажне декрете, такозване "Исидорове декреталије"[24], по којима би, тобоже, римским папама припадала сва власт на земљи и над целом Црквом. Без римског папе се, тобоже, ништа у Цркви не може решавати, па чак, тврдио је пaпa Никола, без Рима нема ни самог Хришћанства. Тако демонски властољубив и горд, пaпa Никола једва дочека овакву прилику да би пружио руку и себи потчинио свету патријаршију Цариградску. Због тога он узе сада на себе да брани бившег патријарха Игњатија. Међутим, њему беше главни циљ: збацити са престола Светог Фотија и Цариградску Цркву потчинити папској власти. У том циљу он написа писмо Светом Фотију, а и цару Михаилу, у коме га осионо нападе што се примио за патријарха, и нарочито што је од лаика тако брзо постао епископ. Пошто цар Михаило беше у свом писму позвао папу да дође на сабор у Цариград ради потпуне осуде иконоборачке јереси, пaпa посла своја два клирика у Цариград, да испитају целу ову ствар и поднесу му извештај, па ће онда он сам пресудити о тој ствари. Ови клирици беху: епископи Родоалд и Захарија. Они стигоше у Цариград крајем 860 год. Држећи се свагда своје кротости и љубави према црквеном поретку и правилима, Свети Фотије тада сазва по други пут сабор у цркви Светих Апостола, у пролеће 861 године[25]. А то беше жеља и самога цара Михаила. На овај сабор дођоше многи епископи, а и ови преставници папе Николе, и сви они потврдише свети Седми Васељенски Сабор и поново осудише јерес иконоборачку а Светог Фотија примише за законитог и канонског патријарха. На овом сабору би донето и седамнаест светих канона, којима се непослушни монаси и епископи доводе у послушност црквеном поретку и предању. Нарочито се забрањује непослушним монасима да се одмећу од својих законитих епископа и, под изговором тобожње јереси њихове, стварају у Цркви нереде и расколе. Још додаде свети Сабор и то да, ако код неког епископа постоји неки грех и преступ, треба о томе сачекати саборску одлуку и пресуду, а не одвајати се од њега и стварати раскол у Цркви. Ово правило донеше саборски оци управо против оних монаха који беху неразумно строги и одвајаху се од свог новог патријарха и његових епископа. На крају свети Сабор прописа још и ово: једино ако би неки епископ јавно проповедао неку већ од светих Отаца и Сабора осуђену јерес, онда у том случају ко обустави и прекине спомињати таквог епископа на светим Литургијама, не само да није за осуду, него њега треба чак похвалити, па макар то чинио и пре саборске осуде тога епископа (канон 15). Ништа није часније и цењеније од љубави, како то и опште мишљење признаје и Божанска Писма сведоче. Јер се љубављу сједуњује раздељено и измирује завађено, а оно пак што је своје њоме се још више приљубљује и сједињује. Јер љубав не мисли зло, него све обухвата, све подноси, и, по блаженом Павлу, никада не престаје (1 Кор. 13, 7-8). Она и оне који имају исту веру у Бога, макар и живели далеко једни од других и макар се никада не видели, доводи у јединство и једномислије, чинећи их правим пријатељима... Ништа не спречава да браћа браћи и деца очевима могу и смелије говорити, ако само истину говоре, те ћу и ја нешто слободно рећи у своју одбрану. Требало је најпре да ваше савршенство у врлини саосећа самном у томе што сам и против своје воље натеран да узмем ово бреме, а не да ме због тога нападате. Јер заиста смо доживели насиље, а какво и колико - то само Бог зна коме су и најтајније ствари познате. Опколили су нас насилно са свих страна, и чували нас као да се радило о злочинцу; изабрали су нас иако смо одбијали; рукоположили су нас мада смо плакали. И све то су сви видели и знају, јер се није десило негде у неком углу, него јавно. Па зар је сада право нападати страдалнике? Изгубисмо свој миран живот и вољено молитвено тиховање, и оно чисто и присно пријатељство са друговима. Омиљени бејасмо међу пријатељима, и са познаницима вољени и дружевни. А сада? Како да о томе говорим без суза! Како да не оплакујем онај мирни ранији, а сада изгубљени живот. Знао сам још од пре да је престо патријаршијски врло буран и опкољен великим бригама. Знао сам и за тегобе управљања народним масама, за међусобне свађе њихове, за зависти, побуне, и гунђања ако им се не чини по вољи; а ако им се попусти на вољу онда долази њихов презир и надменост. А шта да радим сада будући доведен на силу? Некада морам да будем строг и према пријтељима, на сроднике да и не гледам, оштар и тежак онима који греше. А све то изазива завист и мржњу код њих. Шта сам могао да учиним? Ма колико да сам избегавао овај избор, и одбијао да примим рукоположење, и плакао не прихватајући старешинство, - ипак свим тим није се могло избећи оно што је било предодређено. Ти пишеш да нисам требао допустити ту неправду и насиље над собом. Али то треба да кажеш онима који ми то учинише. Што пак велиш да су канони тиме прекршени што сам од лаика брзо дошао до степена епископа, ми се питамо који су то канони које смо преступили? Јер Црква Цариградска није до данас примила ни један такав канон, те према томе правила која не постоје не могу ни бити нарушена. Ако би пак због тога требало мене збацити с престола, онда су у опасности да буду збачени и свети и блажени оци наши, патријарси Никифор и Тарасије, јер су и они као лаици изабрани за архијереје. Међутим они су најсветлији светилници нашем поколењу и сјајни проповедници праве вере и благочешћа, који речју и животом одржаше Истину. Зар и за њих, звезде сјајне још у световном животу, да кажемо да су неканонски и противно црквеном поретку изабрани? Нe дао Бог да тако нешто за њих речем, јер они беху строги чувари канона и правила, поборници праве вере и судије безбожне јереси. А и међу Латинима беше таквих архијереја, који од лаика бише узведени на степен епископа, као, на пример Свети Амвросије[26], украс свих Латина. А такав беше и Свети Нектарије, коме цео Васељенски Сабор потврди избор у чин епископа, иако он беше још лаик[27]. Зар не би у том случају требало, по теби, осудити и цео тај Сабор због тога? Шта више, оба ова светитеља не само што пред избор још беху лаици, него не беху до тада још ни крштени, те се са крштењем заједно удостојише и архијерејске благодати. Уосталом треба рећи да код неких постоје извесна правила која се код других не налазе, зато их не треба тражити од оних којима нису ни предана. Чврсто и без икаквог новачења треба држати заједницу у ономе што је најважније у вери, a разлике у ситнијим стварима не треба сувише истраживати. Оно што је заиста заједничко свима, то треба у целини неопходно чувати; а пре свега оно што се тиче вере у којој и најмање отступање представља смртни грех. Све оно што је прописано заједничким васељенским одлукама, то треба сви ми да држимо; a ако је неки од Отаца сам нешто прописао, или је неки помесни сабор одредио, то треба да држе они који су то примили, а није опасно ако то не држе они који то од Отаца нису примили. Тако, на пример, једни имају обичај да скраћују косу и брију браду, док другима то забрањују извесне саборске одлуке. Или пак, нама је забрањено постити се у суботе, осим Велике Суботе, док ви постите и суботом. Тако исто, у Риму не можеш наћи да се презвитери жене законитим браком, док ми смо примили да и оне који живе у једнобрачију узводимо на степен свештенства; а подједнако одлучујемо од светог Причешћа и оне који блудно живе и оне који одричу законити брак. Или пак, код нас никако није дозвољено да се неко рукополаже за епископа ако претходно не прими рукоположење за свештеника, а код вас бива тај степен прескочен, па ђакона одједном рукополажете у чин епископа, што је код нас неопростиво. Код нас такође монаси уопште не једу месо, иако не због гађења него због подвижништва, док код вас је запажено да ваши монаси једу месо. Тако дакле, недржање онога чиме се не повређује вера, не значи отступање од заједничке и саборне сагласности. Имајући у виду, да у разним местима постоје разни обичаји и правила, ми, ако правилно расуђујемо, нећемо осуђивати ни оне који их код себе држе, ни оне који таква правила нису примили. Међутим, поред свега тога треба ипак рећи, да неки од ових обичаја које споменусмо код вас нису баш без икакве кривице и одговорности, јер неки од њих спадају у неправилне обичаје које треба одбацити[28]. Тако на пример, како неки могу држати суботне обичаје иако су Хришћани а не Јевреји? Или, ко се сме дрзнути да се гади законитог брака, који доброта Творчева створи и установи, осим онога који иде за науком нечестивих и безбожних људи? Или, ко може и сме Господње и Отачке и Саборске догмате, - да их све овде не набрајамо појединачно, - презирати и ниподаштавати? Што се пак тиче узвођења некога од мирјанина на степен архијереја нека се зна да је то сасвим сагласно са божанским Оцима, јер је потврђено не њиховим речима, него самим делима и поступцима, и јер је то послужило у разним временима на велику корист Невесте Христове - Цркве. Све ово ми пак рекосмо и наведосмо, не ради препирања, него да покажемо право стање ствари. Ако ли пак и то некога саблажњава, онда се из љубави према браћи може учинити и промена у ономе што, кад се исправи, не наноси велику штету. Тако ће се од сада и код нас саборском одлуком завести обичај да се нико од лаика не узводи одмах на степен епископа[29]. Ово богомудро и пуно братске љубави и истине писмо не подејствова уопште на гордог и осионог папу Николу, јер њему властољубље беше већ помрачило душу и ум. Уместо братског одговора на братску љубав Фотијеву, чију праведну ствар потврђиваху и папски изасланици када се вратише из Цариграда, пaпa се још већма разгневи и разјари. Сазвавши неки свој сабор у Риму (августа 863 г.) он неправедно осуди Светог Фотија, а признаде за патријарха Игњатија. Иза оваквог поступка његовог није се скривала љубав његова за црквени ред и поредак, него његова огромна грамзивост за влашћу, што ће се одмах затим јасно видети по питању покрштавања Словенских народа, и посебно по питању покрштавања Бугара. Јер док је пaпa Никола у Риму гледао како да задовољи своје властољубље и како да потчини себи Цариградску Цркву, за што му изгледаше погоднији Игњатије него Фотије, дотле је свети и равноапостолни отац наш Фотије радио на Истоку велико еванђелско и апостолско дело Божје. Јер он је не само украшавао храмове Божје и сређивао црквене прилике и богослужења, и борио се против остатака старих и нових јереси у Цркви, него се још свим срцем и душом дао на ширење Еванђеља Христовог међу онима који га још нису упознали. У ту сврху он са царем Михаилом беше послао међу Хазаре, на југу Русије, двојицу познате солунске браће, Константина, каснијег Кирила, ученика и пријатеља свог, и његовог по телу брата Методија, монаха са горе Олимпа у Витинији. Ова света браћа успешно проповедаху тамо свето Еванђеље и засадише веру Хришћанску (860 г.). Од светог патријарха Фотија поче и покрштавање великог Словенског Руског народа, и њима Свети Фотије посла првог пастира и епископа[31]. А мало касније, када у Цариград дођоше посланици Моравског кнеза Растислава да траже од цара и патријарха проповеднике Еванђеља и клирике који знају словенски језик, да би међу Словенима у Моравској утврдили еванђелску веру и обичаје, свети патријарх и цар послаше и њима опет ову исту свету браћу (863 г.)[32], чиме постадоше једном за свагда богодани кумови свих Словенских народа[33]. Јер од ове свете браће и њихових светих ученика рашири се Еванђеље Христово не само међу Словене у Моравској, него и на целом Балкану и околини. Само годину дана касније, то јест 864 године, Бугарски кнез Борис и његов народ примише Хришћанску веру од светог патријарха Фотија, а кум Борису на крштењу бејаше сам цар грчки Михаило, због чега Борис и би прозван Михаило. Своме новокрштеном духовном сину, кнезу Борису-Михаилу, свети патријарх упути богомудру писану поуку у којој му казиваше шта значи бити хришћански владар и какво треба да је његово дело[34]. Као прва од заблуда ових људи беше та што они нагоњаху народ да пости у суботу. Ово пак спомињем, јер и најмање отступање од онога што нам је предано може да одведе до презрења свих догмата вере наше. Затим они наговараху народ да треба мрзети ожењене свештенике, чиме уствари сејаху по душама семе Манихејске јереси. Исто тако они нагоњаху да се сви, помазани од презвитера светим миром, морају понова помазати од епископа. Тиме су хтели показати да свештеничко миропомазање нема никакве вредности, и на тај начин исмејати божанске и натприродне тајне хришћанске. Откуда њима такав закон да свештеници не могу помазивати светим миром? Од ког законодавца, или апостола, или оца, или сабора? Јер ако свештеник не може помазивати миром крштенога, онда га сигурно не може ни крстити. Како то да јереј свештенодејствује владичанско тело и крв Христову у светој Литургији, а да не може помазивати светим миром? Ако се пак све ово одузима свештеницима, онда се тиме умањује и епископски чин, јер епископ стоји на челу свештеног хора. Али се сви ови нечестивци не зауставише на томе у своме безакоњу. Они и свети и свештени Символ вере, који по свим саборским и васељенским одлукама поседује непобедиву моћ, покушаше да искваре својим лажним мишљењима и изврнутим речима, новачећи у Символу да Дух Свети не происходи само од Оца (како стоји у Символу), него и од Сина[35]. Али ко је икада чуо да је било ко од јеретика изрекао некада такву науку? Ко уопште од Хришћана може да поднесе да се у Светој Тројици уводе два узрока, то јест: Отац као један узрок Сина и Духа, и Син као други узрок за Духа Светога, и тиме да претвори монархију (јединоначалије) у Светој Тројици у двобожје? А и зашто би Дух Свети исходио и од Сина? Јер ако је Његово иcxoђење из Оца савршено, - а савршено је јер је Он Бог савршени од Бога савршенога, - чему онда исхођење и од Сина? Даље, Син не може бити посредник између Оца и Духа, пошто Дух није сопственост Сина. Ако би у Божанству ностојала два начела, два узрока, онда се разорава јединство Божанства. Ако Дух исходи и од Оца и од Сина, његово исхођење само од Оца мора бити или потпуно или непотпуно. Ако је непотпуно, исхођење од двају Лица биломного механичкије и непотпуније него исхођење од једног Лица само; ако није непотпуно, зашто би за Њега било неопходно да исходи и од Сина? Ако Син учествује у личном својству Оца, онда Син и Дух губе своје личне одлике, чиме се пада у полусавелијанство. Поставка, да у Божанству постоје два начела, од којих је једно самостално а друго прима своје порекло од његa, у корену уништава хришћански појам о Богу. Било би много доследније ова два начела повећати на три, јер би то више одговарало људском схватању Свете Тројице. Пошто је Отац начело и узрок не због природе Божанства, него због ипостасног својства, и пошто Ипостас Очева не укључује Сина, то Син не може бити начело и узрок. Filioque уствари раздваја Очеву Ипостас на два дела, или Ипостас Сина чини делом Очеве Ипостаси. Учењем о Filioque Свети Дух је два пута одмакнут од Оца, и отуда има много нижи ранг него Син. Ако Дух Свети исходи и од Сина, онда од трију Божанских Лица само Дух Свети има више него један почетак (αρχη). Учењем о исхођењу Духа и од Сина, Отац и Син испадају ближи један другоме него Отац и Дух, пошто Сину припада не само Очева природа него и Очево лично својство. Исхођење Духа од Сина је или исто као и оно од Оца, у ком се случају разлика међу Лицима губи мешањем својстава, или је различито, у ком случају постоји противност у Светој Тројици. Двоструко исхођење се не може помирити са принципом, да оно што није заједничко свима трим Лицима, искључиво припада само једноме од трију Лица. Ако Дух исходи и од Сина, зашто не би нешто исходило и од Духа, да би се на тај начин очувала равнотежа међу Божанским Лицима? Учењем о исхођењу Духа и од Сина, Отац се показује као пристрасан према Сину. Што се пак тиче ових претеча отступништва и општих штеточина и слугу непријатељевих, ми их као варалице и богоборце осуђујемо саборском и божанском одлуком. Нe као да тек сада ми изричемо суд над њима, него одређену им осуду од древних Сабора и Апостолских установа сада јавно објављујемо. Због тога их ми, ако и даље упорно остају у својој заблуди, одлучујемо из заједнице свих хришћана. Они уводе пост у суботу, a TO забрањује канон 64. Светих Апостола, који каже: "Ако се нађе неки клирик да пости у дан недељни, или у суботу осим једне (тј. осим Велике Суботе), такав нека буде рашчињен, а ако је лаик нека буде одлучен". Исто то вели и 55. канон Светог Четвртог Васељенског Сабора, који каже: "Пошто дознадосмо да у Римском граду неки у време светог Великог Поста, противно преданом нам црквеном поретку, држе пост и у суботу, Свети Васељенски Сабор одређује да се у Римској Цркви има држати тачно апостолски канон који забрањује пост у суботу и недељу"[36]. На ову окружну посланицу светог патријарха васељенског Фотија одговорише источни патријарси тиме што послаше на сабор своје опуномоћене представнике. Када ови послани заменици источних патријараха стигоше, тада би сазван велики и васељенски Сабор, у лето 867 године. На Сабору је било око хиљаду епископа, клирика и монаха; председавао је Свети Фотије, a присуствовао је и сам цар Михаило. Свети Сабор прво размотри јеретичко учење и делање франачких мисионара у Бугарској, које тамо беше послао пaпa Никола; затим латинско јеретичко учење о Духу Светом (Filioque); онда свечано изрече осуду свим ранијим јересима, па и овој латинској новоуведеној јереси. Римски пaпa Никола би саборски осуђен, рашчињен и анатемисан, као вођа нереда у Цркви и богохулне јереси. А беше осуђено и сво његово властољубље и горда страст и жеља да овлада целом Црквом Божјом и потчини је себи. На крају Сабора свети патријарх у свечаној беседи одаде хвалу победи Православне вере над свим јересима и узвелича Утешитеља Духа Светог, чијом се благодаћу сакупљају и покрећу свети Васељенски Сабори ради истребљења ђавољег кукоља јереси из Цркве. Овим сабором свети отац наш Фотије и сви саборски оци показаше да црквеној саборској власти подлежу сви епископи без изузетка, па према томе и римски епископ. Поготову то бива ако је у питању појава неког новог јеретичког учења, па ма ко га заступао. Јер и раније, пре тoг папе Николе, би саборски осуђен епискои римски Хонорије[38], присталица монотелитске јереси. Њега осуди свети Шести Васељенски Сабор, и ту осуду потврди и Седми Васељеиски Сабор. Речи светог патријарха Фотија: "Свако треба да зна своју меру", које он изрече на оном ранијем Сабору 861 године, званом "Прво-Други", а које речи тај Сабор усвоји и унесе у свете каноне, важе овде и за римског папу. Јер у Цркви Божјој нема друге главе и старешине осим Господа нашег Исуса Христа, Који Духом Светим руководи Цркву Своју преко Отаца и Сабора. Но треба прећи и на остало многострадално житије овог светог и равноапостолног патријарха и оца Цркве. У ово време цар Михаило беше узео себи за савладара неког Василија, пореклом из Македоније. Он најпре беше царев коњушар. Затим постепено он стече царево пријатељство, и би постављен за његовог савладара. Но Василије имађаше велику жељу да и сам постане цар. Вођен том властољубивом жељом он уби и царевог ујака Варду. Након не много времена он искористи прилику и једне ноћи, у септембру 867 године, уби и самог цара Михаила, па ступи на царски престо[39]. Чим Василије заузе царски престо, он заборави на све, и са страхом гледаше да осигура своју царску круну, тако неправедно стечену. Желећи да по сваку цену осигура себи престо, он намисли да се обрати Риму и отуда нађе себи подршку. Знао је он да римски пaпa мрзи Светога Фотија, а више воли Игњатија. Зато он одмах насилно збаци човека Божјег Фотија са патријаршијског престола и протера га у изгнанство у један напуштени и празан манастир крај Босфора, звани манастир "Скепис" (Покров). За патријарха цар Василије доведе Игњатија и одмах успостави везе са римским папом Адријаном[40], који беше изабран после недавне смрти бившег папе Николе. По наговору папе Адријана цар Василије и патријарх Игњатије сазваше сабор у Цариград 869 године на који одмах дођоше и папини изасланици. Међутим на сабор дође врло мало епископа, пошто већина епископа није хтела нипошто доћи. Позиван да дође на овај сабор, Свети Фотије је одбијао да то учини. Тек када претставник царске власти Ваан посла неке лаике да га доведу, он дође, али је сво време смирено ћутао. Када би упитан зашто ћути, он само спокојно одговори: "Бог чује и глас онога који ћути". На то му рекоше папски изасланици: "Али тим ћутањем ти нећеш избећи осуду". Свети патријарх им одговори: "Ни Исус ћутећи није избегао осуду". Опет после дужег ћутања његовог запита га претставник царске власти Ваан: "Кажи, господине Фотије, шта имаш да кажеш као своје право". Фотије му на то опет са истим смирењем рече: "Моја права нису на овоме свету". Тада му оставише рок од неколико дана да виде да ли ће се, како они рекоше, покајати. После неколико дана доведоше га опет на суд, и са њим његовог пријатеља, епископа сиракуског Григорија. На путу ка овом такозваном "сабору" светитељ се ослањаше на свој пастирски жезал. Чим то виде, осиони папски изасланик Марин затражи да му се одузме жезал као знак пастирског достојанства. To би одмах и учињено. Али то не разгњеви, нити ожалости Светог Фотија. На тражење папских изасланика да и он и Григорије поднесу писмено своје покајање, они им одговорише: "Нека се кају они који имају зашто да се кају". Царев изасланик Ваан тражаше од Фотија да каже ако има нешто да каже, нашто он одговори: "Они су нас довели овде оклеветане, и шта се ту онда може рећи?" Тада се изасланици царски обратише осталим епископима, који беху остали верни Светом Фотију, и зато сада доведени на суд. Једнога од њих, Јована Ираклијског, изасланици папски нагоњаху да анатемише пред њима Фотија. А он одговори: "Ко анатемише свог архијереја, нека сам буде анатема!" Остали пак епископи Светога Фотија одговорише: "Ми се не можемо сагласити са оним што се неразумно твори". Тада папски изасланици бацише анатему на Светог Фотија и његове епископе, и на његове очи пред свима спалише све књиге и документа од његовог бившег сабора држаног против папе Николе (867 г.). После овога овај лажноназвани сабор учини и друге неправилне ствари. Особито противцрквено беше то што папски изасланици изнудише од сабора свакојаке привилегије папском властољубљу, каква права ниједан од досадашњих светих Сабора није признавао нити давао папи. Али зато овај лажноназвани сабор не само што не би признат, него ускоро би одбачен од целе Цркве. Јер само неколико година касније (879-880 г.), овај неканонски сабор би на законитом Сабору јавно поништен од стране и Римске и Цариградске Цркве[41], као што ће се даље видети. После овог суђења отеран поново у изгнанство, Свети Фотије провођаше горке дане у усамљености под строгом војничком стражом. Иако са њим и због њега бише прогнани и многи пријатељи његови, епископи и клирици, цар никако не дозвољаваше да се ма са ким од њих виђа, па му чак забрани да и било какву књигу има код себе. Из тог и таквог изгнанства светитељ написа једно писмо цару Василију. У писму он вели цару да његове муке у изгнанству превазилазе сваку обичну меру, јер нема ни оно што се и робовима допушта; и смирено моли цара да му макар допусти да чита душекорисне књиге[42]. За сво време свог изгнанства овај светитељ Божји ни мало не клону духом, нити допусти себи да злоћа уђе у душу његову. Он стално бејаше смеран и спокојан и уверен у велику Правду Божју. Шта више, из прогонства он је тешио пријатеље и састрадалнике своје, као некада његов свети претходник на престолу Цариградском, Свети Јован Златоуст, када се налазио у прогонству. Тако Св. Фотије писаше из изгнанства осталим прогнаним епископима: "Тешко је, браћо, гоњење, али је блаженство Господње слатко. Мучно је и тешко ово изгнанство, али је радосно Царство Небеско. "Блажени су прогнани правде ради, јер је њихово Царство Небеско" (Мт. 5, 10). Многобројне су ове невоље и превазилазе сваку муку, али тамошња радост и весеље знају не само олакшати тегобу мука, него код оних који живе ради горњих нада, претварају те муке у поводе за радост. Због тога, браћо држимо се ових страдања, да би задобили и награде. Еда бисмо и ми могли са Павлом клицати: "Добрим подвигом се подвизавах, трку сврших, веру одржах; дакле ми још преостаје венац правде" (2 Тим. 4, 7). A шта је милије и радосније од овог победничког гласа? Шта јаче може постидети општег непријатеља нашег рода? "Трку сврших, веру одржах; дакле ми још преостаје венац правде". О, гласа који успокојава сваку буру жалости, и који даје благодат сваке духовне радости. О, гласа који гонитеље доводи у запрепашћење, а прогоњене увенчава; који болесне исцељује и пале и посрнуле усправља! Нека бих се удостојио и ја заједно са вама, мојим добрим састрадалницима, да, поседујући и одговарајућа тим речима дела, узвикнем у Господу те речи, на молитве Пресвете Владичице наше Богородице, и свих Светих. Амин"[43]. Како је огромно било смирење овог светог патријарха изгнаника, види се и из следећег догађаја. Године 870 деси се страшан разорни земљотрес у Цариграду и околини. Многи благочестиви хришћани сматраху ту несрећу као казну Божју за неправедно прогонство светог патријарха Фотија, јер и из историје и из Житија Светих знађаху да се тако нешто исто десило у време неправедног прогонства светог патријарха Јована Златоуста. Чувши за такво говорење у народу, Свети Фотије је говорио народу да у то не верује. "Та ко смо ми? говорио је он народу. Иако смо толике неисказане муке поднели, ипак ми нисмо тако нешто, да би се изазвао толики гнев Божји". Осим тога Свети Фотнје је још у нечему личио на светог патријарха Златоуста, тог свог великог и славног претходника на престолу Цариградске Цркве. Јер Св. Фотије не само што као Св. Златоуст беше велики пастир и богообдарени проповедник, велики богослов и отац Цркве, него и у животу и у врлини не заостајаше иза њега. И Св. Фотије је као и Св. Златоуст за све и сва благодарио Бога. Јер док Златоусти Светитељ говораше: "Слава Богу за све" (Δοξα τω Θεω παντωνενεκεν), овај свети отац слично њему понављаше: "Хвала Спасу нашем Богу за све" (Χαρις ουν παντων ενεκα τω Σωτηρι ημων Θεω)[44]. О свом повратку на патријаршијски престо Св. Фотије извести одмах источне патријархе и папу Јована[45], човека благочестивог и православног. Свети Фотије беше са сигурне стране дознао да овај нови римски епископ не исповеда латинску филиоквистичку јерес и никако не допушта било какву промену у Символу вере[46]. И то њему беше веома мило. Зато заједно са царем позва папу на сабор у Цариград, а исто тако и све свете источне патријархе. И би сазван у Цариграду велики сабор, који отпоче рад новембра месеца 879 године. На сабору беше окупљено око четири стотине епископа, међу којима и изасланици источних патријараха и папски изасланици. To беху епископи Павле Анконски и Евгеније Остијски, и Петap, презвитер и кардинал римски. На сабору председаваше сам Свети Фотије. Сав свети сабор одмах признаде и потврди Светог Фотија, јер сви епископи изјавише: "Ми смо нашем најсветијем владици и васељенском патријарху од самог почетка били присаједињени и никада се нисмо одвајали од њега. Ми смо били готови да и своју крв за њега пролијемо, ако би то неко од нас тражио. Они пак између нас који смо се били повели за оном побуном против њега, сада осуђујемо то своје раније држање и расположење, и свим срцем и непоколебљивом намером признајемо га за свог архијереја и владику и пастира. Оне пак који се у томе колебају ми сматрамо за непријатеље Цркве, те их због тога треба отсећи од ње". На то им свети патријарх одговори: "Оно што је раније било нека Бог преда дубоком забораву, а и нас саме нека оснажи, да бисмо имали праштање и незлопамтљивост. Зато је најбоље о свему томе ћутати, или врло кратко и одмерено поразговарати. Јер ми смо људи грешни и ништавни. И пошто се ради о непријатељству нама учињеном, најбоље је о томе ћутати; само у случају велике нужде треба о томе говорити"[47]. После овога би прочитано и писмо папе Јована, које са њим беху потписали још многи епископи западни. У том писму пaпa признаје Светог Фотија и поништава све оно што је до сада било против њега учињено, речено или написано. На то сав свети сабор донесе овакву одлуку: "Одлучујемо да онај сабор који је држан у Риму за време блаженог папе Адријана против насветијег патријарха Фотија, и онај сабор у Цариграду који би држан против тог истог најсветијег Фотија, - буду потпуно одбачени и ништавни и да се не убрајају и не сматрају у свете саборе, нити да се уопште називају сабором". Када ова одлука би прочитана сви саборски оци повикаше: "Сви тако мислимо; сви тако проповедамо; сви се са тим слажемо. Овде у овој ствари најсветији пaпa Јован више нас је обрадовао него у оним другим. Још и пре тих речи светог папе Јована, ми смо све оно што је написано, или речено, или учињено против најсветијег нашег патријарха као незаконито поништили, и одбацили, и анатемисали, и то управо самим тим што смо се присајединили с њим истој заједници и постали му саслужитељи". Тада бише повраћени и признани од сабора и сви епископи који раније беху прогањани и суђени зато што су били рукоположени Светим Фотијем. И сав се сабор дивљаше мудрости и светости блаженог патријарха. А митрополит Кесарије Кападокијске Прокопије рече за њега: "Заиста тако и треба да онај који је примио бригу и старање (επιστασιαν) над целим светом буде налик на архипастира Христа Бога нашег". На то и папски изасланици рекоше: "И ми који живимо на другом крају света, и ми чусмо то исто". А свети сабор повика: "Да Бог обитава у њему - нема никога који то не зна". Тада опет рекоше римски изасланици: "Милост Божја и Његово надахнуће улише такву светлост у чисту душу најсветијег патријарха, те она просвећује и озарава целокупну твар. Јер као што сунце, мада се налази само на небу, ипак осветљава сав земаљски свет, тако и владика наш, господин Фотије, седи у Цариграду али осветљава сву твар и даје јој сјај"[48]. И тада опет сви Оци повикаше: "Сви тако мислимо; тако верујемо; у таквом се исповедању крстисмо и свештеног чина удостојисмо. Оне који друкчије него тако мисле, или који се усуде да уместо овог истакну други неки Символ, анатеми подвргавамо".[49] Ова одлука светог сабора би донета против оне новонастале латинске јереси која квараше свети Символ вере и изврташе апостолско и светоотачко учење о Духу Светом. Јер свети патријарх Фотије никада не престајаше да се бори против богомрских јереси: манихејске, монофизитске и латинске филиоквистичке. Он зато написа и читаву књигу о тајни Духа Светог у којој изобличаваше латинске јеретичке измишљотине и хуле на Духа Светог, а брањаше православно исповедање светих Отаца, по коме Дух Свети исходи једино од Оца, по речима самога Господа (Јн. 15, 26). О овој истој ствари он писаше и архиепископу Аквилејском у Италији, а и другим епископима. Још на овом сабору Свети Фотије реши и следећу ствар. Када римски изасланици тражаху на сабору да Бугарска Црква припадне Риму, он им одговори да о томе сада не може бити говора, јер старање о томе препушта се благочестивом цару. Међутим, да не би неки други властољубиви пaпa римски, попут оног папе Николе, тражио власт над Црквом Божјом, на Фотијев предлог свештени сабор донесе свето правило (канон), по коме римски епископ може уживати само оне почасти које је до сада имао од светих канона (a то је првенство части). Сабор у овом правилу забрани да се те почасти ниучем не смеју новачити ни проширивати, ни у садашњости, ни у будућности[50]. Јер Црква Божја није исто што и светска власт и господарење, јер у њој влада закон и правило светог Еванђеља: "Који хоће да буде већи међу вама, нека вам буде слуга. И који хоће међу вама да буде први, нека вам буде слуга" (Мт. 20, 26-27; Лк. 22, 26). Тако се заврши овај свети и велики сабор Светог Фотија, а његове свете одлуке и правила бише признати од целе Цркве Христове и на Истоку и на Западу. После тога свети отац наш Фотије управљаше мирно и спокојно Црквом Божјом још неколико година. Али њему предстојаше још да задобије и славни венац исповедништва и мучеништва. Када се по смрти цара Василија зацари његов син Лав[51], он по осионости својој збаци светог патријарха са престола и затвори га у пусти манастир звани Јерменски крај Цариграда, где светитељ проведе последњих пет (или шест) година старачког живота свог. Измучен прогонством и страдањима он до краја испи чашу Христовог исповедника, и мирно предаде свету душу своју у руке Господа свог, 6. фебруара 891 године[52]. Његове свете мошти бише касније пренете и сахрањене у храму Светог Јована Претече у Цариграду, у близини манастира званог Еримија или пророка Јеремије. Нe прође много времена по његовом блаженом уснућу, а света Црква Православна уврсти га у светитеље Божје и отпоче славити његов свети спомен. Затим би унето његово свето име и у Синодикон Православља, из којег се сваке године у Недељу Православља чита овако: "Игњатију и Фотију, најсветијим и православним патријарсима, вечан спомен!" И још се у Синодикону каже: "Све што је писано или говорено против светих патријараха: Германа, Тарасија, Никифора, Методија, Игњатија и Фотија - анатема". У светој пак служби његовој најсветији патријарх Фотије назива се овако: "Поборник Православља, заштитник православних, стуб и тврђава Цркве, орган благодати, сасуд избрани, богоречита лира Духа Светог, богонадахнути проповедник, најмудрији јерарх, васељенски учитељ Цркве, светилник у речи и у догматима, труба која јасно и гласно проповедаше исхођење Духа Светог од Оца, као што и Апостол Јован богословствоваше о томе; најјачи противник и разоритељ јереси, који свети Символ вере заштити од јеретичког додавања и кварења; најсветији Светлословесни и Светлоимени Фотије (Φωτιος = Светлосни)". Његовим светим молитвама нека Господ и нас све православне помилује и спасе. Амин. СПОМЕН СВЕТОГ ОЦА НАШЕГ ВУКОЛЕ епископа Смирнског СТРАДАЊЕ СВЕТЕ МУЧЕНИЦЕ ФАУСТЕ и са њом ЕВИЛАСИЈА И МАКСИМА СТРАДАЊЕ СВЕТЕ МУЧЕНИЦЕ ДОРОТЕЈЕ ДЕВИЦЕ и оних са њом СПОМЕН СВЕТИХ МУЧЕНИЦА – ДЕВИЦА МАРТЕ И МАРИЈЕ и брата им, светог мученика ЛИКАРИОНА Једном приликом пролажаше поред њихове куће нечестиви војвода. И отворивши врата од куће, Марта и Марија довикнуше војводи: Хришћанке смо! А војвода, који је био са слугама, не обрати пажњу на то, и продужи пут. Оне пак опет повикаше пут њега: Хришћанке смо! - Војвода им одговори: Праштам вам због младости ваше, јер није лепо да вас уморим. А света Марта му рече: Војводо, смрт мученика није смрт већ живот. И нареди војвода да их распну на три крста. А мајка њихова стајаше и говораше: Спасите се, децо моја мила, и примите венац од Христа! - И Марија, висећи на крсту, одговори: Мајко наша, буди спасена и ти са плодом утробе своје, јер си нас принела Христу. СПОМЕН ПРЕПОДОБНИХ ОТАЦА НАШИХ ВАРСАНУФИЈА И ЈОВАНА Потстакнут тим призором на још веће усрђе, Варсануфије одлучи да се повуче на духовни подвиг. Са том намером он допутова у околину Газе Палестинске и, нашавши тамо старца Mapкела, постаде му ученик. Затим ступи у општежићни манастир аве Серида[56], где начини себи малу келију спочетка ван манастира. Ту се затвори, и наслађиваше се преслатким медом безмолвија, молитвеног тиховања и самовања. У почетку његовог безмолвија њему су из манастира доносили само три хлеба на недељу, којима се он хранио. Нo у то исто време он се предавао и плачу, и такву је сласт црпао од суза да се, осећајући ту неисказану сладост, задовољавао само једним малим хлебом; а често пута је заборављао да и њега једе, по речи цара Давида: Заборавих јести хлеб свој. Од уздисања мога приону кост моја за месо моје (Пс. 101, 6). Тако, он је узимао храну понекад двапут недељно, понекад једанпут, а понекад, долазећи у трапезу, прилазио је храни као већ сит и, узимајући је, осуђивао себе, говорећи: "Зашто ја нисам свагда у таквом стању?" Јер од сладости духовне хране он је заборављао на телесну храну. И што је још необичније, он је могао провести чак и цео живот, не узимајући храну и пићe и не облачећи се у хаљине, јер му Дух Свети беше храна, пиће и одећа (Одговор 78). Свети Варсануфије живљаше у шестом веку, у време цара Јустинијана[57]. И у току читавих педесет и више година њега не виде нико од људи, осим игумана Серида преко кога је он давао своје одговоре, и још неколицине којима се он показа само једанпут. Јер он беше закључао себе у једној веома малој келији, као у неком гробу, и за све то време хранио се искључиво хлебом и водом. Када глас о томе дође до ондашњег патријарха јерусалимског Евстохија (552-564), он не поверова томе и зажеле лично да види светог Варсануфија. У том смеру он узе са собом неколико људи и дође с њима на место затвора преподобнога. И када покушаше да поткопају стену и уђу у келију, изненада сукну отуда огањ и умало не спали самог Евстохија и све његове пратиоце, о чему пише историчар Евагрије у 34 глави 4 књиге своје Црквене историје. Ова богонадахнута књига садржи око 850 одговора па питања из духовног живота[58]. Ми ћемо навести само неколико од тих богомудрих одговора на тешка питања људске свести и савести. Ево њих: Нико никада неће учинити добро помоћу зла, јер сам бива побеђен злом; напротив, добром се исправља зло (Одговор 15). Знај, брате, сваки помисао коме не претходи тишина смирења, не долази од Бога него очигледно с леве стране. Господ наш приступа с тихошћу; све ђаволско бива са узнемиреношћу и метежом. Мада се демони и показују обучени у овчију одећу, но пошто су изнутра вуци грабљиви, они се обелодањују помоћу узнемирености коју изазивају; јер је речено: по родовима њиховим познаћете их (Мт. 7, 15-16). (Одговор 21). Смирење је скраћено спасење (Одговор 62). Бестрашће је дар Божји, и Бог га дарује ономе који жели (Одговор 72). Осуђуј себе, па ћеш престати осуђивати друге (Одговор 104). Свагда окривљујмо себе: у томе се и састоји победа (Одг. 160). У свему и свачему осуђуј себе као грешећег, и Бог те неће осудити; смири се у свему и добићеш благодат од Бога (Одг. 141). Ко не уме управљати собом, како може тај управљати другима? (Одг. 154). У свима приликама прибегавајмо к смирењу, јер смирени лежи на земљи; а који лежи на земљи куда може пасти? (Одг. 161). Нe помишљај ни о коме зло, тиме сам постајеш зао; јер зли помишља зло, а добри - добро. Добри помишља о добру, а зли о злу. Нe дајте се преварити од ђавола, јер зло не истребљује зло. Од зла се не рађа добро (Одг. 188, 232, 548, 663). Покајање је лек за сваку страст и за сваки грех. (Одг. 223). Ако срце твоје није испуњено вером, онда ти ниси човек него ђаво, јер ђаво стално борави у неверју и непокорности, и непокорни постају слични њему ђаволи (Одг. 233). СПОМЕН СВЕТИХ МУЧЕНИКА ФАВСТА, ВАСИЛИЈА и СИЛУАНА и других светих мученика пострадалих у Дариу. CIIOMEН СВЕТИХ МУЧЕНИЦА ХРИСТИНЕ и КАЛИСТЕ СПОМЕН СВЕТОГ МУЧЕНИКА ТЕОФИЛА СПОМЕН ПРЕПОДОБНОГ ЈОВАНА 1. Писма Св. Фотија, I, 2 (PG, 102, 596). Најпотпуније издање Писама Св. Фотија приредио је Ј. Валетас, у Лондону 1864. г. 2. Такви непријатељи Св. Фотија били су: Никита Пафлагонски, Митрофан Смирнски, Стилијан Неокесаријски, римски пaпa Никола I и Анастасије, библиотекар римски; затим полатињени патријарх Јован Век, и каснији пристрасни западни учењаци: Бароније (Boronius), Хергенротер (Hergenrother), и други. Истини за вољу у новије време неколико непристрасних западних учених историчара (F. Dvorniк, V. Grimel, P. Lemerle) много тачније и праведније пишу и говоре о Св. Фотију. Православни пак писци и историчари одувек су правилно ценили овог Светог Оца Цркве. 3. По некима, Св. Фотије је рођен нешто раније, око 810 године. 4. Св. Тарасије био је патријарх Цариградски од 784-806 г. На његово тражење би сазван Седми Васељенски Сабор у Никеји 787 г., на коме је он лично председавао. Овај свети Сабор осуди јерес која је одбацивала поштовање светих икона. Св. Тарасије се празнује 25. фебруара, под којим се датумом и налази његово опширно житије. 5. Св. царица Теодора беше супруга иконоборског цара Теофила (829-842). По смрти Теофиловој она са својим малолетним сином, царем Михаилом III (842-867), и св. патријархом Методијем (843-847) одржа Сабор на коме би потврђен Седми Васељенски Сабор и обновљено поштовање светих икона. Спомен св. царице Теодоре празнује се 11. фебруара. Под тим даном је и њено опширније житије. 6. Писма III, 63 (PG 102, 972-3). Спомен Св. Сергија, оца Св. Фотија, празнује се 13. маја. 7. Писма II, 64 (PG 102, 877). 8. Писма I, l (PG 102, 585). 9. PG. 105, 504. 10. Писма I, 2 (PG 102, 597). 11. Варда беше брат царице Теодоре и ујак цара Михаила III. Титулу кесара, тј. првог саветника и министра царевог, добио је 856 године, када је млади цар Михаило преузео потпуну власт у своје руке. Варда је обновио Високу школу (Универзитет), која у Цариграду постојаше још од времена цара Константина Великог. У то време у Цариграду постојаху још две високе школе: Монашка школа у Студитском манастиру, и Патријаршијска школа у храму Светих Апостола. Ове школе мање се бављаху световним образовањем. 12. Осим Константина Философа - Св. Кирила, знаменити ученици Св. Фотија беху још: Св. Никола Мистик, потоњи патријарх Цариградски (901-925), затим учени философ и тумач Св. Писма Арета Кесаријски (850-932), и многи други. 13. Св. Никифор Исповедник био патријарх Цариградски у време иконоборачке јереси, од 806-815 г. Његов спомен признаје се 2 јуна. Горње речи св. Патријарха Никифора налазе се у његовим Канонским одговорима, одг. 1. 14. Групу претерано строгих, који су се звали "зилоти" (ревнитељи) сачињавали су монаси, који су оптуживали групу попустљивих што су ови лако примали натраг у црквену заједницу оне који су били пошли за јеретицима иконоборцима. Разуме се, и једна и друга страна биле су православне у вери, али су неки од претерано строгих монаха, и то најчешће они непослушни и несмирени, отказивали послушност својим епископима, јер су сматрали ове тобож за јеретике. Због тога је Сабор, сазван од Св. Фотија 861 године, донео 17 светих канона који позивају све и свакога у Цркви да се умери и потчини древном и канонском црквеном поретку. Овај сабор назван је "Прво-други" и његова света правила (канони) признати су од целе Православне Цркве. 15. J. Валета, Писма Св. Фотија, Лондон 1864, стр. 412. 16. Писма 1, 6 (PG 102, 624). 17. Никола I, био епископ римски од 858-867 године; један од највећих пaпa апсолутиста. 18. Писма 1, 1 (PG 102, 585-593). 19. Григорије Азвеста беше митрополит града Сиракузе на Сицилији. Због најезде Арапа на Сицилију пребегао у Цариград; беше велики пријатељ блаженог патријарха Методија (843-847) и стајаше на челу оне попустљивије а образованије партије. Био пријатељ Св. Фотија. 20. Писма I, l (PG 102, 589). 21. Писма I, l (PG 102, 585-593). 22. Писма I, 6 (PG 102, 622-6). 23. To je оно познато лажно-састављено "Писмо Константиново" (Donatio Constantini) кoje су римске папе истицале у средњем веку да би њиме подупрле своју велику жеђ за светском влашћу. Овај тобожњи "Дар цара Константина" папи Силвестру уствари беше исфалсификован у канцеларији папе Стефана II, око 754 г., да би њиме пaпa уверио франачког владара Пипина Малог да њему припадају територије у Средњој Италији које Пипин беше ослободио од најезде Лонгобарда. 24. Ови познати на Западу лажни документи, звани "Псевдоисидорови декрети", сачињени су на Западу управо у време пред избор папе Николе на римски престо, тј. око 850 године. Они садрже у себи измишљена писма древних пaпa (Климента I, Силвестера I и др.), у којима се истичу тобожња неограничена права и власт римских епископа у Цркви и целом свету. Затим су ови кривотворени документи били приписани Исидору, епископу севиљском у Шпанији, због чега су и названи његовим декретима. Одавно је доказано да су те декреталије измишљене и лажне, али су оне много утицале да се нагло уздигне папска власт на Западу почев од времена папе Николе I. 25. Овај сабор, заједно са оним из 859 г., назива се "Прво-Други" Сабор, и његова света правила налазе се међу светим канонима Православне Цркве. 26. Св. Амвросије, епископ Милански у IV веку, би изабран за епископа, и то пре но што беше крштен. 27. Св. Нектарије, патријарх Цариградски (381-397), би изабран од Отаца Другог Васељенског Сабора у Цариграду 381 г. за епископа мада још не беше тада примио ни свето крштење. 28. Из ових речи Св. Фотија, и из његовог даљег прикривеног али јасног критиковања неких латинских новоуведених обичаја црквених, види се да је он и кроз све ово досадање набрајање римских разлика и новина уствари већ благо пребацивао папи Николи. А пребацивао му је с таквом благошћу надајући се да у љубави и с кротошћу може да исправи оно што се да исправити. Када међутим на гордог папу нису подејствовале речи љубави, онда је Св. Фотије у својој Окружној посланици и на Сабору 867 г. јавно изнео и осудио римске заблуде и новачења. 29. Ова одлука је заиста и донета на овом сабору 861 г. у 17. канону. 30. Писма I, 2 (PG 102, 593-617). Ово Св. Фотије говори за оне монахе Цариградске који иђаху у Рим да би њега клеветали код папе. 31. О томе говори Св. Фотије у својој Окружној посланици (PG 102, 737). 32. О тамошњем раду Свете Браће видети у њиховом опширном Житију под 11. мајем. 33. Под овим истим светим патријархом Фотијем, неколико година касније покрштен је коначно и Српски народ, за време српског кнеза Мутимира, око 879 године. 34. Ова богомудра поука Св. Фотија, упућена главару Бугарске Михаилу, садржи у себи изложење праве вере, тј. Символа вере, и историје светих Седам Васељенских Сабора. Затим ce у њој говори о личном хришћанском врлинском животу, а онда о врлинама хришћанског владара и начину на који он треба да влада својим потчињенима. Карактеристичне су поуке владару: "Владај потчињенима не уздајући ce у тиранију, него у љубав потчињених... Када неко влада собом нека сматра да истински влада и потчињенима". 35. Символ вере Једине, Свете, Саборне и Апостолске Цркве састављен је и потврђен на I и II Васељенском Сабору, у Никеји (325) и Цариграду (381). Овај Символ исповеда веру у Духа Светога овако: "Верујем и у Духа Светога, Господа Животворнога, Који од Оца исходи", сагласно речима самога Господа, Који рече: "А кад дође Утешитељ, кога ћу вам послати од Оца, Дух истине који од Оца исходи" (Јн. 15, 26). Овај и овакав Символ вере потврдили су и сви потоњи Васељенски Сабори, од Трећег до Седмог, и сви су они забранили да се у њему било која реч или најмање словце измени. Тако је и било и на Истоку и на Западу све док у 6. веку у Шпанији (на Толедском сабору 589 г.), а затим и у Франачкој држави Карла Великог (768-814) и у Германији, не почеше додавати у 8. члану Символа вере на латинском ове речи: да Дух Свети исходи од Оца и Сина (ex Patre Filioque). По овим речима: и од Сина - Filioque, назива се ова западна латинска јерес филиоквистичка, које се и до данас држе римокатолици и протестанти (који произиђоше из њих). На Истоку међутим, у Православној Саборној и Апостолској Цркви Васељенској држи се свуда од почетка до данас древни и неповређени Символ вере како је Цркви од Господа, Апостола, Отаца и Сабора предан. На ону западну јеретичку новотарију указивали су пре Светог Фотија и Св. Максим Исповедник, Св. Јован Дамаскин и јерусалимски монаси из манастира Св Саве Освећеног (809 г.). 36. Овде се мисли на строги пост без зејтина или било какве масти и уља, онако како се пости од почетка св. Четрдесетнице сваки дан од понедељника до петка. У суботу пак и у недељу за време Вел. Поста, због радости и важности тих дана, Црква разрешава пост дозвољавањем употребе зејтина. Ово апостолско предање и правило почела је да нарушава Римска Црква већ у време VI Васељ. Сабора (680 г.), те је зато VI Васељенски Сабор донео овај канон којим то забрањује. Међутим, Латини су и у време Св. Фотија нарушавали ово свето апостолско предање, и идући тим путем они су дошли до данас да светог поста уопште немају. 37. Окружна посланица Источним патријарсима (PG 102, 721-741). 38. Хонорије био римски епископ од 625-638 г. Осуђен од Шестог Васељенског Сабора 680 г. заједно са другим јеретицима монотелитима. 39. Цар Василије I Македонац, оснивач Македонске династије, владао од 867-886 г. Погинуо је у лову 29 августа 886 г. 40. Адријан II био римски пaпa од 867-872 г. 41. Овај лажни сабор поништен је на великом сабору Светог Фотија и папе Јована VIII, у Цариграду, 879-880 године. Њега нико није признавао на Западу све до 12. века, када је, по отцепљењу Западне Цркве од Источне, он код Латина накнадно признат, јер је тада био добродошао као оружје против Православних. Латини су га од 12. века чак почели убрајати у своје Васељенске Саборе, и то је код њих до данас њихов "Осми Васељенски Сабор"! Православна пак Црква овај сабор никада није признавала и убраја га у лажне и противцрквене саборе. 42. Писмо цару Василију, Писма I, 16 (PG 102, 765-772). 43. Писма I, 15 (PG 102, 764-5). 44. Писмо 7. Варди Кесару (PG 102, 625). 45. Јован VIII, био епископ римски од 872-882 г. Помирио се са Св. Фотијем, признао га за законитог патријарха Цариградског, и све папске саборе одржане дотле против њега поништио. 46. Ово се види из Писма Св. Фотија архиепископу Аквилејском (PG 102, 820). 47. Ово се налази у актима овог светог Сабора (Mansi 17a-18а, 450-520). 48. И ове речи се налазе у саборским актима (Mansi, 173-18а, 501). 49. Све ово такође се налази v саборским актима (Maпsi, 17а-18а, 515-517). 50. To je донето у 1. канону овог Сабора, и такав је смисао грчких речи у њему: μηδεν ... καινοτομουμενων, а не као што Латини тврде да је св. Фотије тобож признавао апсолутни примат власти римског папе над целом Црквом. Овај свети канон је управо зато и донет од сабора, да би се стало на пут незајажљивој тежњи неких папа за превлашћу у целој Цркви. 51. Цар Лав I, звани Мудри, владао од 886-902. 52. По другима Св. Фотјие се упокојио 893. године, или још нешто касније. 53. Свети Поликарп празнује се 23. фебруара. 54. Кизик - Малоазијски град на једном полуострву Мраморног Мора. 55. У време цара Јустинијана (527-565). Преп. Варсануфије упокојио се 563 године, или по другима око 540 г. 56. Св. ава Серид празнује се 13. августа. 57. Византијски цар Јустинијан Велики владао од 527 до 565 год. 58. Од тога ави Варсануфију припада 396 одговора, а ави Јовану 446. Све ове одговоре сабрао је у једну књигу преподобни Доротеј из манастира аве Серида.


Српска политика у Црној Гори: ДЕОБЕ! – Српски одговор Од пријатеља са фејсбука засут сам коментарима да је за избор нове владе и повратак ДПС-а крив ДФ! Те пропустили ово, те оно, те раде за Вучића, те тајно за Мила, те везу мреже издаје од Косова, па наовамо, те ништа им није свето, те ово, те оно. Нијесам члан ДФ-а нити било које странке, ала салва оптужби на рачун ДФ-а мислим да није оправдана. Када су они у питању увијек ми није било јасно како је Здравко Кривокапић само неколико дана након 30. августа окренуо леђа ДФ-у и склепао споразум са Дританом и Алексом. Неки моји фејсбуковци, али богами и политичари, кажу чак да је и то заслуга ДФ-а! Можда, не знам, али да сам тих дана био у кожи ДФ-а сумњам да бих се према Здравку понашао пристојно, а ДФ је мимо тога након неколико мјесеци гласао да Кривокапић буде премијер! Ипак, нећу то томе, али хоћу о српским деобама. Чудно је како Срби знају да виде трн у оку свом, а не виде балван у оку другога. Истина, није то лоша карактерна особина, напротив, ваља приликом критике кренути од самокритике, али у свијету немилосрдне политике та особина може да буде отежавајућа околност. Посебно у свијету гдје су сви против Срба, као што је то данас у Црној Гори, и гдје је свима политички завјет да на све начине спријече да било ко од Срба дође до шачице власти. У таквим околностима испирати уста само својим, српским грешкама, Србе може одвести у политички и остали ћорсокак и ослабити их до те мјере да постану статистичка политичка грешка! Не треба српским политичарима заборавити грешке, не треба им гледати кроз прсте и све аминовати што кажу или прећуте, али само њих и увијек њих истицати на стубове политичког срама у Црној Гори, не да није пристојно, него је толико самодеструктивно да ти од тога постане мука. Српски политичари у ЦГ су такви су, са манама и врлинама, али немамо друге, а нема ни најава да би могао да их у скорије вријеме неко замијени, па морамо заједно са њима, а не против њих, градити српску заједницу и проналазити методе опстанка. Одавно је речено да сви српски непријатељи Бога моле да се Срби не сложе, а одавно се зна и да сви српски душмани раде све што могу да до тога не дође! Купују и продају све што се нуди на српском тржишту и слабе га у тој мјери да на њему сви имају своју цијену, па само треба да се плати! Да не би Србе куповали када им требају и продавали када им не требају, Срби морају да дефинишу своје циљеве, основни пројекат опстанка у ЦГ и да се што више зближе и заједно одбране од гладних или ситих антисрпских вукова који вребају иза сваког ћошка! Уколико је Србима то циљ, а ваљда јесте, треба да имамо много више разумијевања за саме себе и да на соспственим грешкама научимо да живимо српски и како ваља у овој несрећној држави. Понекад ми се чини да ћемо прије пружити руку душманину, посебно оном политичком, а да ћемо припремити крупан шамар за Србе који можда желе нешто да нам кажу, помогну самима себи, уједине нас и дефинишу као озбиљну народну заједницу! У мало тога сам сигуран 100 одсто, али барем неких 20 или 30 одсто сам сигуран да су након 30. августа, већ 31. сви са домаћег и међународног коца и конопца урадили све што су могли да Срба не буде у власти. Барем се то односило на оне Србе за које се знало да и у државним фотељама неће престати да буду Срби! Они Срби који су у фотељама смјестили своје наводно српске позадине и након тога српски ућутали за вјеки вјекова, били су пожељни партнери, како оне Здравкове владе, тако и ове Дританове! Да би њих било све мање, Срби морају да се политички и духовно сложе и наступају јединствено! Уколико је то могуће или су нам сопствене деобе толико мозак попиле да га више и немамо!


Удружење за југословенску демократску иницијативу Удруж 1000 ење за југословенску демократску иницијативу (скраћено: УЈДИ) била је политичка организација у СФР Југославији. Основана је у пролеће 1989. у Загребу. Њезини чланови били су углавном лево-либерални урбани интелектуалци који су се залагали за јединствену социјалистичку Југославију. Председник је најпре био Бранко Хорват, а након њега Небојша Попов. Директор је био Жарко Пуховски. Остали чланови одбора су били Богдан Богдановић, Милан Кангрга, Лев Крефт, Шкелцен Малићи, Весна Пешић, Коча Поповић, Милорад Пуповац, Љубиша Ристић, Божидар Гајо Секулић, Руди Супек, Љубомир Тадић, Дубравка Угрешић, Предраг Враницки и Ненад Закошек. На председничким изборима у Србији 9. децембра 1990. Иван Ђурић је био кандидован као заједнички кандидат УЈДИ и Савеза реформских снага (СРСЈ, Федерација реформистичких снага у Југославији) и добио треће место са 5,5% освојених гласова. Године 1992, УЈДИ се у Србији удружио са СРСЈ и још неким политичким групама у Грађански савез Србије. Литература[уреди] - John B. Allcock, Yugoslavia, in: Political Parties of Eastern Europe, Russia and the Successor States. 1994. ISBN 978-0-582-25531-9. стр. 639. - Branko Horvat, The Association for Yugoslav Democratic Initiative, in: Yugoslavism. Histrories of a failed idea, 1918-1992, edited by Dejan Djokić. 2003. ISBN 978-1-85065-662-3. стр. 298-303.


јануар 2020. – ЕУШ „Вук Караџић“, Велика Плана јануар 7, 2020 јануар 7, 2020 admin Данас је 7. јануар, Божић, дан рођења Исуса Христа! Божић данас славе православне цркве које се придржавају старог, јулијанског календара, а осим Српске православне цркве, укључују руску и грузијску цркву, Јерусалимску патријаршију, Коптску цркву у Египту и Свету гору. Свим верницима православне вероисповести желимо Срећан Божић, да га проведете у миру, здрављу и срећи жели вам Управа Економско-угоститељске школе „Вук Караџић“!


Паковићево дело је остварено у маниру предавања-перформанса, али за разлику од представа из тог жанра које смо, на пример, видели на последњем Битефу, овде се изливају приличне количине стварног друштвено-политичког ангажмана, савремености и значењске изазовности. Полазећи од блискости Ибзена и Брехта, по питању стварања критичког, политичког позоришта, које преиспитује оно што се у друштву намеће као неупитно и „разоткрива незнање знања, у темељима наше цивилизације”, аутор доследно заступа идеју о неопходности ангажованог позоришта. Увезујући сонгове са играним сценама из Ибзеновог „Непријатеља народа”, али и са призорима који имају документаристичку основу у нашем политичком и друштвеном животу, извођачи Игор Филиповић, Владислава Ђорђевић, Јелена Илић, Божидар Обрадиновић и Паковић, створили су снажно ангажован театар. Његова сврха је учење гледалаца како да открију и докажу (скривену) истину у друштву, али и да нас освесте о неопходности борбе за личну слободу, јер смо без слободе ништа.


text: Фондација Темпус организује координативне састанке за пројекте мобилности у области образовања одраслих. Састанци се организују са циљем да се корисници који су добили пројекат упознају са правилима финансирања, спровођења пројеката и процедурама извештавања. Координативни састанак за представнике институција које учествују у реализацији пројеката мобилности у области образовања одраслих у оквиру програма Еразмуса+ организован је 6. јула 2018. године, у просторијама Фондације Темпус. Поред основне пројектне документације и правила финансирања, корисницима средстава су представљени алати и процедуре за спровођење пројеката и извештавање.


БЕРНСКИ ПРЕДМЕТ ”СИОНСКИХ МУДРАЦА” - аутор је професор, академик Међународне Словенске академије наука, образовања, уметности и културе, преузето са сајта Rus-sky.com - __________________________________________________ СЕНЗАЦИОНАЛНИ НАЛАЗИ У ШВАЈЦАРСКИМ АРХИВАМА У јануару 1997. године држао сам предавања у разним градовима Швајцарске по позиву тамошње Националне партије. У слободно време пошло ми је за руком да порадим у архивима. Најзанимљивији налази очекивали су ме у Бернском државном архиву. Он је јединствен по томе што се у њему чува седам томова материјала процеса над ”Протоколима Сионских мудраца” (треба рећи да је у свету теми ”Протокола” посвећено најмање четиристо књига и четири хиљаде чланака). На тај начин добио сам јединствени материјал који никад раније није био објављиван. Године 1932. против Швајцарске националне партије била је предата судска тужба. Њени активисти продавали су то ”неприлично” издање на степеницама казина града Берна. Процес је трајао пет година и ради учешћа у њему из многих земаља позвано је било на стотине сведока. Задатак је гласио: представити ”Протокол 3ffa е” као прљави фалсификат, који је саставио било жандармеријски генерал Рачковски било писац Сергије Алексанрович Нилус. Бернски суд је 14. маја 1936. признао веродостојност ”Протокола”, али је већ 1. новембра 1937. године Апелациони суд у Цириху поништио то решење. Вратимо се међутим почетку те приче. У јесен 1901. године у руке Нилуса дошао је рукопис на француском језику – протоколи 24 тајних заседања руководитеља некакве тајне масонске ложе односно заседања ”Свеобштег Савеза Израиљћана” (скраћено АЛИТ), познати као ”Протоколи Сионских мудараца” (ПСМ). Њихову суштину амерички историчар Волтер Лакер изразио је на следећи начин: ”Они за свој циљ проглашавају уништење свих постојећих тронова и религија, уништење свих држава и стварање на њиховим рушевинама светску јеврејску империју. на чије чело ће сести император из дома Давидовог... почасна обавеза свих грађана биће доушништво и међусобно потказивање. Влада ће се немилосрдно обрачунавати са онима који јој се противе. Саучесници у завери, масони на пример, биће ликвидирани: један део ће бити побијен, а други протерани у казнене заводе преко океана...” 9. децембра 1901. године на свом имању ”Залатарево” у Орелској области С. А. Нилус довршио је превод текста ПСМ на руски језик. Сергије Александрович је решио да упозори руско друштво о опасности која му прети путем објављивања докумената. Међутим, предухитрили су га. Прво, 1903. године, новинар Паволакије Крушеван одштампао је документ у петербуршким новинама ”Знамја”, а потом је други Молдављанин, Георгије Владиомирович Бутми де Кацман издао текст ПСМ као засебну књижицу под насловом ”Корен наших несрећа”. Укупно је изашло шест петербуршких издања Бутмијеве књиге (од 1905. до 1997. године) под насловом ”Разобличавајући говори. Непријатељи рода људског”, у Казану – једно издање 1907. године под називом ”Исечци из древних и савремених протокола Сионских мудраца”. Било је и анонимних издања. У децембру 1905. године Нилус је успео да објави текст у Царском Селу средствима месног одељења ”Црвеног крста” у склопу књиге ”Велико у малом и антихрист као блиска политичка могућност”. Текст ПСМ био је опремљен поднасловима и разликовао се од издања Крушевана и Бутмија читкошћу и складним распоредом материјала. Брзи излазак књиге на светлост дана у тиражу од 2.000 примерака помогла је дворска дама велике кнегиње Јелизавете Фјодоровне Е. А. Озерова, која је ускоро постала супруга Нилуса. (Објављивање Протокола у књизи ”Велико у малом” благословили су св. Јован Кронштатски и св. Старац Оптински Варсонуфије – примеба Ј.В.) 1911. и 1917. године ПСМ поново излазе у саставу Нилусове књиге ”Велико у малом” и ”Близу је, пред вратима”, у тиражу од 3.000 односно 5.000 примерака. Судбина последњег издање је, међутим, била трагична. Крајем фебруара 1917. године 3.000 примерака, тек одштампан 4000 80;х у типографији Тројицко-Сергијеве лавре, било је припремљено за слање у Москву. У Петрограду се одиграла Фебруарска револуција, масонска Привремена влада књаза Г. Е. Левова, заузета хиљадама послова, успела је да се међу првима сети антимасонске књиге и изда наређење да се цео њен тираж уништи. Преостали део примерака Нилусове књиге ”Близу је, пред вратима”, који су руски емигранти изнели из земље, почео је да се распрострањује по Европи и Америци. Од 1919. године текст ПСМ почео је да се преводи на стране језике. Први је то учинио један од сарадника генерала Лудендорфа. Данас су Протоколи преведени на 80 језика. После 1917. године заједно са Русијом чашу страдања до дна је искапио и Нилус. Хапшења 1924. и 1927. године, изгнанства, истраге, претреси, промене места живљења... А подвижник се, без обзира на све, молио и писао је до конца својих дана други део књиге ”На обалама Божије реке”. У 68. години живота, 14. јануара 1929. године, у селу Крутец, четири врсте удаљеном од Александрове Слободе, С.А. Нилус је окончао земаљски живот. Мит о Сергију Александровичу, час као мистификатору, час као лаковерној жртви мистификатора поникао је од лаке руке француског језуита грофа Александра ди Шајла. Године 1909. је посебно допутовао у Оптину пустињу да се сретне и поразговара са Нилусом који је тамо живео. Међутим, отприлике десет година пре Нилусовог издања ПСМ, рукопис ”Протокола” је већ стајао на располагању прокуратора Московске синодалне канцеларије Филипа Петровича Степанова. И у најмање две губерније, Тулској и Орловској, јавила су се издања ПСМ 1895. и 1897. године. Данас не располажемо ни једним примерком тулских издања. Познато је такође да се најмање до шездесетих година 20. века копија једног примерка чувала у збирци Пашуканиса у рукописном одељењу Државне библиотеке СССР ”В. И. Лењин”, а да је затим тајанствено ишчезла. Године 1934. фотокопију четири странице тог примерка совјетске власти послале су бернском суду. Немачки превод текста био је израђен за потребе парнице и до данас је сачуван у Вејнеровој библиотеци у Лондону. Постоји још један доказ у корист постојања другог издања 1897. године: у америчком тајном документу од 13. новембра 1918. године фрагменти ПСМ двапут се цитирају управо по том издању, које је могло доспети у САД преко Б. Бразуља, руског емигранта који је сарађивао са Стејт департментом. Године 1884. кћер руског посланика у Лисабону генерала Глинке Јустинију (Јулијану) Дмитријевну Глинка послао је у Париз генерал Оржевски, секретар министра унутрашњих дела. Њен задатак била је истрага у вези са злонамерним замислима непријатеља Русије. Она је поткупила члана ложе ”Мизраим” Јосига Шорста-Шапиро са циљем прикупљања корисних података. Шорст је био киван на цео свет зато што је две године пре тога у Лондону његов отац био ухапшен и осуђен као фалсивикато 4000 ;р новца. Изгледа да су то ”наместили” масонски кругови. Шорст је предложио Глинки да од њега откупи важан документ за 2.500 франака. Глинка је затражила сагласног Петербурга и добила је. Када је Шорст добио новац, он је Глинки предао документ на једну ноћ, да изради копију. То су били ПСМ, изрезани бритвом из некакве књиге на француском језику. ”Сионски мудраци” су ипак сазнали о нестанку и осумњичили Шорста. Он је морао да бежи. Ипак су га нашли у Египту и убили – тако сведочи француска полиција. Глинка је хитно отишла у Петербург и тамо представила документ генералима Оржевском и Черевину да с њим упознају цара Александра III. Ипак, до императора документ није никад стигао. Червин, чувајући се освете богатих Јевреја. уплашио се и оставио ПСМ код себе. Касније, после његове смрти 1896. године, по завештању, примерак ПСМ био је уручен цару Николају II. Черевиново завештање је сачувано. Сами текстови, које је у рукама држао Николај II налазе се, можда, у архивама III Одељења у Москви. Међутим, само описи тог архива обухватају 250 томова. По мом мишљењу он чека своје истраживаче. У мом поседу налази се фотокопија писма Глинке Царици Марији Фјодоровној. То је извештај о испуњењу поверљивих задатака. У писму се, у подробностима, говори о предлозима које су представници АЛИТ начинили Александру III. Император је, наравно, одговорио одбијањем. (Из других извора нам је познато да је АЛИТ осудио Императора на смрт и да га је затим отровао његов лекар). Јулијана Глинка је посећивала кабинете великаша, тражећи правду и истину и захтевајући хитно објављивање завереничког документа. ”Сионски мудраци” су пак против ње измислили интригу, да је она, наводно, аутор скандалозне књиге ”Света Русија: двор, армија, духовништво, буржоазија и народ”, коју је у ствари написала француска списатељица Жилијет Адам. Александар III се разгневио и прогнао Глинку на њено породично имање у Чернском срезу Орловске губерније. Тамо је почетком 1890-их година Јулијана Глинка срела своје суседе – чернске велепоседнике. Једном од њих, мајору и предводнику дворјанства Чернског среза Алексеју Николајевичу Сухотину (1848.-1903.) она је поверила свој драгоцени рукопис. Он је достојно проценио документ и предао га свом пријатељу Филипу Петровичу Степанову. Али, када и где је настао текст ПСМ? Научници Ј. Делевски, В. Бурцев, Н. Кон и њихови многобројни наследници сложно тврде да су аутори ПСМ били сарадници шефа руске тајне полиције П. И. Рачковског (радио у Паризу од 1884. до 1902. године) М. Головински и И. Манасевич-Манујлов. Они су наводно фабриковали ПСМ у париској Националној библиотеци по угледу на ”Дијалог” Мориса Жолија, а срамну работеу фалсификатора откриле су тобож кнегиња Екатерина Радзивил и Хенријета Херблет. У Берну је уваженим дамама било постављено питање: када су оне виделе како је фалсификоваl 3022 5; документ? Одговор је гласио: 1904. или 1905 године. Међутим у то доба Рачковског већ две године није било у Паризу, а руски текст ПСМ је већ четири пута био издат у Русији. Постоји и други поглед: ПСМ јесу веродостојан документ, они се налазе у низу сличних тајних докумената 19. века – Посланице ”Свеопштег савеза Израиљћана” (1860), Посланице Светског савета масона” (1871.), ”Кајзеровог сна” (1890.), који су настали у окриљу јеврејских и масонских организација које су служиле јеврејској буржоазији и помагали јој да оствари свој тајни циљ – владавину над светом. За то постоје посредне потврде: тајни спис из 1895. године адресиран на Департман полиције ”О тајни јеврејства” и тајни меморандум грофа Ламсдорфа (1906. г.). На овом месту је време подсетити се чињенице, да је апелациони суд у Берну 1. новембра 1937. године признао неодрживост мишљења о лажности документа – ПСМ. Ево шта сам успео да пронађем у Бернском архиву: Сведочење немачког делегата првог Конгреса Циониста Алфреда Носигеа (Берлин), који је 1901. године испричао пољском композитору Падеревском, да је у Базелу, августа 1897. године, у паузи између 32. и 33. заседања Савета старешина заиста читан и разматран текст ПСМ на француском језику. О томе је сведочио и други учесник Конгреса, творац најпознатије енциклопедије у Русији ”Брокхаус и Горон”, Савелије Константинович Ефрон, који с касније крстио у Православље. Сведочанство Андреја Петровича Рачковског, сина жандармеријског генерала и наводног фалсификатора антисемитског документа. Он је показао да његов отац никад није показивао одбојност према Јеврејима, ако ни због чега другог, а оно зато што му је мати била Јеврејка, а Јевреји су били и најближи његови сарадници у париској резиденциј. Андреј Петрович је објавио што предаo2;е суду опужбу против клеветника: грофа Ди Шајла и Екатерине Радзивил – жену скандала и афера, која је била у затвору због крађе драгоцености. Иступање Маркуса Еренпрајза, обер-рабина Стокхолма, учесника Првог Базелског конгреса. Суштина његове позиције била је: зашто се толико препирете око ”Протокола” када су планови јеврејске хегемоније већег раз 3ffa мера изложене у Талмуду? (Он се састоји од 56 трактата, на руски језик преведен је само део текста – Ј.В.). О томе се говори и у књизи ”Шулхан арух”. На Базелском конгресу догодио се један од губитака материјала ПСМ. Премијер Русије Горемкин и министар финансија Вите послали су у Базел агента под видом верујућег Јеврејина, са циљем да се разјасни финансијска моћ јеврејских кругова. Тај агент јавља се у документима као Џонсон-Хан. Он је, очигледно, био врло енергичан човек. У једном тренутку, кад се Херцл налазио на трибини, у сали је неко угасио светло. У насталој збрци Хан се прикрао президијуму и из ташне ционистичког лидера извукао три примерка ”Протокола”. О томе су на процесу сведочили пуковници III Одељења Николај Принцев и Борис Енгелхард. Украдени документ је са хебрејског на руски био преведен у Санкт-петербуршкој Духовној академији. На тај начин се неколико високих руских чиновиника и духовних лица са ПСМ упознало још тада. Пуковник Николај Принцев саопштио је и следеће: године 1896. одески жандарми извршили су претрес у ложи ”Бмај Моше”, којом је управљао лидер духовног ционизма Ахад Гаам. Тамо су такође била заплењена три примерка ”Протокола” на хебрејском. Они су били послани у III Одељење, у Санкт-Петербург. Није било потребе преводити их, испоставило се да су идентични постојећим примерцима. Њих су једноставно придодали предмету који се тако и звао ”Протоколи сионских мудраца”. Тај том је 2. марта 1917. године књаз Љвов и предао познатом јеврејском политичару и масону М. М. Винаверу. Сведочанство америчког истраживача Лесли Фрај-Шишмареве: ”Књига Протокола јесте превод с древнојеврејског језика (хебрејског – Ј. В.). Такво мишљење подржавају стручњаци који су истражили књигу. Још јачи доказ представљају сведочанства људи који су живели у Одеси 1890. године и видели тај документ, написани на древнојеврејском језику, у рукама Јевреја – житеља Одесе, и који су га чак држали у сопственим рукама”. Сведочанства или чињенице из самог текста, који одсликавају политички живот Француске крајем 80-их и почетком 90-их година 19. столећа – има се у виду текст протокола бр. 10, који гласи: ”...да бисмо довели наш план до таквих резултата, ми ћемо подешавати изборе таквих председника у чијој прошлости има каквих било ‘панама’" (банкарска афера око градње Панамског канала). Свеукупност ових и других докумената и сведочанстава је, очигледно, утицала на одлуку Апелационог суда у Цириху, који је мишљење о лажности ПСМ прогласио за неистинито. Ипак, у ”демократским” средствима информисања помиње се једино решење бернског суда од 14. маја 1936. године. Али све тајно, као што је познато, раније или касније постаће јавно. У ”Протоколима” је речено да ће, испунивши свој задатак, масони бити уништени. Такав је сатански архетип ”мудраца”. Али, прибл 4000 080;живши се оцу лажи и човекоубици више него други, и они сами постаће следећа његова жртва. Биће спрштени маљем на адском наковњу... Ето рушилачке реакције зла... Ваистину, ти људи су били не ”Сионски мудраци”, већ ”Сионски глупаци”! Коментар Јурија Јурјевича Воробјевског, ”Руски Дом” бр. 7, 2000. г.


У Београду је свечано отворена нова зграда амбасаде БиХ у присуству министара спољних послова Србије и БиХ, Ивице Дачића и Игора Црнадака


петак, 01. авг 2008, 15:21 -> 13:30 Александрин пут у неизвесност Александри Арсић из Горњег Међурова код Ниша, којој су другарице током свађе ишчупале очну протезу и повредиле вратне пршљенове, немачки лекари ће крајем августа поново уградити вештачк d8d ;о око. "Желела бих само да оздравим, не тражим ништа друго. Знам да лека нема, али ми је и вештачко око које сам имала, доста значило", кроз сузе каже тринаестогодишња Александра Арсић. Александра је као беба оболела од веома ретке али тешке болести, ретробулбалног неуритиса, а лекари у Немачкој су јој заменили лево око вештачким и тако помогли да потпуно не ослепи. Прошле године, другарице су је претукле, оштетиле вратне пршљенове и извукле очну протезу. "Све смо покушали, али је десно око толико оптерећено да је Алекасндри неопходна операција, и она са 3ff9 да види само силуете" каже Александрина самохрана мајка Сунчица, која је годинама без посла. Лекари у Тибергену, у Немачкој, заказали су Александри нову операцију крајем августа, а за лечење и пут неопходно јој је 8.000 евра. Хуманитарној акцији прикупљања помоћи за малу Александру, коју је организовала Организација савеза слепих града Ниша, прикључили су се познати нишки сликари, ученици Гимназије "Светозар Марковић" и Александрини школски другови. Бројеви жиро рачуна за помоћ у лечењу Александре Арсић ОТП банка Динарски рачун: 325-9300800063887-90 Девизни рачун: 325-9351800008291-74 Адреса породице Арсић: Арсић Сунчица (Александра) село Горње Међурово з.п. 18411 Белотинац - Ниш тел. 064/352-15-69 За уплате из иностранства - број личне карте (маме Сунчице): 560514 СУП НИШ УПЛАТЕ НА ДИНАРСКИ РАЧУН ОТП БАНКЕ А.Д. НОВИ САД, ИДУ БЕЗ ПОЗИВА НА БРОЈ ЗА УПЛАТЕ НА ДЕВИЗНИ РАЧУН ОТП БАНКА ЈЕ ПРОСЛЕДИЛА СЛЕДЕЋЕ ИНСТУКЦИЈЕ : 56A: Intermediary COMMERZBANK AG, FRANKFURT AM MAIN SWIFT CODE: COBADEFF 57A: Account With Institution /400876843400 EUR OTP BANKA SRBIJA A.D. NOVI SAD, Serbia SWIFT CODE: OTPVRS22 59: Beneficiary Customer RS35325935180000829174 SUNČICA ARSIĆ GORNJE MEDJUROVO SRBIJA


text: ЕКСПЕРИМЕНТ КОЈИ ПОМЕРА ГРАНИЦЕ МОГУЋЕГ: Живећете 130 година, а имаћете тело и ум као да имате 22 – Говори Србија Један стартап са Харварда започео је прелиминарне експерименте на псима и тврди да може да подмлади животиње, додајући нове ДНК молекуле у њихова тела. И да, тврде да ће процес једног дана да буде примењив и на људе. Реџувенејт Био заснива своја истраживања на пређашњим радовима који су показали да повећање гена на једноставним организмима попут црва и мува може да удвостручи трајање њиховог живота. Пређашња истраживања су показала да код старијих мишева биомаркери могу да се врате на млађи степен ако им се даје трансфузија крви млађих глодара. "Већ смо урадили бројне тестове на мишевима и сад вршимо неке на псима, а затим крећемо на људе", рекао је саоснивач стартапа Џорџ Черч раније ове године. Додао је и да ће се сам пријавити за тестирања ако буду сигурна, као и да је циљ "имати тело и ум 22-годишњака, али искуство човека од 130 година". Ради се о приватној и изузетно затвореној фирми, али документи које су откривени показују како је Реџувенејт испробао своју генску терапију на четири пса из једне ветеринарске школе у Бостону. Черч је нагласио да ће терапија подмлађивања бити профитабилна чак и да само делује на псе, а не и на људе. "Пси представљају цело једно тржиште", рекао је Черч у Бостону прошле недеље. "Не ради се само о великом организму блиском људима. Они су нешто за шта су људи спремни да плате, а процес добијања потребних дозвола за тестирања на псима иде много брже. Вршићемо експерименте на псима и то ће бити производ који ће плаћати за сложенија тестирања на људима", додао је он. Реџувенејт Био већ је тако добио новац од Јединице за специјалне операције Сједињених Држава за истраживање могућих "појачања" војних паса. Черчова лабораторија на Харварду почела је 2015. с експериментима подмлађивања мишева генетским инжењерингом. Лабораторија је тестирала 60 различитих генетских терапија на мишевима. Претходне студије су показале да се функционалност срца побољшава само неколико недеља после давања "чудотворног лека" рапамицина, што је подстакло даља истраживања о могућности продужења животног века паса. Рапамицин је бактеријски нуспоризвод откривен у тлу Ускршњег острва. Већ се користи код пацијената с пресађеним органом како би се спречило одбијање истог, а научници кажу да може да побољша учење, као и помогне у лечењу смањених когнитивних способности.


Поводом 200 година од рођења Фјодора Михајловича Достојевског, на Одељењу стране књиге Народне библиотеке Смедерево постављена је изложба „Достоевский: 200 лет“. На изложби је приказан избор литературе на страним језицима која се бави животом и делом великог руског писца, као и његова дела на руском и у преводу на остале светске језике. Све приказане публикације припадају фонду Одељења стране књиге и биће на располагању корисницима крајем септембра, када ће ову поставку заменити следећа. На 13. Конкурсу за афористичара године, у оквиру манифестације "Летњи улични ерски кабаре", учествовало је 60 афористичара из земље и региона. Жири у саставу: др Слободан Симић, афористичар и председник комисије, Нешко М. Илић, афористичар, Зоран Богдановић, афористичар и Љиљана Ракић, библиотекар, донео је следећу одлуку: Прва награда: Нинус Несторовић из Новог Сада. Друга награда: Марина Аристо Марковић из Ниша. Трећа награда: Бојан Љубеновић из Београда. Награде ће бити уручене првог дана манифестације "Летњи улични ерски кабаре" у Чајетини, 7. августа 2021. године. У случају да награђени афористичари не буду у могућности да присуствују додели награда, ваучер ће им накнадно бити уручен на кућну адресу. Прва награда: Четири ноћења за две особе у апартманима Туристичке организације Златибор. Друга награда: Три ноћења за две особе у конацима Музеја на отвореном "Старо село", Сирогојно. Трећа награда: Два ноћења за две особе у Студентском одмаралишту "Ратко Митровић", на Златибору. Народна библиотека Смедерево организује конкурс за најбољу фотографију под називом Лето уз књигу који је отворен од 01. јула до 31. августа 2021. године. Идеја фото-конкурса је да се на креативан и забаван начин промовише читање током лета. Желимо да нам прикажете на који начин проводите лето и како вам књига улепшава дане и амбијенте. Фотографишите се са књигом и прикажите атмосферу у вашем дому, дворишту, на планини, у селу... Укажите нам на лепоте земље Србије и дочарајте нам како лето уз књигу може да буде још лепше. Једино ограничење је ваша машта. Изложба одабраних фотографија ће бити приказана након одабира најлепших, а три најбоље фотографије биће награђене. – Могуће је послати највише три фотографије по аутору; – Фотографије морају бити ауторске; – Доставити основне податке аутора фотографија (име и презиме, годину рођења, број телефона, e-mail адресу); – Сви учесници конкурса прихватају да достављене радове, без накнаде, организатори конкурса могу репродуковати, изложити и/или објавити у културне и промотивне сврхе; – Димензија дигиталног записа једне фотографије не сме бити мања од 1920 пиксела (дужа страна), а формат JPG у максималном квалитету компресије. Збирка дечије поезије „Ових дана пишу ми се песме о..“ коју је објавила Библиотека „Вук Караџић“, представљена је најмлађој читалачкој публици у летњој читаоници библиотеке. У друштву писца за децу и библиотекара краљевачке библиотеке, Милоја Радовића, деца и родитељи имали су прилику да чују стихове младих песника. У жељи да подстакне децу да се и у најранијем добу литерарно изразе, Библиотека је поводом обележавања Националног дана књиге расписала песнички конкурс за пријепољске основношколце на који је пристигло преко четрдесет радова. Пажљивим читањем и селектовањем стручни жири је одабрао шест учесника који су на најбољи начин одговорили на тему и задовољили пропозиције конкурса. У млађем узрасту то су Софија Свичевић, Елдина Жиговић и Невена Јаковљевић, а у старијем Тарик Аломеровић, Мартина Баковић и Емсел Цама. На Палићу је Ева Пап, књижевница из Сегедина, одржала промоцију својих романа која је-иако није пореклом из Војводине-поново уписала име Суботице у књижевност.У суботу, 12. јуна 2021. у дворишту библиотеке на Палићу, у оквиру пројекта Библиотека наотвореном, испред многобројне публике и поштовалаца одржана је промоција романа ЕвеПап: Пре него што зађе сунце, односно претходника овог романа: Сунце излази свакојутро. На промоцији Ирен Богнар, модератор у свом уводу је о изненадној појави ЕвеПап у књижевности рекла следеће: ,,Ева Пап је све до објављивања свог првог романабила непозната за нас. Сада осећамао као да смо је одувек познавали, исти осећај каошто је она описала главне јунаке свог другог романа који су већ одмах у старту уСарајеву осећали као да се познају сто година. Kао да је одувек познајемо, пошто оношто пише, као да пише о нама, о нашој личној прошлости, успоменама али, поготову оосећањима, људским опсесијама: о љубави, односу детета и родитеља, о моралнимобавезама, о тежини избора, о верности, о отпору или компромису према власти... стваримакоји се тичу обичног човека.”Заправо, много тзв. љубавних романа дотиче ове теме, али само површно, са превишесентиментализма и комерцијалних елемената, клишеа и кича. Романи Еве Пап се потпуноодударају од овог жанра, иако им је главна тема љубав. Начин на који се опходипрема предмету својих романа, с поштовањем, одмереношћу и љубављу што карактеришеприступ теми, стилско обликовање текста пуно финих ситних опажања, пажљиво одабранихдетаља који не спречавају да у великом успону обради више десетина година радње, а дапри том, читалац у једном даху прочита роман.Ева Пап је на промоцији говорила о томе да се материја за своје романе гомила вишеод двадесет година, и да помоћу својих породичних веза и увида у породичне документе,као и уз помоћ спољних информатора успела да прилично добро упозна свет у којем сеодиграва радња романа, друштвено-историјске прилике некадашње Југославије, али је нисуоне интересовале првенствено, него међуљудски односи. Радња се у оба романа заснивана истинским догађајима и судбинама, али се они мешају са фикцијом, пошто је немогућесве реконструисати, а то није ни био циљ.На промоцији је између осталог било речи и о титовској Југославији и о локалномпатриотизму оних који су заправо странци.Из књиге је фрагменте читао Арпад Черник, глумац Народног позоришта Суботице. Страна 1 од 56