text: Аустралија (), званично Комонвелт Аустралија (), држава је на јужној хемисфери која обухвата копно истоименог најмањег континента на свету, острво Тасманију, као и бројна друга острва у Јужном, Индијском и Тихом океану. Површина Аустралије износи 7.692.024 -{km2}- и по површини је 6. у свету. Окружена је Индонезијом, Источним Тимором и Папуом Новом Гвинејом на северу, Соломонским Острвима, Вануатуом и француском прекоморском територијом Новом Каледонијом на североистоку, и Новим Зеландом на југоистоку. По попису становништва из 2006. Аустралија је имала 19.855.288 становника. Главни град је Канбера, смештен у Аустралијској престоничкој територији. Највећи градови су Сиднеј, Мелбурн, Бризбејн, Перт и Аделејд у којима живи већина становника Аустралије. Аустралијски домороци насељавају аустралијско копно више од 42.000 година. Након спорадичних посета рибара са севера и европских истраживача и трговаца у 17. веку, Велика Британија је запосела источну половину острва током 1770, где је слала људе по казни у колонију названу Нови Јужни Велс, која је формирана 26. јануара 1788. године. Како је број становника растао и како су откриване нове територије, током 19. века формирано је још пет великих аутономних Британских прекоморских територија. Дана 1. јануара 1901, шест колонија формирало је федерацију названу Комонвелт Аустралија. Као федерација, Аустралија је успоставила стабилан либерално-демократски политички систем, остајући чланица Крунских земаља Комонвелта. Етимологија Име „Аустралија“ настало је од латинске речи -{Australis}-, што значи „са југа“. Приче о „непознатој јужној земљи“ () из доба старог Рима биле су уобичајене у средњовековној географији, иако нису имале упориште у стварном знању о континенту. У енглеском језику, реч -{Australia}- први пут је употребљена 1625. у делу Мастера Хаклита „Белешка о Аустралији, земљи посвећеној Светом духу“. Придев -{Australische}- користили су холандски званичници у Батавији од 1638, у значењу новооткривеног копна на југу. Име Аустралија коришћено је и 1693, у преводу књиге „Авантуре Жака Садера током истраживања и путовања у јужну земљу“, француског аутора Габријела де Фонија, који је писао под псеудонимом Жак Садер. Александар Далримпел користио је исти термин у делу „Историјски скуп путовања и открића у јужном Пацифику“ из 1771, у значењу читаве јужнопацифичке области. Џорџ Шо и сер Џејмс Смит објавили су 1793. књигу „Зоологија и ботаника Нове Холандије“, у којој су писали о „огромном острву, или боље — континенту Аустралији, Аустралазији или Новој Холандији“. Назив „Аустралија“ раширио се под утицајем књиге Метјуа Фландерса, „Путовање у јужну земљу (Аустралију)“, првог човека за кога се зна да је опловио континент. Овом књигом Фландерс је дао тој речи опште значење. Гувернер Новог Јужној Велса, Лаклан Маквари, касније је користио ту реч у званичним извештајима које је слао у Енглеску, да би 1817. предложио да она буде усвојена као званично име. Британска Краљевска морнарица је 1824. званично назвала овај континент Аустралијом. Географија Положај Суседне државе Аустралије су: Индонезија, Нови Зеланд и Папуа Нова Гвинеја. Површина државе износи 7.692.024 km2. Аустралијски континент је део Индо-аустралијског платоа. Окружена Индијским, Јужним и Тихим океаном, Аустралија је од Азије одвојена Арафурским и Тиморским морем. Аустралијска обала дуга је 34.218 -{km}- (не рачунајући прекоморска острва), а земља поседује пространу Ексклузивну економску зону од 8.148.250 -{km2}-, не рачунајући Аустралијску антарктичку територију. Велики корални гребен, највећи те врсте на свету,, налази се близу североисточне обале и простире на више од 2.000 -{km2}-. Планина Аугустус, која се сматра највећим монолитом на свету, налази се у Западној Аустралији. Са 2.228 m надморске висине, Кошћушко је највећа планина на аустралијском копну, иако је врх Мосон на удаљеној аустралијској територији Херд и Макдоналд висок 2.527 m. Геологија и рељеф Аустралија се може поделити на три велике природне регије: Источно побрђе, Средишњу низију и Западни плато. У Источном побрђу налази се највише планине Аустралије. Додуше, у поређењу с другим високим планинама у свету те планине су сразмерно ниске. Највиши планински врх регије и целе Аустралије је Кошћушко, висок 2.228 m. Обалска раван додирује пешчане плаже и стеновите клифове дуж тихоокеанске обале. У подручју обалне равни падне више кише него било где у Аустралији. То је основни разлог зашто је југоисточни део регије, од Бризбејна до Мелбурна, најгушће насељени део Аустралије. На нешто вишим надморским висинама налазе се висоравни. Неке висоравни имају плодно тло и користе се за гајење усева, док су друге под пашњацима и шумом. Шуме су честе у Источном побрђу, али већином су, осим далеко на северу, искрчене ради пољопривредних површина и градова. Средишња низија је најнижи простор у Аустралији. У овом крајолику превладава равница. Већи део низине је врло сув и врућ за усеве. Због тога је нужно наводњавање пољопривредних површина. У западном делу регије простире се пешчана пустиња. У неким деловима, ближе северној или јужној обали, тло је прекривено грубом травом или грмљем. Ти простори се користе за испашу стоке. На југу Средишње низине, где има више падавина, пољопривредници сеју пшеницу. У регији нема великих градова, тако да два највећа (Маунт Иса и Брокен Хил) имају једва око 30.000 становника. То су у ствари два рударска града. Западни плато заузима 2/3 Аустралије. Регија је нешто виша од Средишње низије, али је већином у ствари равница. Средишњи део Западне равни је полупустиња и пустиња. Према југу и североистоку пустиње поступно прелазе у простор с травом и грмљем. Већина такве земље користи се за испашу стоке. Ниже планине такође су пашњачко подручје. Највише кише пада на крајњем северу и југозападу, што омогућава развој пољопривреде. Воде Аустралија је најсушнији континент, па је највећи проблем недостатак воде у унутрашњости јер трећина Аустралије нема водених токова или су они повремени. Најважнија река Аустралије је Мари која се налази на југоистоку. Богата је водом зато што извире у планинским прегледима, па се њене користе за наводњавање. У унутрашњости су бројна слана језера (Ерово, Торенсово и Гарднерово језеро). Клима Највећи део Аустралије чине пустиње или полусушне области. Аустралија је најравнији континент са најстаријим и најнеплоднијим земљиштем, а уједно је и најсувљи насељени континент. Умерена клима простире се само на југоистоку и југозападу земље, где живи и највећи број становника. Пејзаж севера, са тропском климом, обухвата тропске шуме, шумовите области, травнате површине, мангрове мочваре и пустиње. На климу значајно утичу океанске струје, укључујући и Ел Нињо - јужно колебање, што утиче на периодичне суше и сезонски систем ниског ваздушног притиска, који ствара циклоне у северној Аустралији. Флора и фауна Иако највећи део Аустралије чине пустиње и полусушне области, она обухвата широк спектар природних станишта, од планинских врхова до тропских кишних шума и коралних гребена, и убраја се у једну од земаља са највећим биодиверзитетом. Због старости и, као последица тога, ниске плодности земљишта, изразито нетипичног распореда вода и дуготрајне географске изолације, аустралијски живи свет је разноврстан и јединствен. Око 85% цветних биљака, 84% сисара, више од 45% птица и 89% риба из умереног копненог појаса припадају ендемским врстама. Човекова активност угрожава многе аустралијске екорегионе и врсте које их насељавају. Федерални Акт о заштити животне средине и конзервацији биодиверзитета 1999 је правни оквир за заштиту угрожених врста. У оквиру националног Акционог плана о биодиверзитету, формиране су бројне заштићене зоне како би се сачували и заштитили јединствени екосистеми; 64 мочварна подручја уписана су на листу Рамсарске конвенције, док је 16 локација уврштено у Светску баштину. Аустралија је 2005. рангирана као 13. земља на свету према Индексу одрживог развоја околине. Обала Аустралије и океан су богати коралним гребенима, јер ту је Велики корални гребен који је највећи на свету. У океану има отровних ража и најотровнија медуза, као и ајкула, хоботница и разне врсте тропских риба. Већина аустралијских дрвених биљака су зимзелене, а многе, попут еукалиптуса и акације, прилагодиле су се дуготрајним сушама и честим пожарима. У Аустралији расту разноврсне бобичасте врсте које бујају на солима сиромашном земљишту. Земљиште је препуно отровних змија и паукова . У добро познате аустралијске животињске спадају монотермати (кљунар платипус и ехидна); торбари (кенгури, коале, вомбати) и птице ему и кокабура, велики рептили као естуарски крокодил и мање врсте крокодила . Динго је пренесен у Аустралију око 3.000 пре нове ере, трговином аустронезијских народа са аустралијским урођеницима. Многе биљне и животињске врсте су изумрле након доласка људи, укључујући и аустралијску мегафауну; друге су нестале доласком Европљана, међу њима и тасманијски тигар. Историја Процењује се да су први људи населили Аустралију пре 42.000 до 48.000 година. Ови први Аустралијанци били су преци данашњих аустралијских домородаца; кретали су се дуж обала јужне Азије и преко копнених мостова доспели до данашње Аустралије. Већина ових људи били су ловци-скупљачи, са развијеном говорном културом и веровањем у духове, поштовањем земље и веровањем у тзв. правреме (). Острвљани Торесовог мореуза, етнички Меланежани, населили су Острва у Торесовом мореузу и делове Квинсленда на крајњем северу; њихови обичаји били су и остали другачији од абориџинских. Први Европљанин који је несумњиво закорачио на аустралијско тле био је холандски морепловац Виљем Јансон, који се 1606. искрцао на обале полуострва Кејп Јорк. Током седамнаестог века, Холанђани су исцртали карте приобалног појаса на западу и северу острва и назвали га Новом Холандијом, али га нису населили. Године 1770, Џејмс Кук је опловио и уцртао источну обалу Аустралије коју је назвао Новим Јужним Велсом и прогласио поседом Велике Британије. Велика Британија је у Аустралији основала кажњеничку колонију у коју је слала преступнике на одслужење казне. Британска краљевска колонија Новог Јужног Велса основана је формирањем насеобине у Луци Џексон, 26. јануара 1788. Овај датум је касније постао Дан државности Аустралије. Ван Дименова Земља, данашња Тасманија, насељена је 1803, а 1825. постала је засебна колонија. Уједињено Краљевство је 1829. формално успоставило контролу над западним делом Аустралије. Од делова Новог Јужног Велса формиране су одвојене колоније: Јужна Аустралија 1836, Викторија 1851. и Квинсленд 1859. Северна Територија је основана 1911, издвајањем из провинције Јужна Аустралија. Јужна Аустралија је успостављена као „слободна провинција“ и као таква никада није била кажњеничка колонија. Викторија и Западна Аустралија такође су основане као „слободне“, али су касније прихватале и осуђенике. Довоз осуђеника у колонију Нови Јужни Велс прекинут је 1848, након притисака тамошњих досељеника. Аустралијски домороци, чији је број у тренутку доласка Европљана процењен на 350.000, смањивао се током наредних 150 година, превасходно због нових болести, присилног расељавања и културне дезинтеграције. Одвајање деце од породица, које неки историчари и аустралијски староседеоци називају и геноцидом, вероватно је допринело том смањењу. Такве интерпретације абориџинске историје други историчари критикују, сматрајући их претераним или исконструисаним из политичких или идеолошких разлога. Ова дебата је у Аустралији позната под називом Историјски ратови (). Након референдума из 1967, федерална влада је била овлашћена да спроводи политику и доноси законе поштујући Абориџине и њихову традицију. Старо власништво над земљом признато је тек 1992, када је у случају Мабо против Квинсленда (бр.2) одбачено тумачење Аустралије као „празне земље“ () у време доласка Европљана. Златна грозница у Аустралији започела је средином 19. века, а побуна рудара против пореза на дозволе за копање из 1854. била је први рани израз грађанске непослушности и аустралијске демократије. Између 1855. и 1890, у свакој од шест колонија успостављене су локалне владе које су руководиле највећим делом унутрашњих послова, остајући притом део Британског царства. Колонијална канцеларија у Лондону задржала је овлашћења у неким питањима, као што су спољни послови, одбрана и међународна пловидба. Након десетогодишњих припрема, колоније су 1. јануара 1901. формирале федерацију, која је названа Комонвелт Аустралија и организована је као доминион Британског царства. Аустралијска Престоничка Територија формирана је 1911, од дела територије Новог Јужног Велса, како би био обезбеђен простор за предложени главни град федерације — Канберу (Мелбурн је био престоница од 1901. до 1927). Северна Територија је изопштена из контроле владе Јужне Аустралије и 1911. предата на управу Комонвелту. Аустралија је добровољно учествовала у Првом светском рату. Многи Аустралијанци сматрају пораз Војних снага Аустралије и Новог Зеланда на Галипољу као догађај у ком је рођена аустралијска нација. Вестминстерским статутом 1931, који је Аустралија прихватила 1942, формално су прекинуте скоро све уставне везе између Аустралије и Уједињеног Краљевства. Шок изазван поразом Велике Британије у Азији током 1942. и претња од јапанске инвазије, утицали су да се Аустралија окрене Сједињеним Државама као новом савезнику и заштитнику. Од 1951, Аустралија је и формално постала војни савезник САД под окриљем АНЗУС уговора. Након Другог светског рата, Аустралија је подстицала масовну емиграцију из Европе; од седамдесетих и укидања Беле политике Аустралије, оснажена је имиграција из Азије и других неевропских делова света. Као последица тога, аустралијска демографија, култура и општа слика драматично су промењени. Последње уставне везе између Аустралије и Велике Британије покидане су 1986, усвајањем Аустралијског акта 1986, чиме је британска улога у аустралијској власти завршена. Године 1999, Аустралијанци су на референдуму педесетпетопроцентном већином одбацили предлог да Аустралија постане република, са председником кога би бирао парламент. Од избора Витлама Гофа за премијера 1972, Аустралија је усмерена на будућност у оквиру азијско-пацифичког региона. Политика Аустралија је уставна монархија са парламентарним системом власти. Краљ Чарлс III је аустралијски монарх, a његова улога се разликује од позиције коју има у осталим крунским земљама Комонвелта. На савезном нивоу краљa представља генерални гувернер Аустралије, док се гувернери нижег ранга налазе на челу држава чланица. Иако устав даје широка овлашћења генералном гувернеру, он их користи само уз препоруку премијера. Најпознатији случај употребе ових овлашћења мимо сагласности премијера било је распуштање Витламове владе током уставне кризе из 1975. Систем поделе власти у Аустралији чине: Законодавна власт: Парламент Аустралије, који чине краљ, Сенат и Представнички дом; краљa представља генерални гувернер Аустралије, чије су моћи сведене на пристајање на законе. Извршна власт: Савезно извршно веће, на чијем се челу налази генерални гувернер, ког „саветују“ извршни саветници; у пракси, они који стварно саветују гувернера су премијер и државни министри. судска власт: Високи суд Аустралије и други савезни судови. Усвајањем Аустралијског акта 1986, државни судови постали су формално независни од британског Судског комитета Државног савета. Дводомни парламент чине краљица, Сенат (горњи дом) са 76 сенатора, и Представнички дом (доњи дом) са 150 чланова. Чланови доњег дома бирају се на изборима, у оквиру посебних изборних јединица, тзв. електората, који дају по једног представника. Број делегата из сваке државе одређен је на основу броја становника, при чему је свакој држави загарантован минимум од пет представника. У Сенату, сваку државу представља 12 сенатора, а територије (Аустралијску Престоничку и Северну) по два. Избори за оба дома одржавају се на сваке три године; мандат сенатора траје шест година, па се на сваким изборима бира половина горњег дома, осим у случају тзв. двоструког распуштања. Странка са највећим бројем представника и Представничком дому формира владу, а њен лидер постаје премијер. Три највеће политичке партије су Аустралијска радничка партија, Либерална партија и Национална партија. Неколико малих партија, укључујући и Зелене и аустралијске демократе, имају своје представнике у парламенту, као и неколико независних кандидата. Од избора 2018, Либерална странка Аустралије коју тренутно предводи премијер Скот Морисон, налази се на власти у Канбери. Радничка партија је на власти у свакој држави и територији. Гласачко право, на нивоу територија, држава и федерације, имају сви пунолетни грађани (преко 18 година старости), а гласање је обавезно у свим јединицама, изузев у Јужној Аустралији. Административна подела Аустралија се састоји од шест држава, три територије на матичном копну и седам мањих прекоморских територија. Државе су Нови Јужни Велс, Квинсленд, Јужна Аустралија, Тасманија, Викторија и Западна Аустралија. Две значајније континенталне територије су Северна Територија и Аустралијска Престоничка Територија. У многим питањима територије функционишу као државе. Једини изузетак је правило да федерални парламент може да поништи законе територијалних парламената. Насупрот томе, акти федерације могу да суспендују државне само у случајевима који су дефинисани Чланом 51. Устава Аустралије; сва остала законодавна овлашћења, укључујући и области здравства, образовања, полиције, правосуђа, саобраћаја, јавног транспорта и локалне самоуправе, искључиво су у надлежности државних парламената. Свака држава и територија има своје законодавне органе (једнодомне у случају Северне Територије, Престоничке Територије и Квинсленда, односне дводомне у свим осталим државама). Доњи дом је познат под називом Законодавна Скупштина (Скупштински Дом у Јужној Аустралији и Тасманији), а горњи као Законодавни Савет. Шефови влада у свакој држави и територији називају се премијери, односно главни министри. Државни гувернер представља краљицу у свакој држави, администратор у Северној Територији, а главни гувернер (федерални) столује у Аустралијској Престоничкој Територији. У саставу Аустралије је и неколико мањих територија; федерална влада контролише одвојену област у Новом Јужном Велсу — Територију Џервис беј, као морнаричку базу и луку за главни град. Уз ову, Аустралија контролише и следеће, насељене територије ван аустралијског континента: острво Норфок, Божићна острва, Кокосова острва, као и неколико углавном ненасељених прекоморских територија: Острва Ашмор и Картије, Острва Коралног мора, Острво Херд и острва Мекдоналд, и Аустралијску антарктичку територију. Спољна политика и војска Током последњих деценија, аустралијска спољна политика почива на тесној вези са Сједињеним Државама, кроз АНЗУС пакт, али и сарадњи са државама азијско-пацифичког региона, преко уговора АСЕАН и Форума пацифичких острва. Аустралија је 2005. постала чланица Источноазијског самита, да би потом потписала и Уговор о пријатељству и сарадњи. Аустралија је чланица Комонвелта нација, чији се лидери окупљају на посебним скуповима шефова земаља Комонвелта. Земља се активно залаже за либерализацију у светској трговини. Предводила је формирање Каирнс групе и АПЕК-а, чланица је Организације за економску сарадњу и развој и Светске трговинске организације. Аустралија је иницирала неколико важних билатералних уговора о слободној трговини, међу којима је најновији Аустралијско-амерички уговор о слободној трговини. Једна је од земаља оснивача Уједињених нација, а учествује и у међународном програму помоћи, који делује у више од 60 земаља. У буџету за 2005-2006. предвиђено је 2,5 милијарди аустралијских долара за програме помоћи земљама у развоју, што је, у односу на аустралијски БДП мање него што је земља требало да одвоји по стратегији УН о Миленијумским развојним циљевима. Аустралијске одбрамбене снаге састоје се од Аустралијске морнарице, Аустралијске копнене војске и Краљевских аустралијских ваздушних снага, и чини их више од 51.000 припадника у редовном, односно 21.000 у резервном саставу. Сви војни сектори ангажовани су у регионалним и светским мировним мисијама Уједињених нација (последње у Источном Тимору, на Соломонским острвима и у Судану), у санирању последица катастрофа, као и у оружаним конфликтима, укључујући и инвазију на Ирак из 2003. Влада поставља шефа одбрамбених снага, бирајући га из редова једног од три сектора; актуелних шеф одбрамбених снага је шеф ваздушних снага маршал Ангус Хјустон. У буџету за 2006/07. за област одбране предвиђена су 22 милиона долара. Привреда Аустралија има развијену, мешовиту привреду западног типа, са нешто вишим бруто домаћим производом у односу на Велику Британију, Немачку и Француску, посматрано кроз паритет куповне моћи. Земља се налази на трећем месту листе Индекса друштвеног развоја УН за 2006, док је у односу на општи квалитет живота у 2005. заузела шесту позицију на листи магазина Економист. Одсуство извозно оријентисане прерађивачке индустрије најчешће означава као кључна слабост аустралијске привреде. Међутим, све развијенији туризам и растући извоз робе широке потрошње учинили су ову критику мање битном. Аустралија је ипак четврта земља на свету по висини текућег дефицита, изражено у апсолутним цифрама (у релативним, то износи око 7% БДП-а). Неки економисти сматрају ово проблематичним, посебно због тога што се подудара са високом трговинском разменом и ниским каматама које смањују трошкове отплате спољног дуга. Хоукова влада започела је процес економске реформе увођењем пливајућег курса аустралијског долара и делимичном дерегулацијом финансијског система. Хауардова влада наставила је процес микроекономских реформи, укључујући и делимичну дерегулацију тржишта рада и приватизацију државних фирми, пре свега у области телекомуникација. Посредни порески систем суштински је реформисан у јулу 2000, увођењем пореза на добра и услуге од 10%, што је незнатно смањило чврсто ослањање аустралијског пореског система на порез од прихода појединаца и фирми. У јануару 2007, незапосленост у Аустралији била је 4,6%, са 10.033.480 запослених људи. Током последње деценије, инфлација се углавном кретала између 2—3%, а минималне каматне стопе између 5—6%. Сектор услуга, укључујући туризам, образовање и финансијске услуге, чини 69% бруто домаћег производа. Пољопривреда и природне сировине чине између 3—5% БДП-а, али значајно доприносе укупној спољнотрговинској способности земље. Аустралија највише извози у Јапан, Кину, Сједињене Државе, Јужну Кореју и Нови Зеланд. Становништво Већина Аустралијанаца су потомци европских досељеника из 18. и 19. века, посебно Британаца и Ираца. Од краја Првог светског рата, аустралијска популација се учетворостручила, подстицана амбициозним програмима за имиграцију. Након Другог светског рата, па до 2000, скоро 5,9 милиона људи имигрирало је у земљу, што значи да је скоро двоје од сваких седам Аустралијанаца рођено у иностранству. Имигранти су углавном обучени, али имиграциона квота обухвата и категорије за чланове породице и избеглице. У 2001, пет највећих група које чине 23,1% Аустралијанаца рођених у иностранству, потичу из Уједињеног Краљевства, Новог Зеланда, Италије, Вијетнама и Кине. Убрзо након укидања Беле аустралијске политике 1973, влада је организовала и подстицала бројне иницијативе, како би промовисала расну хармонију базирану на политици мултикултурализма. У Аустралију је 2005. емигрирало укупно 123.424 људи. Од њих, 17,736 било је из Африке (5.654 из Судана, 4.594 из Јужне Африке итд), 54.804 из Азије (4.239 са Филипина, 3.036 из Сингапура, 2.936 из Малезије, 1.936 из Ирака итд), 1.506 из Јужне Америке и 1.813 из јужне Европе (671 из Србије и Црне Горе, 310 из Македоније, 115 из Албаније итд). Аустралијских староседелаца, Абориџина и Острвљана Торесовог мореуза, према попису из 2001. било је 410.003 (2,2% укупне популације), што је значајно повећање у односу на 1976, када их је било 115.953. Ниво незапослености код аустралијских домородаца је изнад аустралијског просека, чешће су предмет хапшења, лошије су образовани и са мање животног искуства у односу на остало становништво. Попут других високоразвијених земаља, и Аустралија се суочава са израженим променама у старосној структури становништва, које су повећале број одлазака у пензију, смањујући обим радно активног становништва. Велики број Аустралијанаца (759.849 у периоду 2002-2003) живи ван државе у којој су рођени. Званични језик је енглески, којим се говори и пише у облику који је познат као аустралијски енглески. Према попису из 2001, енглески као једини језик у кући користи око 80% становништва. Следећи најучесталији језик је кинески (2,1%), па италијански (1,9%) и грчки (1,4%). Око 50.000 аустралијских држављана (0,25% од укупног становништва) говори неки од домородачких језика као матерњи, а најраспрострањенији су западни пустињски (7.400) и арернте (5.500). Многи припадници прве или друге генерације потомака миграната говоре два језика. Верује се да је у време првих контаката са Европљанима, постојало између 200 и 300 аустралијских абориџинских језика. До данас је преживело свега 70, од чега само њих 20 није у опасности од изумирања. Домородачки језик остао је основни језик за око 50.000 људи (0,25%). Знаковни језик познат као ослен () користи око 6.500 Аустралијанаца. Аустралија нема државну религију. На попису из 2006, око 68% Аустралијанаца сматра себе хришћанима: 26% се изјаснило као католици, а 19% као англиканци. Аустралијанаца који се не изјашњавају као хришћани, има око 5%. Око 19% испитаних не подржава ни једну религију (што обухвата атеизам, хуманизам, агностицизам и рационализам), док је 12% испитаних одбило да се изјасни или дâ адекватне одговоре. Попут других западних земаља, активно учешће грађана у црквеним активностима је на знатно нижем нивоу; цркву једном недељно посећује око 1,5 милиона Аустралијанаца, тј. око 7,5% популације. Школско образовање је обавезно од 6-15. године (16. у Јужној Аустралији и Тасманији, односно 17. у Западној Аустралији), што је утицало на то да стопа неписмености буде мања од 1%. Аустралијска влада је подржала оснивање 38 универзитета и, иако је у међувремену отворено неколико приватних, већина се финансира средствима из буџета. Постоји и државни систем колеџа за стручну обуку, познат као ТАФЕ институти, а многи синдикати организују обуку нових радника. Око 58% Аустралијанаца између 25. и 64. године има стручно или високо образовање, а са 49% факултетски образованог становништва, Аустралија је на првом месту међу земљама чланицама Организације за економску сарадњу и развој. Однос домаћих и иностраних студената на аустралијским факултетима највећи је у ОЕЦД-у. Највећи градови Култура Од 1788. па све до средине 20. века, англо-келтска културна традиција била је основ аустралијске културе и развијала се под утицајем специфичног окружења и култура староседелаца. Током последњих 50 година, аустралијска култура се развијала под снажним утицајем америчке поп културе (телевизије и филма пре свега), масовне емиграције из земаља неенглеског говорног подручја и азијских суседа. Богата и оригинална аустралијска уметност — књижевност, филм, опера, музика, сликарство, позориште, плес и занати — позната је и призната широм света. Аустралија има дугу историју ликовних уметности, коју су зачели аустралијски домороци, цртајући по пећинским зидовима или на кожи. Од доласка Европљана крајем 18. века, најчешћи мотив аустралијског сликарства је аустралијски пејзаж, виђен у радовима Артура Стретона, Артура Бојда и Алберта Наматџире, између осталих. Традиција староседелаца углавном је преношена усмено и у уској је вези са обичајима и предањима о тзв. правремену (-{Dreamtime}-). Музика аустралијских Абориџина, њихов плес и сликарство, видљиво утичу на савремену ликовну и сценску уметност. Аустралија има живу традицију у музици, балету и позоришној уметности; многе позоришне трупе се финансирају из федералног буџета, преко Аустралијског Савета. Сваки главни град има симфонијски оркестар, док је Аустралијска опера постала позната са чувеном дивом Џоан Сатерленд; аустралијска музика обухвата класичну, џез, и многе популарне жанрове. Најпознатија поп певачица је Кајли Миног, а глумци у Холивуду су Никол Кидман, Хју Џекмен, Кејт Бланчет, Сем Вортингтон и други . И аустралијска књижевност је инспирисана окружењем; дела писаца попут Банџоа Петерсона и Хенрија Лоусона доносе упечатљив доживљај аустралијске дивљине. Обележја колонијалне Аустралије, отелотворена у раној књижевности, разлежу се до периода модерне Аустралије, наглашавајући идеје једнакости, повезаности међу људима (тзв. mateship) и антиауторитаризма. Патрик Вајт је једини Аустралијанац који је 1973. добио Нобелову награду за књижевност; многи га сматрају једним од најзначајнијих писаца на енглеском језику у 20. веку. Аустралијски енглески је основна варијанта енглеског језика; његова граматика и изговор углавном се базирају на британском енглеском, али је обогаћен бројним локалним лексичким правилима и фразама, од којих су неке ушле и у стандардни енглески. Аустралијски фудбал настао је у Викторији касних педесетих година 19. века, а играо се како на аматерском, тако и на професионалном нивоу. Реч је о спорту који привлачи највећу пажњу публике у Аустралији; утакмице су веома посећене, а чланство у клубовима масовно. Аустралија има два јавна сервиса (Еј Би Си и вишејезични Ес Би Ес), три комерцијалне телевизијске мреже, неколико претплатничких ТВ сервиса, и бројне јавне, непрофитне телевизијске и радио-станице. Аустралијска филмска индустрија доживела је критички и комерцијални успех. Сви већи градови имају дневне новине, а на нивоу целе земље излазе два дневна листа, Острелиан () и Острелиан фајненшел ривју (). Према подацима Репортера без граница, Аустралија је 2006. била на 35. месту на листи земаља по слободи медија, иза Новог Зеланда (19) и Уједињеног Краљевства (27), али испред Сједињених Држава. Овако ниска позиција последица је ограничења у погледу могућности приватног власништва над медијима у Аустралији; у ствари, већина аустралијских штампаних медија су под контролом Њуз корпорејшна, односно Ферфакс мидија. Спорт у Аустралији Спорт је важан део аустралијске културе. Специфична клима допушта бројне спољне делатности; 23,5% Аустралијанаца старијих од 15 година редовно учествује у организованим спортским активностима. Аустралијски фудбал је најпопуларнији спорт у Аустралији. Затим следе рагби 13, рагби 15, а на четвртом месту је фудбал. На међународном нивоу, Аустралија има јаке тимове у крикету, хокеју, нетболу (игра слична кошарци), рагбију, а добре резултате остварује и у бициклизму, веслању и пливању. У Аустралији су популарни популарни спортови и трке коња и аутомобилизам. Рагби 15 репрезентација Аустралије је два пута била првак Света. Рагби 13 репрезентација Аустралије је чак 10 пута била првак Света. Аустралија је учествовала на свим Летњим олимпијским играма новог доба, као и на сваким Комонвелтским играма. Била је домаћин Летњих олимпијских игара 1956. у Мелбурни и 2000. у Сиднеју, а од 2000. године налази се међу првих пет олимпијских земаља у односу на број освојених медаља. Аустралија је такође била домаћин Комонвелтских игара 1938, 1962, 1982. и 2006. У остале значајне међународни спортске догађаје који се редовно организују у Аустралији спадају Отворено првенство Аустралије, први од четири гренд слем тениска турнира, годишње међународни турнири у крикету и Велика награда Аустралије у формули један. У Аустралији је уобичајено да влада или компаније стипендирају успешне спортисте. Телевизијски преноси спортских такмичења су веома популарни; у најгледаније телевизијске програме спадају Летње олимпијске игре и финала домаћих или међународних фудбалских такмичења (аустралијског, односно европског фудбала). Референце Литература Спољашње везе Владе Аустралије (федерације, држава и територија) Влада Аустралије Аустралијски биро за статистику Туризам Аустралије Сателитске слике Аустралије (Гугл мапе)


Буну посавских земљорадника угушила је регуларна Турска војска из Стамбола.Турци су у свом бијесу запалили више кућа у Жабару, Обудовцу и другим мјестима и убили више мирних тежака који се нису сакрили јер су мислили да нису ником ништа криви. Устаници су цијели први дан борбе пружали жесток отпор на Липику, Дугој Њиви-селу код Градачца и под Требавом, све док су имали довољно муниције.Остало је забиљежено да је барјактар у Протиној буни био Јаков Живковић из Човић Поља(село које припада Општини Доњи Жабар) у октобру 1858.године на Липику.У тој борби се истакао и Иљо Мирковић из Доњег Жабара, Јован Калиновић из садашњег Пелагићева, Цвијетин Бабић из Слатине, Мићо Зеленкић из Крепшића и Глиша Прибојац из Брчког.


У периоду друге половине XVIII и прве четвртине XIX вијека, на овом подручју је било јако много недаћа које су проузроковане поплавама, сушама, епидемијом куге, али исто тако и све тежим животом под турском влашћу.


На крају првог дана уписа, у 20.00 часова, уписано је 143 студената на Основне академске студије Архитектура (ОАСА) 2016/17,...


source: fineweb

text: Патријарх Иринеј служио Литургију у Казанском саборном храму у Петрограду На овај престолни празник Патријарху су саслуживали Митрополит петроградски и ладошки Владимир, Митрополит волоколамски Иларион, ректор петроградских духовних школа Епископ петергофски Амвросије, намесник Новоспаског ставропигијалног манастира Епископ воскресенски Сава, Епископ тихвински и лодејнопољски Мстислав, као и српски архијереји: Митрополит црногорско-приморски Амфилохије, Епископ новограчаничко-средњезападноамерички Лонгин, Епископ бачки Иринеј, Епископ рашко-призренски Теодосије и Епископ моравички Антоније. По окончању богослужења, поглавара Српске Цркве је поздравио Митрополит петроградски и ладошки Владимир, који је честитао празник иконе Казанске Матере Божје и казао: „Казанска икона Матере Божје је једна од најпоштованијих икона у Русији и у целом православном свету. Данас ми светкујемо дан њеног чудесног проналаска у граду Казању. Много је копија ове иконе у свим градовима наше Отаџбине и оне су се прославиле као чудотворне. Једна од њих је донета у Петроград, и за њу је изграђен овај величанствени саборни храм. Казанска икона је постала заштитница и покровитељка северне престонице, и пред њом се свагда окупља велики број богомољног света.Надамо се, Ваша Светости, да ће саборна молитва пред овим чесним ликом Пресвете Богородице бити за Вас, и за све нас, извор благодати. Желим Вам добро здравље и помоћ Божју у Вашим просветитељским трудовима. Ис пола ети, деспота!“ У спомен на посету Петрограду и служење Литургије у катедралном храму Петроградске митрополије, Митрополит Владимир је уручио Патријарху српском крст и панагију, као и копију чудотворне иконе Казанске Матере Божје. У одговору је Патријатрх српски Иринеј казао да је и раније посетио Петроград: „Посебно ме радује што сам поново у граду Светога Петра. Иначе, овде сам већ био, али за ме је сугуба част и радост посетити га у својству Поглавара Српске Православне Цркве и одслужити Божанску Литургију у њеној саборној цркви на дан празника престола – празника Казанске иконе Матере Божје. Петроград је друга престоница Русије. Велики је значај овога града не само за Русију, него и уопште за сву европску историју. И за Српску Цркву овај град има нарочити значај. Овде су боравили и живели црногорски митрополити Петар I и Петар II. Свети Петар I Цетињски прославља се не само у Српској Цркви, него и у сабору петроградских светих. Свети Петар је био посвећен у Петрограду у архијерејски чин. Одавде је за Црну Гору слана помоћ која је помагала учвршћењу православне државе и очувању православља. Касније се овде на Академији школовао Патријарх српски Варнава, а исто тако и велики богослови, преподобни Јустин Ћелијски (Поповић) и Епископ жички Свети Николај (Велимировић). Петроград је град Цара-мученика Николаја II. Ми га поштујемо не само као страстотерпца, него и као борца за српски народ. У Београду су на Новом гробљу сахрањени руски војници које је овај Цар послао да се боре за Србију. Ми се молимо за ове људе као за своје рођене, као за сопствене оце и дедове, јер су то – војници Христови.“ Патријарх Иринеј се молитвено сетио и руских војника који су током Другог светског рата допринели ослобађању народа Балкана из фашистичког јарма. Поглавар Српске Православне Цркве изразио је дубоку захвалност Руској Православној Цркви, руској Влади и руском народу на помоћи српском народу на Косову. "За нас је та помоћ веома важна, јер, поред Руске Цркве, не постоји у свету друга Црква која нас тако отворено и снажно подржава у косовском питању", рекао је Патријарх. Патријарх Иринеј је подарио Митрополиту петроградском и ладошком Владимиру крст и панагију. Свечани ручак у част Српског Патријарха и високе делегације уредио је Митрополит Владимир. Први је узео реч председник Оделења спољних црквених послова Иларион волоколамски и, између осталог, рекао: „Дозволите ми, Ваша Светости, да Вас поздравим у граду Светога Петра – у граду који је дуго времена био престоница Руског царства, а тиме и црквена престоница наше државе, па се данас с правом назива другом престоницом Русије, али је и синодлана столица, јер по благослову Свјатејшег Патријарха Кирила једном годишње овде се одржавају седнице Свештеног Синода. Својим очима сте видели, а имаћете још могућности да видите, како живе верници овога града. Видели сте с каквом љубављу сва Руска Православна Црква, а у том броју и Петроградска свештена митрополија, примају Вашу Светост. То је повезано с тим што међу нашим двема Црквама постоје веома блиске многовековне везе сарадње и пријатељства, везе које су запечаћене крвљу наших војника који су бранили српску земљу, а на које живи спомен у српском народу. Данас сте казали да нема друге Цркве, осим Руске, која би у толикој мери подржала Српску Цркву, а самим тим и питање Косова. Заиста, ми смо током протеклих година били сведоци највеће трагедије српског народа који живе у косовској покрајини. Непријатељствовања над светињама српског народа, над српским народом који живи на Косову – све то је пристекло по наредби западних држава, јер су западна средства информисања представљали слику у једностраном кључу, трудећи се да убеде своје читаоце како су Срби кривци за све, док се Албанци приказују само као људи коју страдају. Многи од нас смо посетили косовски крај и знамо стварно стање ствари. Видели смо како тамо живе Срби, а међу њима и монаштво у Високим Дечанима и у Пећкој патријаршији. И, зацело, ми ћемо и убудуће подржавати Српску Цркву у њеним залагањима да очува светиње косовске покрајине и заштити српска насеља Косова и Метохије.“ Извор: Служба за комуникације Московске Патријаршије


Кајсија Улианикхински: опис сорте, фотографија )Временски рок за искрцавање и избор локације Нега марелица Болести кајсије Складиштење кајсија Кајсија Улианикхински је популарна међу баштованима, јер има ниске захтјеве за услове за узгој на позадини високих приноса.Кајсије ове сорте су направљене од укусних ароматичних џемова и конзерви, али се могу јести свеже. Кајсија Улианикхински - незахтјевна сорта Сорта је добила име по свом творцу, узгајивачу Л.М.Улианикхин, који га је довео у процес укрштања две сорте кајсије. Опис марелица Улианикхински: дебела круна, висина стабла до 4 м; Стабљике расту равно; смеђа кора са црвеном нијансом; кратке интернодије са бројним сивим сочивом велике величине; пупољци расту као мали конус, са смеђим нијансама тамне нијансе са годинама; плодови се развијају на букетним гранама једногодишњих изданака; Мали листови зелене нијансе су у облику пилећег јајета; листопадни врх има шиљаст облик; на цветовима је пет белих латица,у облику налик на елипсу, фаза цветања траје док се лишће не отопи; жути овални плодови са руменилом, тежина једне кајсије је 30 г; мирисно жуто месо са сочном и благом структуром; густа кожа са благим длаком. Улианикхински марелица произвела жутие плодове с руменој страни 54) велики плодови са одличним укусом; марелице толеришу транспорт на велике удаљености; самоплодна сорта; отпорност на штетне инсекте. Кајсија у овој сорти има недостатке: може сазревати мале плодове, потребно је контролисати влажност тла, избјегавати прекомјерну влагу. Дрвеће такође може произвести изданке без плодова. Датуми искрцаја и избор локације Најпогодније вријеме за садњу младих кајсија-је прољеће (крајем априла) и јесен (друга половина септембра или почетком октобра). Садња у јесен је ефикаснија, јер се дрво брзо укоријенило и прилагођава новим условима. Карактеристике избора локације: За слетање, потребно је изабрати добро осветљена места која нису изложена ветру. Кајсија воли влагу, тако да подземне воде треба да буду најмање 3 м. Ако биљка нема влаге, треба да водите рачуна о додатном заливању или уређењунаводњавање у врту. Висок принос стабала кајсије примећен је на лаким тлима типа иловача. Баштованци не препоручују узгој кајсије ове сорте у глиненом земљишту, као иу подручјима са тешким иловастим земљиштем. Тло би требало да има низак или неутралан индекс киселости. Садница треба да буде равне површине, гране без огреботина и трагова штеточина или болести. Препоручује се набавка младог дрвећа у специјализованим продавницама, а не на тржишту, јер се не може купити садница, већ само садница која расте, али не производи плодове. Приликом куповине обратите пажњу на следеће тачке: Кора дебла не би требала имати пукотине, букавце или било коју другу штету. Код младице, гране би требале бити густе, а на доњем дијелу стабла требао би бити трн који је остао од стоке. Коренски систем младице треба да буде добро развијен и да има велики број мокраћних корена. Не можете купити младицу са смрзнутим или сувим кореновим системом. Ако купите садни материјал са оштећеним коријењем или стаблом, саднице се неће укоријенити.Стога, при избору младих стабала за садњу, вреди посветити посебну пажњу на њихово стање. Младе кајсије треба посадити у посебно ископане јаме дубине и пречника од 80 цм.Муллеин канте, оф кг дрвеног пепела, 650 г гранулисаног суперфосфата и 350 г раствора калијум сулфата и све се помеша.Сипајте припремљену смјесу у рупу са младицом и излијте је обилно. Брига за марелице Обрезивање стабала треба обавити и током пролећа и јесени.Након искрцавања, прве 3 године се препоручује да се формира круна од 5–7главних грана на удаљености од 35-размака од 40 цм. После трогодишњег формативног орезивања: санитарна резидба; обрезивање типа орезивања; обрезивање против старења. Потребно их је редовно проводити, што ће омогућити оштећење згуснуте круне и постизање високог приноса великих плодова. Обрезивање се врши специјалним баштенским маказама.Ако резови имају велику површину, препоручује се да их третирате вртним травњаком. Дрвеће кајсије ове класе треба додатно залијевање.Код младих стабала стопа воде је од 40 до 50 литара, а за одрасле - од 60 до 80 литара. Додатно заливање је неопходно у таквим периодима: пре цветања и после њега; током интензивног раста дрвета; 10–15дана пре него што марелице сазрију. У јесен је потребно залити воду да би се побољшала отпорност биљке на мраз.Многи вртлари муљају подручје око дебла, што спречава брзо испаравање воде. Пре цветења, марелица треба добро заливати У различитим вегетацијским периодима, оплодити различитим решењима. У пролеће, препоручује се да се коренски прелив изведе са минералним раствором урее и раствором дивизма.Љети се лисна гнојидба проводи с 3% отопином урее. У јесен, коријенски систем стабла се храни са раствором калијум хлорида и суперфосфата, и врши се калцификација земљишта. Ако је потребно ископати земљиште у близини дебла, треба посути 15 кг стајњака. Марелице утичу на такве наметнике: За третирање дрвета користе се такви препарати" Тагоре"," Цхлороспхане"," Фитоверм". Као превентивну меру неопходно је редовно заливање, малчирати скоро избраздано земљиште и наносити ђубриво. Неопходно је попрскати дрво у сухом времену без вјетра. У врућим данима са повећаним ултраљубичастим зрачењем, лечење се не препоручује. Дрога "Тагоре" помогне да се превазиа кукци Кајсија није често изложена болестима. Ако се открију први знаци болести, препоручује се да се одмах третира и спријечи ширење болести кроз цело дрво. Ова сорта најчешће је упадљива: смеђе лишће; перфориране мрље. За прераду воћних стабала се користе"Дом," Нитрафен", бакар хлор, бакар сулфат, мешавина Бордеаук. Као превентивну меру, неопходно је распршити кајсије у рано пролеће лековима који спречавају настанак болести. Требало би спровести редовну санитарну резидбу, палити лишће и захваћене гране треба спалити, а тло треба ископати у пределу стабла. "Нитрафен" - лек против обсества марек Склад "магкаа" Първи плодове од оваа сорта се произвежда на крајот на јули.У просеку, принос по стаблу је од 80 до 100 кг.Плодове треба ручно полагати у кутије од пластике или дрвета, јер имају веома деликатну кожу и могу се оштетити ако сипате марелице. Ако се планира транспорт на дуге удаљености или дуг рок трајања, препоручује се да се плод покупи са стабла зеленом бојом. Да бисте задржали свеже кајсије, морате их ставити у фрижидер на нулту температуру и високу влажност. Кајсије су погодне за замрзавање и сушење.За складиштење таквих плодова просторије треба редовно провјетравати, а температура не смије прелазити 20° Ц .Ако је температура висока, онда осушено воће постаје тврдо и постаје тамно у боји, губећи нутритивна својства.


source: CulturaX

text: Стотине навијача Ливерпула ушло на стадион без карата | БН Стотине навијача Ливерпула ушло на стадион без карата Финале Лиге шампиона у паризу је почело са пола сата закашњења, а играчи су се загревали у два наврата! Наступ је завршила светска музичка звезда Камила Кабељо, али то је остало потпуно у другом плану, после свега што се дешавало око кашњења и гужви испред стадиона. Спорт 28.05.2022 | 22:09 Огласио се брат Ђоела Матипа, Марвин, који је дао изјаву са стадиона "Сен Дени". "Организација око и унутар стадиона није вредна финала Лиге шампиона! Користили су сузавац у деловима где су била деца, то је опасно!", рекао је Марвин Матип. Навијачи су прескакали прилично високу ограду, неки од њих су заустављени, али је већи број успео да прође поред редара и утрчи на западну трибину, која делује крцато у овом тренутку. Ипак, изгледа да то није једини проблем, пошто су настали нереди и након реакције полиције која је употребила и сузавац. У међувремену на терен су изашли играчи два тима, који су започели загревање изнова. У сваком случају, пропусти у организацији озбиљно су пореметили комплетну церемонију финала, па и само одигравање меча. Надамо се да то неће утицати и на квалитет меча, од којег се заиста много очекује. А шта се то од овог меча ,,много очекује"???? Јел то он нешто вреднији него прошли финални мечеви?? Можда очекујете да играчи и публика кажу ,,слава украјини", да запале Руску заставу па Клоп је већ изјавио да играју за Украјину. Британска говна би то и урадила али Шпанци не смију, имају Каталонију...Само гази Русијо нацистичка говна.


Црвена звезда - Раднички 3:0 - СД Црвена звезда Насловна Издвајамо Црвена звезда – Раднички 3:0 Црвена звезда – Раднички 3:0 Овај пут је Бен преузео одговорност и рутински је са „креча“ погодио мрежу за 2:0 у дербију плеј-офа! Црвена звезда – Раднички 3:0 (2:0) Стадион: Рајко Митић. Гледалаца: 13.156. Судија: Новак Симовић. Стрелци: Боаћи у 23′ (пен) и 48′, Бен у 45+1′ (пен). Жути картони: Јовичић (Црвена звезда); Којашевић, Црномарковић (Раднички Ниш) Претходни текстКК Црвена звезда мтс – шта је следеће? Следећи текстПораз Звезде, Спартак продужио полуфиналну серију


text: Лантау |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| |Овом чланку или једном његовом делу је потребно сређивање. Чланак је означен овим шаблоном 00.00.0000. и налази се у категорији Географија. Лантау острво, такође Лантао, је највеће острво у Хонгконгу, који се налази на ушћем Бисерне реке. Име је пореклом старог домаћог назива Лантауог Врха (трад. кин. 爛頭, упрошћ. кин. 烂头 буквално „чупава глава“). Административно, Лантау је дио Дистрикт Острва, а мањи дио на сјевероистоку острва припада Дистрикту Цуен Вен. Има површину 146,38 km2. Оригинално ово место је било место риболовних села. Острво је у посљедњих година био претворен са развојем неколико великих инфраструктурних пројеката, укључујући Хонгконговог новог међународног аеродрома, Нгонг Пинг 360 и хонг конговог дизниленда. Историја[уреди] Артефакти ископљени на острву показују људске активности који се датира у доба неолита и бронзаног доба. На примјер, каменска резбарија у Шек Пику се мисли да је од бронзаног доба, док круг од камена у Фен Лау је вјероватно из доба неолитике. Оба мјеста се налазе на југозападној обали острва. Острво је био познат именом Таи Хаи Шан (大奚山) у далекој прошлости. Био је често приказан у навигацијској карти због близине главног морског смјера у Јужној Кини. Двор Јужне Сонг династије 1276. године је побјегао до Гуандонга бродом, бјежећи од Монголских нападача, остављајући цара Гонг Ди иза. Било која нада отпора су усредоточена на два млада краљевића, Гонг Дигова брата. Старији дечак, Жао Ши, стар девет година је проглашен цар, и 1277. године, царски суд су тражили уточиште прво у Сребрно Рудној Луци (Мејво) на острву Лантау, а касније у данашњем Ковлун Граду (Види Сунг Вонг Тои). Старији брат је постао болестан и умро, те је замењен од стране млађег, Жао Бинга, стар седам година. Он је умро 1279. године, и династија Сонг се завршила. Ти цареви су такође вјероватно држали двор у Тунг Чунг долини, која узима своје име од локалног хероја који је дао свој живот за цара. Сол је илегално био произведен у Лантау. Ово су сазнали кинески владари током 16-ог вијека, и локални господар посљедицом је ставио многе оточане на смрт. Лантау острво, заједно са Туен Мун су били међу првих европских трговачких насеља у подручју Бисерне реке, основани од Португалских трговаца у 1510. години. Португалци су напустили та насеља око 1517. године, након пораза против кинеске војске. Касније, острво је постао важан трговачки пост за Британце, дуго прије него што су показали занимање за Хонгконг Острво. Сребро је било ископавано из рудника у Мејвоу до 19-ог вијека. Лантау је био велико мјесто отпора против Јапана током Другог светског рата. Покрет отпора користио је острвска шумовита подручја, и дубоке долине, како би организовали засједе и мицали залихе. Побуњенички покрет је стекао репутацију за отпорност, и они су истрајали кроз рат до пораза Јапанске окупације 1945. године.


text: Веји |Овај чланак или његов део не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| Веји је био најбогатији град Етрурске лиге, на јужној граници Етрурије. Као етрурски град најближи Риму, био је дуго у рату с Римом. Према римској аналистичкој традицији, Рим је са Вејом водио дугачак и тежак рат који је трајао десет година (406–396. п. н. е.). Међутим, изгледа да су аналистички прикази овога рата моделовани према митском тројанском рату. После освајања Веја, његова богиња-заштитница, „краљица Јунона", била је свечано позвана да пређе у Рим. Територија града била је припојена Риму, чиме се римска територија увећала за 84 одсто, због чега су у то време створене четири нове сеоске трибе. Током рата са етрурским градом Фиденом (437–426. п. н. е.) и овог рата са Вејом Рим је увећао број војних трибуна с конзулском влашћу са три на четири, а затим са четири на шест. Рим је 406. п. н. е. увео војничку плату, а 403. п. н. е. је увећао своју коњицу. Освајање Веја отворило је Римљанима пут ка јужној Етрурији. Много касније Ливија је, према Светонију, у Вејима имала имање. Веји су били познати по збирци статуа укључујући кип Тиберија (данас у Ватикану), и Аполону из Веја (данас Националном етрурском музеју). Ван остатака града се налазе остаци грађевине за коју се сматра да је храм. Такође су пронађени тумули и гробови уклесани у стену. Најпознатија је Грота Кампана, откривена године 1843, коморни гроб с најстаријим познатим етрушчанским фрескама. Уз то постоје дуги тунели који воде у градски хумак, што може потврдити Ливијеве наводе о римској победи у бици код Веја.


Размисли, па напиши Владимир Јевтић Поводом текста Синише Стефановића Да ли Србија треба да призна Палестину? Можда ће се аутор поменутог текста запитати зашто му раније нисам одговорио на његову, да употребим еуфемизам, реч која очигледн eda ;о не постоји у вокабулару Синише Стефановића, “критику”, мог текста Завади па владај који је започео следећим речима цитирам:” Ево опет намћора. Ружио је Ћирјаковића, брукао је Самарџића, пљунуо је Јакшића преко цијеле странице и није му канда доста. Сада је свадљивцу на нишан дошао Владимир Јевтић. Тај себи баш даје за право...Па хајде, истинољубљиви читаоче, истрпи моје поповање још једном. Можда буде било полемике, можда буде летело перје, можда буде било забавно ко зна?”.[1] Чудан почетак једног озбиљног политичко аналитичког текста мора се признати, али господин Стефановић, из само њему знаних разлога, има дугу навику да својим текстовима 3ff9 , у којима су му мисли попут Рубикове коцке јер никако му не полази за руком да усагласи њене боје, покушава да зарад неке сопственог бизарног задовољства започне препирку са другим ауторима. Дуго сам сматрао да не би требало да прихватим начело и принципе господина Стефановића, али ме је његов последњи текст напросто приморао да му одговорим у овој форми. Заиграјмо дакле господине Стефановићу. Да ли Србија (не)треба да призна Палестину? Господине Стевановићу објављивањем мапа из пре-библијских и библиских времена Ви сте у покушају да објасните генезу сукоба на Блиском истоку прешли границе науке и историје и зашли у сферу митологије и метафоре. Ја то иначе поштујем и ценим али не у оваквим текстовима господине Стефановићу. Ако сте кренули тим путем зашто нисте објавили мапу Египта у којој су Јевреји по предању живели под јармом египатских фараона све док их Мојсије није ослободио из вековног ропства. Али нећемо више о историомитологији већ је време да пређемо на стварне чињенице и ваше заблуде када је у питању палестински народ. Наиме, у тексту сте навели следеће:” Јевреји јесу били јасно формиран народ са државотворном историјом још када су их Римљани одатле протерали. То се за Палестинце не може рећи. Они су националну самосвест као локално-територијалну одредницу целине арапског идентитета стекли у процесу током и након стварања државе Израел”.[2] То је апсолутно нетачно и представља катастрофалну грешку, која је учињена са намером или без ње, у то не желим да улазим, јер импликација Ваше тезе је да су тек Јевреји били ти захваљујући којима је палестински народ, који је миленијумима насељавао подручје које тренутно насељава, стекао националну самосвест! Па то је напросто скандалозно! Таква тврдња се граничи са тезама типа да су Хрвати или било који други народ Србима омогућили и даривали националну самосвест као део колектива словенских народа што је апсолутно бесмислено. Ево неких чињеница господине Стефановићу, које сте заборавили да наведете у свом полу митолошком тексту. Наиме, Палестина која представља област између Средоземног мора, реке Јордан и Мртвог мора површине 27, 090 км2 била је од 1920 до 1948 год. под влашћу Велике Британије. Резолуцијом Генералне скупштине ОУН из 1947. укинут је британски мандат у Палестини и донет план о њеној подели на јеврејски (око 14, 000км2) и арапски део (11, 000 км2).[3] Дакле, господин Стефановић имплицира да су тек 1947. године Палестинци оформили свест о сопственом националном идентитету и то захваљујући стварању државе Израел! По повлачењу британских трупа и локалне управе 1948. год. Јевреји су самовољно прокламовали своју државу Израел. То је довело до израелско-арапског рата који је трајао 1948–49. у коме је Израел окупирао око 6.700 km2 арапског дела Палестине, што је санкци 4000 1086;нисано одређеним одредбама примирја између Египта, Јордана и Израела 1949. године. Овим је највећи део Палестине (20.700 km2 ушао у састав Израела), Египту је припала Газа са околином, а Јордану део западно од реке Јордан. Стари део Јерусалима припао је Јордану, а нови Израелу. Таквом поделом чак око милион Палестинаца је било принуђено да напусти своје домове и уточиште потражи у суседним арапским земљама, чиме је проузрокован велики део нестабилности и проблема у овом делу света. Такво стање и очигледно агресивна политика Израела према арапским земљама били су узрок каснијих оружаних сукоба на Блиском истоку (да подсетим господина Стефановића, водило се пет сукоба у коме је агресор био Израел). У овим сукобима Израел је окупирао својом агресивном политиком огроман део арапских територија и тренутно, након поменутих ратова, заузима територију од 22.072 km2. Територија Палестине без окупираних територија и државе Израел Господин Стефановић, осим тога, брани ту исту агресивну политику државе Израел која је оличена у непрестаним оружаним упадима на територију где живе Палестинци ма макар се радило и о сувереној држави као што је Либан. Израелско ратно ваздухопловство је извршило многобројне ратне злочине нарочито бомбардујући Бејрут који је данима био без воде и струје. При томе страдао је огроман број цивила и деце јер су бомбардоване градске стамбене четврти уз изговор ликвидације припадника Хамаса који су вршили нападе на територију Израела. Држава Израел се при томе у потпуности оглушила о свако међународно право не поштујући територијални интегритет суседне државе. Ако се не варам, господин Стефановић у свом тексту тврди да сарадња са Арапима нема будућност и да између осталог то представља један од разлога зашто Србија не треба да призна државу Палестину. Да ли то приличи једном озбиљном аутору? Рекао бих да једнострано виђење ситуације само са израелске стране представља врло необјективан и једностран приступ читавом и више него сложеном проблему. Србија и признавање Палестине Палестина, као и Израел, господине Стефановићу, имала је пуно право да прогласи независност на територији коју је добила од Генералне скупштине Резолуцијом из 1947. када је укинут британски мандат и када је територија Палестине подељена на јеврејски и арапски део. Где је ту интерес државе Србије? Пре свега овим ступамо у сферу морала, господине Стефановићу, исконске хуманости и поштовања људских права. Израел је добио државу на територији Палестине, зашто то исто ускратити и палестинском народу? У међународним односима никада није владало пријатељство већ само пуки интерес. Држава Израел није признала Косово не зато што је традиционални пријатељ Србије већ је била руковођена сопствен 4000 80;м интересима оличеним управо у проблему са Палестином. Осим тога, јавно мњење у Израелу никада није званично и масовно организовало протесте против бомбардовања Србије 1999, али такође и ранијих акција НАТО пакта, као и након хрватске агресије на РСК. Дакле, Србија не добија ништа признавањем палестинске државе, али је њено морално право и обавеза да призна палестинску државу и да допринесе мирној коегзистенцији израелског и палестинског народа и коначној стабилизацији прилика у региону. [1] ИÑ?пеци па реци | Полемике [2] Да ли Србија треба да призна ПалеÑ?тину? | Савремени Ñ?вет [3] Vojni leksikon, Vojno izdavački zavod, Beograd, 1981. str 997. Извор: НСПМ


text: 04-09-2019 21:48 Свет Регион Српски члан Председништва БиХ Милорад Додик рекао је вечерас, отварајући манифестацију Дани Српске у Србији, да је Република Српска данас слободна заједница српског народа и других који желе у њој да живе, поновивши да је Српска једина у БиХ самоодржива. Додик је истакао да Република Српска има све елементе државности и испуњава све критеријуме да буде међународно верификована као држава. Захвалио је Србији и српском председнику Александру Вучићу за подршку и помоћ Српској, нагласивши да је Република Српска загледана у матицу Србију. – Србија иде добрим путем на челу са председником Александром Вучићем који је успео заједно с нама да из буџета Србије финансира 63 општине у Српској и четири из ФБиХ. Само јака Србија може помоћи Српској – поручио је Додик. Он је истакао да су Срби с ове и оне стране Дрине део једног народа и једне културе и стога предложио организаторима ове манифестације да се убудуће зове Дани Српске и Србије. Додик је рекао да је захвалан свима који су на било који начин допринели организовању ове манифестације и да се радује што ће Српска бити представљена у многим местима широм Србије. Додик је рекао новинарима да би идуће године требало да назив манифестације буде промењен у "Дани Српске и Србије" јер је она својим обимом и значајем приближила Републику Српску и Србију. Голић: Србија је ослонац Српској Министар за просторно уређење, грађевинарство и екологију Сребренка Голић изјавила је вечерас пред почетак манифестације "Дани Српске у Србији" да је Србија велики ослонац Републици Српској и да јој је увек у најтежим моментима пружала руку. – Србија је увијек ту за нас и у свим приликама. Помогла нам је након елементарних непогода и сада у овом тренутку ми у Републици Српској, у Србији видимо ослонац – рекла је Голићева Срни. Она је нагласила да је Србија стуб целог региона када је мир у питању. – А првенствено је ту помоћ и улога председника Србије Александра Вучића који, мислим, не разликује Србију и Српску и хвала му на томе – рекла је Голићева. Она је додала да је посебно радује што се манифестација "Дани Српске у Србији" све више проширује и што ће грађани многих градове Србије бити у позицији да ближе, кроз разне програме, упознају Српску. У Народном позоришту у Београду вечерас ће бити одржана свечана академија поводом отварања манифестације "Дани Српске у Србији", преноси Српскаинфо.


text: Нова НАТО претња Србији, налик оној из 1999, и притисак на Републику Српску или, пак, покушај да се без потребе подигну тензије, без икаквих званичних порука из Северноатлантског војног савеза? Информација објављена у загребачком „Вечерњем листу”, по којој је НАТО наводно спреман да интервенише на западном Балкану како би се спречиле међуетничке поделе и да је то записано у поверљивом документу Северноатлантског пакта у који је ова медијска кућа имала увид, изазвала је подељена тумачења. Истог дана кад се појавио овај извештај Валентин Инцко, високи представник међународне заједнице у БиХ, поручио је за Ројтерс да се залаже за интервенцију ако би „биле прекорачене црвене линије”, мислећи на референдум о независности РС, мада се на питање да ли је у том случају за војно ангажовање, оградио речима да би се радије држао мирних решења, попут међународних притисака. И у документу НАТО-а истиче се потреба за политичком сарадњом са Србијом, али се и упозорава на јачање руског утицаја на српски народ у региону и слабу подршку том војном савезу после бомбардовања 1999. Упитан да прокоментарише те наводе, премијер Александар Вучић одговорио је да недавно на Савету НАТО-а није приметио никакво непријатељство и да без обзира на ствари из прошлости имамо партнерски однос с тим савезом. Потом је и начелник Генералштаба Љубиша Диковић у интервјуу за Спутњик рекао да не види зашто би НАТО био спреман да нас бомбардује. „Опет су то можда неке произвољне оцене које имају сасвим други циљ. Лично сматрам да НАТО неће поновити грешку из 1999”, оценио је Диковић. Лидер Двери Бошко Обрадовић, међутим, сматра да је скандалозно и срамно да нема никаквог званичног одговора државе на ове претње, а „Србија је безбедносно угрожена”. „НАТО је сада решен да увуче Србију у своје редове по сваку цену... Вучићу је запрећено и да мора да се одрекне сарадње са Руском Федерацијом”, оценио је Обрадовић. Професор Факултета за безбедност Зоран Драгишић сматра да најава евентуалне интервенције НАТО-а нема много везе с реалношћу и подсећа да је недавно био у саставу наше делегације на Самиту НАТО-а у Истанбулу те да није могао да чује никакве осуђујуће тонове према Србији. „Готово да бих могао да се кладим да тај документ из ’Вечерњег листа’ није аутентичан, већ је покушај да се шири пропаганда у контексту негативних порука из Хрватске, укључујући и блокаду поглавља 26 у преговорима Србије и ЕУ. Ту би могло да се уклопи и оптуживање Срба да је њихова земља фактор нестабилности. А нити Србија неког угрожава, нити се Срби у региону спремају за дестабилизовање било кога”, каже Драгишић. Председник Центра за стратешке алтернативе Александар Митић истиче да се, уколико је медијско тумачење документа веродостојно, ради о „још једном неспретном и контрапродуктивном документу НАТО-а”. Подсећајући да Северноатлантски савез недавно јесте најавио јачање стратешке комуникације према српском народу, он оцењује да је, ако је овај документ део те стратегије, она унапред осуђена на пропаст. „Те поруке можда ће бити дочекане с усхићењем у Загребу, Сарајеву и Приштини, али ће у Србији, РС и већинском делу Црне Горе само утврдити изузетно негативан став према НАТО-у. Срби свој став према НАТО-у не заснивају на руском утицају, већ на искуству са бомбардовањем и улогом у отимању КиМ”, наводи Митић за наш лист. Кад је реч о руском утицају, Зоран Драгишић указује да „озбиљне европске државе веома добро знају да односи између Русије и Србије нису претња”. „Чак и земље које би евентуално оптужиле Србију имају неупоредиво боље односе с Русијом и економску размену. Верујем да је бесмислен покушај да се представи како Русија преко Србије покушава да дестабилизује регион. За Србију, као суверену државу чија влада води независну политику, то је увредљиво”, каже Драгишић. Митић, међутим, подсећа да је документ који се сада појавио супротан изјави генералног секретара НАТО-а Јенса Столтенберга, који је пре три недеље рекао да поштује политику неутралности Србије. „Ако Столтенберг није говорио истину и НАТО и даље има агресивне намере, то у Србији никога неће нити изненадити, ни додатно уплашити, јер би значило ’статус кво’. Ако је пак говорио истину, зашто је онда допустио да га један овакав документ демантује? Београд би требало да пита НАТО: ’Да ли поштујете нашу војну неутралност или не? Али овога пута стварно’”, упозорава Митић. На питање шта мисли о изјавама Валентина Инцка, Драгишић одговара да не постоји реална претња оружане интервенције. „РС није та која угрожава Дејтонски споразум, нити оспорава било којем народу нешто у БиХ, него се њој оспорава. И да ли је уопште неко рекао да ће расписати референдум о независности? Притом, да би НАТО интервенисао морају све државе чланице да се сагласе и то није тако лако као што Инцко мисли”, закључује Драгишић. Извор: Политика


text: КАРАКАС – Председник Венецуеле Уго Чавес је, настављајући национализацију привреде, наложио да у државно власништво пређе и неколико мањих компанија у сектору гвожђа и керамике, објавили су тамошњи медији. Чавес, који је већ извршио национализацију већине великих индустрија у Венецуели, међу фирмама које ће прећи у државне руке поменуо је произвођаче брикета од гвожђа „Ориноко ајрон” и „Матеси”, пренео је Ројтерс. Неколико предузећа предвиђених за национализацију је већ дуже време у спору са радницима око услова рада. Званични Каракас постепено смањује обим приватног сектора у земљи путем преузимања великих компанија у сектору нафте, електричне енергије и челика током последње две године, у склопу чега је већ национализована највећа венецуеланска челичана, „Сидор”. Последњих недеља председник Чавес је напоре за преузимање усмерио према мањим нафтним фирмама и локалној филијали америчког гиганта прехрамбене индустрије, „Карџила”. http://www.politika.rs/vesti/najnovi...sr.html#v87992 Kad kojekakvi lopovi previše kradu onda dobiju svog Čaveza.


text: Насловна/Србија/"Београд на води" о трошку народа: Зашто сиромашна Србија финансира богате Емирате Укупна вредност пословне имовине Београда на води на крају прошле године износила је нешто мање од 287 милиона евра, а сопствени капитал тог привредног друштва само 59,2 милиона евра, или 20,65 одсто вредности пословне имовине. Укупне обавезе фирме, коју су овдашњи званичници прогласили за "пројекат века", на крају 2019. достигле су чак 228 милиона евра. Потпуно је, дакле, јасно да се напредак у изградњи Београда на води – почев од рашчишћавања локације, преко изградње инфраструктуре, до градње појединих објеката – не заснива на капиталу и финансијским средствима већинског власника из Уједињених Арапских Емирата, већ на капиталу града Београда, као споредног учесника у тој градњи. Foto: YouTube Asteriks Тачно је да је већински власник уплатио оснивачки улог од 45,4 милиона евра, што чини 99,98 тог капитала и да је уговорено да други власник, Република Србија са уплатом од само 6.200 евра, сагласно одредбама Закона о привредним друштвима, има уговором утврђено право у управљању, а вероватно и у деоби добити од 32 одсто. Поред наведених 45,4 милиона евра, инострани партнер из УАЕ је преко својих повезаних привредних друштава уложио још 25 милиона евра, али у виду краткорочне позајмице. Све у свему, већински власник уложио је до сада 70,4 милиона евра, док је Република Србија извршила притисак на Дирекцију за изградњу Београда да фирми Београд на води одобри дугорочни кредит у износу од 98 милиона евра, који представљају обавезе овог привредног друштва по основу примарних и секундарних доприноса за уређење грађевинског земљишта. С тим у вези поставља се логично питање по ком законском основу је Дирекција за изградњу Београда могла да одобри тај дугорочни кредит привредном друштву које је у двотрећинском власништву стране фирме из УАЕ, затим ко је гарант тог кредита, по којој каматној стопи је зајам одобрен и да ли је могуће да сиромашна Србија финансира пребогате Уједињене Арапске Емирате? Из финансијског извештаја достављеног АПР-у види се да су у 2019. укупни пословни приходи Београда на води били 91 милион евра, уз нето добити од 15,6 милиона евра, односно 1,84 милијарде динара. Из извештаја се види и да је годину дана раније, 2018, нето добит била 20,8 милиона евра. Са укупним нето добитком у те две године од 36,4 милиона евра, покривен је губитак у пословању из претходне три и по године у износу од 22,6 милиона евра, тако да је, када се "пребију" те две ставке, до сада исказани нето добитак за 13,8 милиона евра већи од губитака. Александар Вучић Београд на води корупција некретнине организовани криминал отимачина пљачка прање новца Синиша Мали УАЕ


text: Митрополит Амфилохије завршио посету Бразилу Високопреосвећени Архиепископ цетињски Митрополит црногорско-приморски Господин Амфилохије, Епископ-администратор Епархије буеносаиреске и јужно-централноамеричке Српске Патријаршије, завршио је јуче, 29. новембра, своју посјету православним заједницама у Бразилу које припадају нашој Помјесној Цркви. Посљедњег дана посјете, у уторак, 29. новембра, Господин Митрополит се најприје, у јутарњим часовима, у Метрополитанској курији у Ресифеу, сусрео са Његовом Еминенцијом Дон Антониом Фернандом Сабуридом, римокатоличким Надбискупом Олинде и Ресифеа. У пријатељском хришћанском разговору Митрополит Амфилохије је упознао Надбискупа Фернанда са оснивањем нове Епископије наше Помјесне Цркве за Јужну Америку, плановима и циљевима мисије и живота Православне Цркве у Бразилу, изразивши своје задовољство посјетом Надбискупу и заинтересовавши се за живот ове Надбискупије. Надбискуп Фернандо је Господину Митрополиту пожелио добродошлицу у Ресифе и пожелио успјешан рад на унапређењу живота Православне Цркве у Бразилу. Упознао је Митрополита са чињеницом да је Надбискупија Олинде и Ресифеа једна од најстаријих у Бразилу и уопште на јужноамеричком континенту. Говорио је Митрополиту и о проблемима с којима се сусрећу због изразите секуларизације бразилског друштва и мноштва протестантских и нарочито неохаризматичких покрета који постоје у Бразилу, уједно нагласивши да, с друге стране, Римокатоличкој Цркви не представља проблем дјеловање традиционалних и апостолских хришћанских Цркви, каква је Православна, изразивши своју спремност на сарадњу у промоцији хришћанских вриједности у Бразилу. Митрополит је Надбискупу подарио Крст из манастира Острога, рад острошких монаха, као и двије књиге православног богословља на португалском језику овдашњег архијерејског намјесника протојереја-ставрофора Алексиса Пење-Алфара, који је иначе и предавач на Римокатоличком универзитету у Ресифеу. Истог дана Митрополит је обишао двије православне заједнице у истој бразилској држави – Пернамбуко, о којима се старају свештеници из Ресифеа. Најприје Мисионарску парохију Св. Антонија Великог у Бело Жардиму, граду од 75000 становника, на око 180 километара од Ресифеа, а потом и Мисионарску парохију Св. Јована Златоустог у граду Каруару, који је од Ресифеа удаљен 120 километара, у којем живи око 315000 становника. У Бело Жардиму, православни вјерници су се сакупили у дому архитекте Вање, која ради при градској власти Бело Жардима и веома је заинтересована за Православље. Након разговора са вјерницима у њеном дому, Митрополит је посјетио локацију у Бело Жардиму, добијену за градњу Православне Цркве, чији ће пројектант бити госпођа Вања. Господин Митрополит је благословио да црква буде посвећена Преображењу Господњем, као једном од централних догађаја нашег домостроја спасења. У близини ове локације налази се језеро, а црква ће се налазити у будућем великом стамбеном насељу. У дому Жаира Карлоса Јуниора, православног ипођакона и докторанта теологије, предавача на двије богословске семинарије, англиканској у Ресифеу и римокатоличкој у Каруаруу, Митрополит се упознао и са православним вјерницима града Каруаруа и плановима за напредак ове мисионарске парохије. Митрополит је посјетама овим малобројним, али чврстим у вјери, православним заједницама у сјевероисточној бразилској држави Пернамбуко, завршио своју прву посјету Бразилу, као први Епископ-администратор Епархије буеносаиреске и јужно-централноамеричке Српске Патријаршије са сједиштем у Буенос Аиресу у Аргентини. Парохије у Јужној Америци су раније биле дио Архијерејског намјесништва за Јужну Америку Источноамеричке Епархије наше Цркве са сједиштем у Марсу, Пенсилванија у Сједињеним америчким државама. Извор: Митрополија црногорско-приморска


Књиге на попусту у Креативном центру поводом Светског дана музике - Зелена учионица Књиге на попусту у Креативном центру поводом Светског дана музике Музика има огроман значај за развој детета. Истраживања су показала да деца која слушају музику док уче лакше памте и репродукују садржаје од оне деце која уче у тишини. Музика је у стању да пренесе комплексност емоција и да посебно стидљивом или уплашеном детету помогне да се изрази. Светски дан музике прославља се 21. јуна, а идеја о томе да музика добије свој дан настала је 1976. године у Француској, када је један амерички музичар, тада запослен на француском радију, предложио целоноћну музичку прославу првог дана лета, који је најдужи дан у години. Прва прослава под називом Фестивал музике одржана је 21. јуна 1982. у Паризу. Од тада до данас Светски дан музике обележава се широм света. Прославите Светски дан музике тако што ћете деци пустити музику коју ви волите да слушате, а потом их замолите да она покажу вама шта је то што се њима допада. Поред слушања музике, можете и ви и дете да прочитате неку добру књигу која се односи на ту тему. У жељи да обележи Светски дан музике и први дан лета, издавачка кућа Креативни центар издвојила је осам одличних књига чија је тема музика, а намењене су различитим узрастима. Књиге су снижене 30% од петка, 19. јуна до понедељка, 22. јуна, а можете их купити у Клубу књижари Креативни центар у Београду (Македонска 30), као и на сајту https://kreativnicentar.rs/akcije.php Пеца свира џез Пеца се са својим саксофоном упутио у Њу Орлеанс, град џеза. Надао се да ће тамо упознати некога с ким ће моћи да свира. И заиста, убрзо су му се придружили сјајни музичари. Прелиставајући ову звучну књигу и притискајући прстом означене кружиће, дете ће се упознати с богатством звукова различитих инструмената који учествују у извођењу џез музике и уживати у звуцима џеза. Љубитељи музике уживаће уз књигу Поп-рок, која ће их повести на путовање кроз историју музике и упознати са 40 легендарних музичких група и извођача – од Елвиса Прислија и Стонса до француског двојца Дафт Панк, покретача модерне електронске музике. Читаоце очекују биографије и репертоари музичара, избор најчувенијих албума, хитова, славних концерата, као и ставови музичара и њихово деловање на друштвеној сцени. Ана је носила наочаре за читање нота само док свира. Имала је панкерску фризуру, волела је Моцарта и групу Клеш. Тијана, њена цимерка, волела је Вивалдија, Загора и – Ану. Заједно, чекао их је велики обећани свет музике, концерата, путовања, славе... Ово је нежна и узбудљива прича о одрастању у време појаве гранџа, првих видео-игрица и злокобног преливања борбе добра и зла из стрипова у прави живот. Ово је књига која се памти по духовитости и досетљивости награђиваног аутора Дејана Алексића. Јунаци ових прича сањају да су тамо неки Жак, одушевљавају се на француском, заљубљеници су у књиге, па читањем истерују бубе из главе, размишљају о својој мањости и већости и о томе како да поједу ручак од речи. Поврх свега, редовно перу уши да Музика не би напустила овај свет. Ова збирка народних песама с нотним записима намењена деци, родитељима, васпитачима и учитељима настала је у жељи да се најмлађима пренесе право богатство изворне музичке баштине. Песме су пажљиво одабиране по тонском опсегу, садржају и избору пратећих игара тако да одговарају способностима деце од најмлађе узрасне групе у вртићу, па до предшколаца и млађих основаца. Уз сваку књигу добија се компакт диск на којем се налазе све песме. Живот је био довољно компликован за Моли и Бет и пре него што су прошле кроз тајанствена врата која су их одвела у лето далеке 1984. године – у доба када су њихови родитељи били тинејџери и лудовали за чудним фризурама, гардеробом са широким нараменицама и хитовима Синди Лопер. Иако није било лако снаћи се у том чудном свету без мобилних телефона и интернета, две другарице су кренуле у праву авантуру и потрагу за Бетином мамом, која је у том тренутку била тринаестогодишња девојчица. Дебељушкасти Хари и зеленооки Виле имају много више заједничког него што је то на први поглед изгледало – пре свега љубав према хеви металу. Њихови музичарски снови почели су да се остварују када су упознали Ирачанина Хашемија, али ситуација постаје напета када у њихов живот улазе злослутне Кобре, које сматрају да Норвешка припада искључиво Норвежанима. Музичар с цилиндром и цветом на реверу Радознала Сања без престанка нешто запиткује. Толика питања траже одговоре − где то лист, ношен ветром, путује, где снови бораве кад је она будна? Главни јунак једне заборављене књиге одлучује да јој помогне. И тако отпочиње ова прича намењена млађим основцима. Ускоро полицајац у свакој школи Распоред ТВ наставе (19.10-25.10.)


Коњске муке | Slovoslovlje Насловна ПРОЗА Коњске муке 13. октобра 2018 Дал' ти девојко знаш колико ми слично живимо? Јаше ко стигне и вас и нас и све зарад сопственог ћеифа. Сретнем данас једног коња, седи сам у парку и плаче. Нешто ми се ражалило па одлучих да седнем поред њега. Седела сам минутама и минутама , палила цигарету за цигаретом али никако нисам налазила начина да започнем причу. Иако немам проблем са комуникацијом а са коњима сам баш имала искуства. Из мисли ме прену сам коњ и рече: Поред оволико кобила, што се баш ти одлучи сести овде као човек?! У себи се мислим: Е мој коњу, да ти знаш само колико ја коњски размишљам као последица сусрета са вама. И полако крену прича, зоб по зоб , поче прави разговор. Дал’ ти девојко знаш колико ми слично живимо? Јаше ко стигне и вас и нас и све зарад сопственог ћеифа. Те сјаше те узјаше. Ја већ климам главом и уздишем и хватам себе да ми уопште није чудно што коњ прича?! Рекох, јест’ вала! Нигде руке која тимари ! Да ти знаш, драги коњу колико ја коња сретох, да сам их скупљала имала бих ергелу. Он ме онако у чуду погледа и рече да му није јасно како сам ја као човек могла налетети на коње поред толико слободних кобила?! Снужди се и он мене ради. Ја приметих да га терам у још већи очај и да сам села да га развеселим. Понудих му цигарету он рече да је престао пушити када га је задња кобила оставила јер је месецима пио и пушио, ‘ тео да умре! Размишљам, ко је могао да остави оваквог коња?! Да не дужим, остасмо ми дуго тако седећи, причајући о свему и свачему. Рекла сам му да је најбољи човек од свих коња које сам срела, он се насмеја горњом усном. Загрли ме и рече: Људина си права, теби бих можда и могао дати своја узда и самар! Мислим се: Е мој драги коњу, када сам довде дошла не бих вала ни у шталу. Добар си човек али ипак животиња а ја једва са људума излазим на крај. Устаде, замахну гривом и остави ми нешто зоби што је остало. Оставим је на клупи, ко зна, можда наиђе нека кобила. Коњу свака част, ја ћу ипак чекати човека. Ил’ ме бити неће! Неда Гаврић Prethodni tekstО поезији Рада Драинца Sledeći tekstГрупа интелектуалацa позива на конференцију за новинаре „Урушавање српских институција: случај САНУ“ Волим те на смрт! Награда „Наџи Наман“ („Naji Naaman“ српском књижевнику Милијану Деспотовићу ВЕСТИ 19. јуна 2019 Још има људи ПОЕЗИЈА 16. јуна 2019 Две значајне промоције у Матици српској 20. и 26. јуна 2019.... ВЕСТИ 14. јуна 2019 ПРОЗА 14. јуна 2019


Право на стипендију имали су само студенти државних факултета, а није позната методологија утврђивања броја бодова, јер је на ранг листи истакнут само укупни збир бодова.


source: wikipedia

text: 1846. је била проста година. Догађаји Јануар Фебруар 4. фебруар — Први мормонски пионири су започели свој егзодуз из Новуа у Илиноису на запад према долини Солт Лејк. 10. фебруар — Војска Британске источноиндијске компаније је поразила војску краљевства Сика у бици код Собраона, пресудној бици Првог англо-сикског рата. 20. фебруар — Пољски устаници су подигли устанак у Слободном граду Кракову који је Аустријско царство угушило девет дана касније. Март Април Мај Јун 15. јун — Орегонски споразум је утврдио 49. паралелу као границу између САД и Канаде, од Стеновитих планина до мореуза Хуан де Фука. Јул Август Септембар 23. септембар — Немачки астроном Јохан Готфрид Гале открио је планету Нептун. Октобар 16. октобар — Први пут изведен већи оперативан захват под наркозом када је амерички хирург Џон Колинс Варен употребио етар као анестезију приликом уклањања тумора пацијенту у општој болници Масачусетсу у Бостону. Новембар Децембар Рођења Септембар 21. септембар — Светозар Марковић, српски публициста, политичар и социјалиста. Октобар 27. октобар — Мита Ракић, српски књижевник. (†1890). Децембар 9. децембар — Јован Грчић Миленко, српски песник и доктор медицине. († 1875) Смрти Дани сећања 1840-е 41846


Вечерње новости: У Београду изложба двеју Албанки о злочинима над Албанцима у Подујеву ИЗЛОЖБА двеју Албанки о злочинима над Албанцима у Подујеву, која би требало да се одржи у Београду, уочи Светог Николе, 18. децембра, представља провокацију и бруталну пропаганду. Овакав догађај неће допринети помирењу, већ ће додатно увећати неспоразуме, јер је за приближавање двају народа потребно рећи истину и о злочинима над Србима. То се не чини. Овако саговорници „Новости“ коментаришу најављену изложбу фотографија косовских уметница Саранде и Јехоне Богојевци, које су реконстуисале догађај из марта 1999, када је смртно страдало 19 житеља Подујева, албанске националности. Изложба, чији ће домаћин бити Културни центар Београда, отвара и питање да ли би Срби могли да у Приштини организују изложбу о масакру српских жетелаца у Старом Грацком, или о убиству дечака на Бистрици у Гораждевцу, масакру српске деце у кафићу „Панда“ у Пећи, о погромима и егзодусима од 1999. године до данас... - Овај догађај је провокација. С обзиром на окол 3ffa ности и терор над Србима на КиМ овакве изложбе треба да се услове организовањем изложби о страдању нашег народа - каже за „Новости“ историчар Милош Ковић. - Треба предствити страдања од 1999. до данас, да не кажем од 1878, или из 1912, или изложбе о прогону Срба са Косова у Југославији. Такав догађај требало би организовати не само у Приштини, него и у Тирани која је данас центар Албанаца са Косова. Нисам сигуран да је то могуће. Саучешће жртвама насиља увек се подразумева без обзира на нацију и религију, истиче наш саговорник, и залаже се за суочавање са злочинима над цивилима. - Али мора се рећи да је скандалозан однос албанске већине на КиМ према Србима који данас тамо живе у гетима. Страшно је и ћутање Албанаца о трговини органима Срба. На Косову данас имамо сегрегацију Срба, али о томе се не прича... Организовање изложбе у Београду о злочинима над Албанцима, према мишљењу историчара Момчила Павловића, представља вишеструки проблем: - Помирење је неопходно и биће га пре или касније, али нема помирења без истине, разговора и комуникације. И Срби и Албанци морају да се суоче са сопственом истином, што значи да је потребан целовит приступ злочинима на Косову. Павловић упозорава да би људи који желе да пацификују и релаксирају односе Срба и Албанаца морали да знају да извлачење једног злочина повлачи и причу о другом злочину. Павловић пита - да ли је уопште замисливо да Срби у Приштини или широм Косова организују изложбе у којима су приказани злочини над нашим народом. - Ако желе да прикажу злочине над Албанцима у Подујеву, онда би организатори требало да направе исту такву изложбу у Приштини о злочинима у Старом Грацком, Пећи, Призрену... Где су Срби из Метохије данас? Нису сигурно отишли на одмор. У Душановом граду данас се Срби могу набројати на прсте једне руке. Анулирају се резултати етничког чишћења, а истичу злочини на другој страни. Организатори имају одговорност и морају бити свесни да приказујући један злочин отварају низ проблема. Павловић сматра да би требало организовати изложбу о злочинима на Косову и Метохији од 1999. до данас и тај пројекат би требало да буде представљен и у Приштини, Београду, Вашингтону, Бриселу... како би се и западни свет упознао са оним што се Србима дешавало у последњих 14 година. Социолог Љубиша Деспотовић сматра да ова изложба ни на који начин неће допринети помирењу Срба и Албанаца. - Ово је пропаганда албанског режима и притисак да се Срби прикажу као народ злочиначке прошлости - истиче он. Наш саговорник сматра да спремност да се такав догађај организјује у Београду не показује нашу демократичност и отвореност него немар да се заштитимо од бруталне пропаганде. ЛИК АДЕМА ЈАШАРИЈА НА ДОРЋОЛУ ИЗЛОЖБА у Културном центру Беогарада неће бити & 4000 #1087;рва албанска изложба у српској престоници. Када је Косово прогласило независност, 2008, у галерији „Контекст“ на Дорћолу одржана је изложба савремене албанске уметности. Тада је приказан дигитални принт са ликом Адема Јашарија, некадашњег вође ОВК, сучељеног са Ворхоловим Елвисом Прислијем. То је изазавало протесте и негодовања. Изложба је одржана и у Новом Саду без инцидената. А у Црној Гори, на Цетињском бијеналу 2004, албански уметник Алберт Хета извео је рад „Амбасада Републике Косово - Цетиње, Србија и Црна Гора“. На зграду бившег посланства Краљевине Србије постављени су табла, грб и застава Албаније. После великог медијског притиска и пошто је рад и физички оштећен, уклоњен је са изложбе. (Вечерње новости)


text: Хермес (грч. Ἑρμῆς) је бог трговине и прорицања, гласник богова и пратилац душа у древној грчкој религији и митологији и најмлађи од дванаест олимпијских богова. Био је син Зевса и Маје, једне од Плејада, коју је красила изузетна лепота. Још од малих ногу, видело се да ће бити лукав и довитљив бог, јер иако је још био у пеленама, успео је да свом брату Аполону украде стадо бикова, које је успео тако вешто да сакрије да је Аполон морао да искористи све своје пророчанске способности, и своја познанства, да би их нашао. Хермес се сматра богом трговине, лоповлука и гласником богова. На сандалама и шлему, које је носио, имао је крила, и увек је држао палицу - кадуцеј. Поред тога што је првенствено био Зевсов гласник, односећи и доносећи поруке по Зевсовом налогу, био је и пратилац душа које је одводио у Хад, али и гласник Хада и Персефоне. Често се у записима спомиње као неко ко помаже херојима и уплетен је у догађаје који захтевају разборитост и лукавство. Хермес је имао много деце, а нека од њих су: Миртил од Климене, Полиб од Хтонофиле и Аутолик (Одисејев деда), од Филониде. Као његови синови спомињу се и Пан, Арпалик, Абдер и др. У миту је Хермес функционисао као изасланик и гласник богова, а често је представљан као Зевсов и Мајин син. Сматрају га „божанским преварантом“, за шта Хомер нуди најпопуларнији извештај у својој Химни Хермесу. Његови атрибути и симболи укључују херму, петла, корњачу, торбу или торбицу, таларију (крилате сандале) и крилати шлем, као и палму, козу, број четири, неколико врста риба и тамјан. Међутим, његов главни симбол је кадуцеј, крилати штап испреплетен са две змије које се спајају и резбаријама других богова. Његови атрибути су раније утицали на ранијег етрурског бога Турмса, име позајмљено од грчког „херма“. Касније је добио и наставак испред имена, Аргофоније, након што је убио дива Аргуса. У римској митологији Хермес је био познат као Меркур, име изведено од латинског merx, што значи „роба“ и представља место порекла речи mercator (трговац) и -{commerce}- (трговина). Име и порекло Најранији облик имена Хермес је микенски грчки *hermāhās, написан 𐀁𐀔𐁀 -{e-ma-a2 (e-ma-ha)}- у линеарном Б слоговном писму. Већина научника изводи „Хермес“ из грчког herma, „камена гомила“. Сама етимологија ερμα је непозната, али вероватно није протоиндоевропска реч. Р. С. П. Бикс одбацује везу са -{herma}- и сугерише предгрчко порекло. Међутим, камена етимологија је такође повезана са индоевропским -{*ser-}- („везивати, саставити“). Научна спекулација да „Хермес“ потиче из примитивнијег облика који значи „једна -{cairn}-“ (хумка) је оспорена. Други научници су претпоставили да је Хермес можда сродник ведске речи -{Sarama}-. Вероватно је да је Хермес предхеленски бог, иако тачно порекло његовог богослужења и његова првобитна природа остају нејасни. Фротингам је сматрао да је овај бог постојао као месопотамски бог-змија, сличан или идентичан Нингишзиди, богу који је служио као посредник између људи и божанства, посебно Иштар, и који је у уметности приказан у облику кадуцеја. Анђело (1997) сматра да је Хермес заснован на архетипу египатског бога Тота. Апсорбирање („комбиновање“) Хермесових атрибута са Тотовим се развило након Хомера код Грка и Римљана; Херодот је први идентификовао грчког бога са египатским (Хермополис), Плутарх и Диодор такође, мада је Платон сматрао да су ти богови нису слични (Фридландер 1992). Његов култ успостављен је у Грчкој у удаљеним регионима, што га је вероватно првобитно учинило богом природе, пољопривредника и пастира. Такође је могуће да је он од почетка био божанство са шаманским атрибутима везаним за прорицање, помирење, магију, жртве и иницијацију и контакт са другим нивоима постојања, улогу посредника између света видљивог и невидљивог. Према теорији која је добила знатна научна признања, Хермес је настао као облик бога Пана, који је идентификован као рефлексија прото-индоевропског пастирског бога -{*Péh2usōn}-, у његовом аспекту као бог граничних ознака. Касније је епитет заменио само оригинално име и Хермес је преузео улогу бога гласника, путника и граница, које су првобитно припадале Пану, док је сам Пан и даље поштован под својим именом у рустикалнијем аспекту, као бог дивљине у релативно изолованом планинском пределу Аркадије. У каснијим митовима, након што је култ Пана поново уведен у Атику, говорило се да је Пан Хермесов син. Хермесово потомство Пан Пан бог сатир. Син Хермеса и нимфе Дриопе. Био је бог природе, пастира и стада. У Хомеровој химни Пану, Панова мајка бежи у страху због свог новорођеног козоликог сина. Абдер Абдер, Хераклов пријатељ. Растргнут од стране дивљих коња краља Диомеда које је добио на чување од стране Хераклеа Тиха (на лат. Fortuna) богиња случајности и среће, једна од богиња судбине. Ћерка Хермеса и Афродите. Аутолик Деда великог јунака Одисеја. Као мајка верује се да је Хиона. Референце Литература . Gantz, Timothy, Early Greek Myth: A Guide to Literary and Artistic Sources, Johns Hopkins University Press, 1996, Two volumes: (Vol. 1), (Vol. 2). Hesiod, Theogony, in The Homeric Hymns and Homerica with an English Translation by Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, MA., Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1914. Online version at the Perseus Digital Library. Homer, The Iliad with an English Translation by A.T. Murray, PhD in two volumes. Cambridge, MA., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1924. Online version at the Perseus Digital Library. Homer; The Odyssey with an English Translation by A.T. Murray, PH.D. in two volumes. Cambridge, MA., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1919. Online version at the Perseus Digital Library. . Pausanias, Pausanias Description of Greece with an English Translation by W.H.S. Jones, Litt.D., and H.A. Ormerod, M.A., in 4 Volumes. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1918. Online version at the Perseus Digital Library. Allan, Arlene. 2018. Hermes. Gods and Heroes of the Ancient World. London; New York: Routledge. Baudy, Gerhard, and Anne Ley. 2006. "Hermes." In Der Neue Pauly. Vol 5. Edited by Hubert Cancik and Helmuth Schneider. Stuttgart, and Weimar, Germany: Verlag J. B. Metzler. Bungard, Christopher. 2011. "Lies, Lyres, and Laughter: Surplus Potential in the Homeric Hymn to Hermes." Arethusa 44.2: 143–165. Bungard, Christopher. 2012. "Reconsidering Zeus' Order: The Reconciliation of Apollo and Hermes." The Classical World 105.4: 433–469. Fowden, Garth. 1993. The Egyptian Hermes. A Historical Approach to the Late Pagan Mind. Princeton, NJ: Princeton University Press. Johnston, Sarah Iles. 2002. "Myth, Festival, and Poet: The Homeric Hymn to Hermes and its Performative Context." Classical Philology 97:109–132. Kessler-Dimini, Elizabeth. 2008. "Tradition and Transmission: Hermes Kourotrophos in Nea Paphos, Cyprus." In Antiquity in Antiquity: Jewish and Christian Pasts in the Greco-Roman World. Edited by Gregg Gardner and K. L. Osterloh, 255–285. Tübingen, Germany: Mohr Siebeck. Russo, Joseph. 2000. "Athena and Hermes in Early Greek Poetry: Doubling and Complementarity." In Poesia e religione in Grecia. Studi in onore di G. Aurelio Privitera. Vol. 2. Edited by Maria Cannatà Ferra and S. Grandolini, 595–603. Perugia, Italy: Edizioni Scientifiche Italiane. Schachter, Albert. 1986. Cults of Boiotia. Vol. 2, Heracles to Poseidon. London: Institute of Classical Studies. Thomas, Oliver. 2010. "Ancient Greek Awareness of Child Language Acquisition". Glotta 86: 185–223. van Bladel, Kevin. 2009. The Arabic Hermes: From Pagan Sage to Prophet of Science. Oxford Studies in Late Antiquity. Oxford/New York: Oxford University Press. Спољашње везе Theoi Project, Hermes stories from original sources & images from classical art Cult of Hermes The Myths of Hermes Ventris and Chadwick: Gods found in Mycenaean Greece: a table drawn up from Michael Ventris and John Chadwick, Documents in Mycenaean Greek second edition (Cambridge 1973) Хермес Зевсова дјеца Силовање Персефонe