text: Комунизам је идеологија која тежи успостављању бескласног, бездржавног друштва која се заснива на заједничким власништвом над средствима за производњу. Може се посматрати као огранак ширег социјалистичког покрета. Марксисти су ране облике човекових друштвених организација описивали као примитивни комунизам. Међутим, комунизам као политички циљ је претпостављени облик будуће друштвене организације. Постоји мноштво струја унутар комунистичког покрета, укључујући марксизам луксембургизам бољшевизам троцкизам титоизам, еврокомунизам лењинизам марксизам-лењинизам совјетски комунизам стаљинизам маоизам хоџизам џуче национал-комунизам хришћански комунизам религијски комунизам анархокомунизам и разне струје левог комунизма као распрострањеније варијанте. Ипак, разни изданци совјетских (што критика назива стаљинизмом) и маоистичких тумачења марксизма-лењинизма чине посебну грану комунизма који је, за разлику од осталих, био главна струја комунизма у светској политици током највећег дела 20. века. Троцкизам као ривалска струја није био тако популаран. Диктатура пролетаријата Карл Маркс је сматрао да се друштво не може преко ноћи трансформисати из капиталистичког у комунистички облика производње, већ мора постојати прелазни период који је Маркс назвао револуционарна диктатура пролетаријата. Марксов концепт комунистичког друштва изниклог из капитализма за сада остаје само теорија; заправо, Маркс је оставио врло мало информација о томе како ће комунистичко друштво заправо изгледати. Термин „комунизам“ често се користио да би се означили политички и економски режими у којима владају комунистичке партије које су тврдиле да су оличење диктатуре пролетаријата. Крајем 19. века, марксистичке теорије су подстакле настајање социјалистичких партија широм Европе, иако су нешто касније њихове идеолошке платформе биле много ближе идеји „реформистичког“ капитализма са све слабијом тежњом да се тај капитализам руши. Изузетак је била Руска социјалдемократска радничка партија. Једно крило партије, општепознато као бољшевици, на челу са Владимиром Иљичом Лењином успело је да освоји власт у Русији након обарања привремена владе у Октобарској револуцији 1917. Године 1918. ова партија променила је име у Комунистичка партија, чиме је по први пут повучена јасна гранична линија између комунизма и осталих видова социјализма. Након успеха Октобарске револуције у Русији, социјалистичке партије у многим другим земљама постају комунистичке партије са идеолошким платформама различитог степена верности новој Комунистичкој партији Совјетског Савеза. Након Другог светског рата, комунисти су освојили власт у источној Европи, а 1949. Комунистичка партија Кине је успоставила Народну републику Кину, која ће касније следити јединствену идеолошку стазу развитка комунизма. Међу осталим државама Трећег света које су у неком тренутку прихватиле прокомунистичке владе су Куба, Северна Кореја, Северни Вијетнам, Лаос, Ангола и Мозамбик. До почетка 80-их скоро једна трећина светског становништва живела је у комунистичким државама. Почетком 70-их почео се користити термин "еврокомунизам" да би означио политику западноевропских комунистичких партија које су настојале да прекину са традицијом некритичке и безусловне подршке Совјетском Савезу. Такве партије су биле политички активне и успешне на изборима у Француској и Италији. У Сједињеним Државама постоји дуга историја антикомунизма отеловљена, на пример, у Указу о пропаганди из 1918., затим у озлоглашеним Палмеровим рацијама, те у периоду макартизма. Међутим, многи региони у Јужној и Централној Америци и даље имају јаке комунистичке покрете различитих типова. Падом комунистичких влада у источној Европи крајем 80-их и распадом Совјетског Савеза 8. децембра 1991. моћ и утицај комуниста у Европи драстично опада. Ипак, око четвртине светског становништва још увек живи у комунистичким државама, највише у Народној Републици Кини. Рани комунизам Идеја комунизма има дугу историју и пре Маркса и Енгелса. У античкој Грчкој, идеја комунизма је била повезана са митом о златном добу човечанства, о времену пре настанка приватног власништва, када је друштво живело у потпуној хармонији. Неки су тврдили да су Платон са својом Републиком и неки антички политички теоретичари заговарали комунизам у облику задругарства а да су ране хришћанске секте, посебно рана црква (као што је записано у Објави апостола) те урођеничка племена претколумбовске Америке практиковали комунизам у виду задружног живота и заједничког власништва. Хришћански комунизам пропагира идеју да је хришћанство у својој основи било предвиђено да буде комунистичко. У својој расправи Утопија из 1516. Томас Мор описује друштво засновано на заједничком власништву над имовином, чије вође управљају њим према потреби. Франсоа Рабле је такође описао такво утопијско друштво кроз митски Телемски манастир. Едвард Бернштајн је у свом делу „Кромвел и комунизам“ из 1895. тврдио да је неколико група у Енглеском грађанском рату, посебно Копачи, исказало јасне комунистичке, аграрне идеале и да је став Оливера Кромвела према овим групама било у најбољем случају равнодушан, а често и непријатељски. Критике идеја приватног власништва настављају се у ери просвећености у 18. веку кроз дела таквих умова као што је, на пример, Жан Жак Русо. Реч „комунист“ сковао је Гудвин Бармби 1840. (по француској речи -{communisme}-) расправљајући o егалитаризму Грахуса Бабефа, једног од најрадикалнијих учесника Француске револуције 1789. те Абеа Константа. Бармби је водио интензивну преписку са Енгелсом па је 1841. основао Лондонско комунистичко пропагандно друштво. "Утопијски социјализам", термин који је смислио Маркс, насупрот научном социјализму (термин који је сковао Енгелс), означава сва утопијска друштва и насеља која су замислили Роберт Овен, Шарл Фурије и Сен Симон. Карл Маркс је сматрао да се примитивни комунизам развио из првобитних људских заједница ловаца-сакупљача плодова. Када је човечанство постало способно да производи вишкове, настала је приватна имовина, појавила се социјална неједнакост која је резултовала појавом класног друштва, потом и феудалног облика производње, све до ондашњег капиталистичког друштва достигнутог насилном примитивном акумулацијом капитала, а тај капитализам је деломично заснован на меркантилизму. Маркс је сматрао да ће следећи степен друштвене еволуције опет бити комунизам, али комунизам далеко развијенији него што је био примитивни комунизам (а све то у складу са Марксовом интерпретацијом Хегелове дијалектике). Књига Узајамна помоћ: Фактор еволуције теоретичара анархистичког комунизма Петра Кропоткина даје бројне примере сарадње и узајамне помоћи током људске историје и у њој се тврди да су они у еволуцији људске врсте били исто тако важни као и ривалство и узајамна борба, а можда и важнији. У свом данашњем облику, комунизам је потекао из радничког покрета Европе 19. века. У то време, како је индустријска револуција напредовала, критичари социјалисти су кривили капитализам за стварање нове класе неквалификованих, градских радника у фабрикама који су радили под тешким условима и за ширење јаза између богатих и сиромашних. Енгелс, који је живео у Манчестеру, проучавао је формирање чартистичког покрета, док је Маркс напустио универзитет да би се упознао са пролетаријатом у Француској и Немачкој. Марксизам Као и остали социјалисти, Маркс и Енгелс предсказивали су крај капитализма и свих система у којима су, по њима, радници експлоатисани. Али док су ранији социјалисти, њихови претходници, били наклоњени дугорочним друштвеним реформама, Маркс и Енгелс су веровали да је светска револуција неминовна и да се само тако може ући у социјализам. Аргументујући неопходност пута у комунизам, марксисти су доказивали да је главна карактеристика човековог живота у класном друштву отуђење (алијенација), а једино се у комунизму у потпуности може остварити концепт слободног човека. Овде Маркс следи Хегелов концепт по ком слобода није само одсуство присиле, већ акција (делање) које има морални садржај. Даље, марксисти су сматрали да ће комунизам људима омогућавати пуну слободу деловања, али и да ће људе стављати у такве међусобне везе и односе у којима неће бити потребе ни за каквом експлоатацијом човека по човеку. Док је Хегел сматрао да је етички живот човека кроз историју углавном био вођен идејама, за Маркса комунизам настаје и развија се из материјалне базе, а нарочито развојем средстава за производњу. Марксисти тврде да ће процес класних сукоба и револуционарне борбе резултовати победом пролетаријата и успостављањем комунистичког друштва у коме ће приватно власништво временом нестати и где ће средства за производњу и живот припадати заједници. Сам Маркс је мало написао о животу у комунизму, дајући само најосновнији опис комунистичког друштва. Јасно је да се ради о друштву обиља у којем је човеково делање подложно минималним ограничењима. У популарном слогану који је усвојио комунистички покрет, комунизам је свет у ком ће „свако давати према својим могућностима, а примати према својим потребама“. "Немачка идеологија" је једно од неколико Марксових дела који разрађују комунистичку будућност: "У комунистичком друштву, где се нико не бави само једном делатношћу и где се свако може усавршити у било којој жељеној делатности, друштво регулише производњу уопште и тиме ми омогућава да радим једну ствар данас, а другу сутра, да ловим ујутро, пецам послеподне, храним стоку увече, критикујем после вечере - дакле, све што пожелим у одређеном тренутку, а да, упркос томе, никад не постанем професионални ловац, рибар, сточар или критичар.}} Маркс је непрекидно настојао да ову своју визију уклопи у позитивистичку научну теорију о преласку правног друштва у комунистичко, те, помало натегнуто, у политичку теорију која би објаснила зашто је потребна револуција да би се то постигло. До краја 19. века, термини „социјализам“ и „комунизам“ често су замењивани. Међутим, Маркс и Енгелс су тврдили да комунизам неће настати из капитализма у потпуном развијеном облику, већ да ће проћи кроз „прву фазу“ у којој ће већина производне имовине бити заједничка уз неке преостале класне разлике. Прва фаза би на крају требало да доведе до „више фазе“ у којој класне разлике неће постојати, а такође ни потреба за државом. Лењин је термин „социјализам“ често користио као синоним за Марксову и Енгелсову претпостављену „прву фазу“ комунизма а термин „комунизам“ односио се на „вишу фазу“ комунизма. Ова каснија становишта, посебно она које је развио Лењин, служила су као идеолошке платформе комунистичких партија 20. века. Каснији писци, као што су Луј Алтисер и Никос Пуланцас, модификовали су Марксов концепт додељујући држави главну улогу у настајању и развитку таквих друштава, заступајући нужност продуженог периода социјализма пре настајања комунистичком друштва. Неки од Марксових савременика, као што је анархиста Михаил Бакуњин, износили су сличне ставове, али се нису слагали у начину постизања хармоничног друштва без класа. И дан данас у радничком покрету постоји подела између марксистичких комуниста и анархиста. Анархисти су против свих хијерархијских установа, укључујући и државу. Анархистички комунисти, као на пример Петар Кропоткин, заговарали су тренутни прелаз у друштво без класа са економијом трампе, док су анархосиндикалисти тврдили да само раднички савези, као противтежа комунистичким партијама, могу да помогну у промени друштвеног уређења. Развитак модерног комунизма У Русији је, по први пут у историји човечанства, нека партија са очигледном марксистичком оријентацијом (у овом случају Бољшевичка партија) освојила власт у земљи. Бољшевичко преузимање власти путем Октобарске револуције 1917. године значајно је утицало на теорију и праксу марксистичког покрета. Маркс је веровао да ће социјализам и комунизам бити изграђени на темељима развијеног капиталистичког друштва али се пример Русије показао да неодрживост његовог става, пошто је Русија у то време била једна од најсиромашнијих држава у Европи са доминантним процентом полуписменог и неписменог сељаштва те са малобројним индустријским радницима. Треба напоменути и то да је Маркс јасно изјавио да ће Русија можда бити у стању да прескочи фазу буржоаског капитализма на свом путу у комунизам. Други социјалисти су веровали да Руска револуција може бити претходница свим радничким револуцијама на Западу. Умерена струја, социјалистички мењшевици, нису се слагали са плановима Лењинових комунистичких бољшевика по којима се социјалистичка револуција може и треба извести у недовољно развијеном капиталистичком друштву. Бољшевици су успели да се домогну власти преко слогана „Мир, хлеб и земља“ и „Сва власт Совјетима“, који су изражавали преовлађујући жељу јавности за прекидом руског ангажовања у Првом светском рату, тежњу сељаштва ка аграрној реформи и масовну подршку совјетима. Употреба термина „комунизам“ и „социјализам“ измењена је након 1917. када су бољшевици променили своје име у Комунистичка партија и увели једнопартијски систем посвећен реализацији социјалистичке политике под лењинизмом. Друга интернационала је распуштена 1916. због националних подела, пошто њене чланице, самосталне националне партије, нису могле формирати заједнички антиратни фронт, већ је свака партија подржавале ратну улогу своје државе. Лењин зато оснива Трећу интернационалу (Коминтерну) 1919. и шаље 21 услов, који је укључивао и демократски централизам, свим европским социјалистичким партијама које су биле вољне да се учлане. У Француској се, на пример, већина чланова социјалистичке партије SFIO одвојила да оснује SFIC (Француски огранак комунистичке интернационале). Од тог времена термин „комунизам“ се користи да би описао идеологију и циљеве партија које су основане под окриљем Коминтерне. Њихов програм позивао је раднике света да се уједине и изведу светску социјалистичку револуцију уз успостављање диктатуре пролетаријата те развој социјалистичке економије. На крају, ако би се програм у потпуности реализовао, развило би се хармонично бескласно друштво а државе би одумрла. Током Руског грађанског рата (1918—1922), бољшевици су национализовали сву производну имовину и увели политику „ратног комунизма“, којом су фабрике и железнице стављене под строгу државну контролу, прикупљала и делила храна и увела неке буржоаско моменте у контроли индустријске производње. Након три године рата и Кронштатске побуне, Лењин је 1921. прогласио Нову економску политику (НЕП), која је представљала „ограничено место за ограничено време према капитализму“. НЕП окончана је 1928. Стаљинова лична борба за власт и увођењем првог Петогодишњег плана. Године 1922, након Руског грађанског рата, бољшевици су на темељима Руске Империје основали Савез Совјетских Социјалистичких Република. Следећи поставке Лењиновог демократског централизма, комунистичке партије су биле организоване по хијерархијском принципу, са широком базом активних чланских ћелија; оне су биле сачињене од елитних кадрова које су партијски руководиоци препоручивали као поуздане и потпуно подређене партијској дисциплини. Совјетски Савез, као и друге земље на чијем челу су биле комунистичке партије, често су описивани као комунистичке државе са економијом државног социјализма. Ово је значило да су те државе државе реализовале (односно, прогласиле да су реализовале) део социјалистичког програма укинувши приватно власништво над средствима за производњу и успоставивши државну контролу над економијом; међутим, нису могли прокламовати да су праве комунистичке државе, пошто још увек није било успостављено друштвено власништво над имовином. Стаљинизам Стаљинистичка верзија социјализма, уз неке важније промене, усмерила је развој Совјетског Савеза и утицала на комунистичке партије широм света. Стаљинизам је најављиван као могућност изградње комунизма путем обимних програма индустријализације и колективизације. Брз развој совјетске индустрије, уз победу Совјетског Савеза у Другом светском рату, одразила се на пораст популарности стаљинизма широм света још деценију након Стаљинове смрти када је партија усвојила програм у ком је обећано успостављање комунизма у року од тридесет година. Међутим, под Стаљиновим вођством на површину су испливале чињеница које су се противиле визији уласка у комунистичко друштво према совјетском моделу. Совјетски Савез под Стаљиновом влашћу био је репресивно друштво у ком је држава доминирала сваким видом живота. Наглим успоравањем индустријског развоја те ширењем корупције међу државним службеницима легитимитет совјетског система битно је нарушен. Упркос активности Коминтерне, совјетска комунистичка партија усвојила је стаљинистичку теорију социјализма у једној држави тврдећи да је, захваљујући јачању класне борбе у социјализму, могуће, па чак и неопходно, да се социјализам изграђује у само једној држави. Ово удаљавање од идеала марксистичког интернационализма оспорио је Лав Троцки, чија је теорија непрекидне револуције наглашавала потребу светске револуције. Троцкизам Троцки и његове присталице организовали су се у леву опозицију, а њихова платформа постала је позната као троцкизам. Међутим, већ тад Стаљин је у рукама имао сву власт а покушаји троцкиста да га уклоне са власти резултовали су прогонством Троцког из Совјетског Савеза 1929. Након његовог прогонства, светски комунизам се поделио на две струје: стаљинизам и троцкизам. Троцки је 1938. основао Четврту интернационалу, троцкистичког ривала Коминтерне. У данашње време троцкистичке идеје се повремено и спорадично јављају међу политичким покретима у земљама као што су Венецуела, где је тамошњи Комитет за марксистичку интернационалу имао сусрет са председником Венецуеле Угом Чавезом. Многе троцкистичке партије активне су и у политички стабилним и развијеним земљама као што су Уједињено Краљевство, Француска, Шпанија, Немачка и Италија. Уопштено говорећи, идеје и ставови Троцког, након његовог прогонства и смрти, никад нису стекле ширу популарност у светском комунистичком покрету нити у совјетском блоку, поготово након Хрушчовљевог Тајног говора 1956. године те каснијих догађаја који су разоткрили несавршеност стаљинизма и маоизма. Данас, без обзира на чињеницу да постоје подручја где су троцкистички покрети прилично јаки, остатак комунистичког покрета, и уопште цела радничка класа, и даље не прихвата троцкизам (или неку од његових варијанти) довољно озбиљно да би се у већем броју и масовније ујединили око њега. Зато троцкизам као идеологија никад није био успешан у стварању масовнијег друштвеног покрета довољно јаког да промени власт у капиталистичким државама. Маоизам Након Стаљинове смрти 1953. године, нови вођа Совјетског Савеза Никита Хрушчов разоткрива Стаљинове злочине и његов култ личности. У свом Тајном говору из 1956. Хрушчов се заложио за повратак Лењиновим принципима наговестивши тако неке методолошке промене у комунистичком покрету. Међутим, Хрушљчовљеве реформе појачале су идеолошке разлике између Народне републике Кине и Совјетског Савеза, што је постало нарочито изражено током 60-их година. Пошто се кинеско-совјетски разлаз у међународном комунистичком покрету претворио у отворено непријатељство, Кина се почела представљати као вођа неразвијеног дела света у борби против две суперсиле, Сједињених Држава и Совјетског Савеза. Партије и групе које су подржавале критички став Комунистичке партије Кине у односу на ново совјетско вођства сматрале су себе антиревизионистима и прогласиле КПСС и све „сестринске“ партије ревизионистичким „капиталистичким следбеницима“. Кинеско-совјетски разлаз резултовао је поделама међу комунистичким партијама широм света. Најпознатији пример је Партија рада Албаније која се тада сврстала уз кинеске комунисте. Комунистичка партија Кине под Маовим вођством постала је кохезиона сила унутар паралелног међународног комунистичког покрета. Идеологију КПК, Мисао Мао Цедунга (маоизам), многе од ових група усвојиле су као своју идеолошку платформу. Најпознатији пример примене маоистичких идеја егалитаристичке аграрне револуције ( Нове демократије) била је тадашња Демократска Кампућија, предвођена Црвеним Кмерима и Полом Потом. Кина и Северна Кореја су биле једине земље које су Црвени Кмери посетили за време своје владавине. Касније је Кина наоружавала побуњеничке Црвене Кмере након што су их 1979. године инвазијом збацили Вијетнамци. Након Маове смрти власт у Кини преузима Денг Сјаопинг а међународни маоистички покрет упада у кризу. Део партија прихвата ново кинеско руководство, други се дистанцирају од политике новог руководства и потврђују своју оданост Маовом наслеђу, а остали се одричу маоизма и сврставају се уз Партију рада Албаније. Остале ревизионистичке струје Након идеолошког разлаза између Комунистичке партије Кине и Партије рада Албаније 1978, Албанци су формирали нову међународну фракцију. Та фракција ће се одликовати стриктном одбраном наследства Јосифа Стаљина и жестоким критикама свих осталих комунистичких групација. Албанци су успели да придобију велики део маоиста у Латинској Америци, од којих је најзначајнија Комунистичка партија Бразила. Ова струја се називала хоџаизам по албанском комунистичком вођи Енверу Хоџи. Након пада комунистичке владе у Албанији, проалбанске партије су формирале међународну конференцију марксистичко-лењинистичких партија и организација и покренуле публикацију “Јединство и борба”. Међународни антиимперијалистички и антифашистички омладински камп, који се одржава сваке друге године, још је један вид организовања ових партија. Под вођством Хардијала Бејнса, генералног секретара Комунистичке партије Канаде (марксисти-лењинисти), током 70-их се појавила мања марксистичко-лењинистичка фракција која је окупљала партије из неколико држава. Фракција се политички сврстала уз Албанију, али је остала по страни од главног проалбанског табора. Године „Хладног рата“ Захваљујући победи у Другом светском рату, Совјетски Савез је преко совјетске армије проширио свој свој војнополитички утицај на више држава источне Европе и источне Азије чиме је дошло да нагле експанзије комунистичког покрета. Ова експанзија довела је до формирања неколико подваријанти комунизма као што је, на пример, маоизам. У источној Европи, комунизам је почео јачати стављањем тих источноевропских држава у сферу совјетског утицаја и моћи. Комунистичке партије су по узору на совјетски комунизам и уз помоћ Совјетског Савеза преузеле власт у Бугарској, Чехословачкој, Источној Немачкој, Пољској, Мађарској и Румунији. Комунистичка власт је инсталирана и у Југославији под Јосипом Брозом Титом, али је Брозова самостална политика узроковала искључење Југославије из Информбироа, замене за Коминтерну. Титоизам, нова струја у светском комунистичком покрету, означен је као „скретање“. И Албанија постаје самостална комунистичка држава након Другог светског рата. До 1950. године кинески комунисти под своју контролу стављају и континентални део Кине тако да је најмногољуднија земља на свету била комунистичка. Остала подручја у којима је растући утицај комуниста доводио до раздора, па чак и рата, су Корејско полуострво, Лаос, многе државе на Средњем истоку и посебно Вијетнам (види Вијетнамски рат). Комунисти су са променљивим успехом покушавали да се у овим сиромашним земљама уједине са националистичким и социјалистичким снагама против онога што су видели као западни империјализам. Комунизам након распада Совјетског Савеза Године 1985. Михаил Горбачов постаје вођа Совјетског Савеза и ублажава утицај централне власти сагласно реформској политици гласности (отворености) и перестројке (реструктурисања). Изостала је реакција Совјетског Савеза на распуштање комунистичких влада крајем 80-их у Пољској, Источној Немачкој, Чехословачкој, Бугарској, Румунији и Мађарској. Сам Совјетски Савез распао се 1991. године. Почетком 21. века једино Народна република Кина, Куба, Лаос, Северна Кореја и Вијетнам остале под контролом комунистичких партија у једнопартијским системима. Председник Молдавије Владимир Вороњин члан је Комунистичке партије Молдавије, али Молдавија има вишепартијски систем. Комунистичке партије или партије наследнице комунистичких и даље имају известан политички утицај у многим европским државама и широм Трећег света, a посебно у Индији. Народна република Кина одбацила је многе елементе маоистичке доктрине; Кина, Лаос, Вијетнам и, у мањем степену, Куба смањили су државну контролу над економијом да би стимулисали привредни раст. Кина је основала специјалне економске зоне са тржишно оријентисаним предузећима са битно смањеним ингеренцијама владе у Пекингу. Неколико других комунистичких земаља такође је покушало да уведе реформе засноване на тржишној економија. Вођство Народне републике Кине званично назива своју политику „социјализмом са кинеским карактеристикама“. Разлоге због којих комунизам у источној Европи није достигнут упркос социјалистичким револуцијама у тим земљама марксисти налазе у притисцима капиталистичких држава, у релативној назадности друштава у којима су се револуције одиграле те у појави бирократског слоја који се руководио властитим, себичним интересима. Марксистичким критичари Совјетског Савеза, а понајвиши Троцки, описивали су совјетски систем, а и системе у осталим комунистичким државама, “дегенерисаним” или “деформисаним радничким државама”, тврдећи да се совјетски систем битно удаљио од марксистичких идеала. Троцкисти су тврдили да је дегенерисаност совјетске државе била последица политичке обесправљености радничке класе. Владајући слој Совјетског Савеза називан је бирократском кастом, али не и новом владајућом класом, упркос политичкој контроли у рукама. Троцкисти су тражили политичку револуцију у Совјетском Савезу и настојали да спрече обнављања капитализма. Други, као Тони Клиф, заговарали су теорију државног капитализма, која тврди да се бирократска елита понашала као замена капиталистичкој класи у централизованом и репресивном политичком апарату. Немарксисти, напротив, комунистичким често називају било које друштво са комунистичком партијом на власти или било којом партијом која показује тежњу да створи друштво слично таквим државама. У друштвеној науци, друштва којима су владале комунистичке партије одликују се једнопартијским системима и социјалистичком економском базом. Док антикомунисти ова друштва називају “тоталитаристичким“, многи социјални теоретичари указују на могућности независне политичке активности у њима и наглашавају њихову непрекидну еволуцију до тренутка распада Совјетског Савеза и нестанка комунизма у источној Европи крајем 80-их и почетком 90-их. Данас марксистички револуционари воде оружане побуне у Индији, Непалу, Филипинима и Колумбији. Критике комунизма Критиком комунизма бавили су се многи писци и политички активисти као што су дисиденти из совјетског блока Александар Солжењицин и Вацлав Хавел; друштвени теоретичари Хана Арент, Ремон Арон, Ралф Дарендорф, Симор Мартин Липсет и Карл Витфогел; економисти Фридрих Хајек, Лудвиг вон Мисес и Милтон Фридман; историчари и друштвени научници Роберт Конквест, Стефан Куртоа, Ричард Пајпс и Р. Ј. Рамел; антикомунистички левичари Игњацио Силоне, Џорџ Орвел, Сол Алински, Ричард Рајт, Артур Кестлер и Бернар-Анри Леви; књижевница и филозоф Ајн Ранд и филозофи Лешек Колаковски и Карл Попер. Неки, као Куртоа, у својој критици иди тако далеко да све појаве кршења људских права те процењене десетине милиона мртвих током 20. века приписују комунистичким режимима у тим државама. Опет, неки аутори владавину Стаљина, Мао Цедунга и Пола Пота у Совјетском Савезу, Кини и Камбоџи узимају као кључни аргумент против марксизма. Неки од ових критичара бивши су марксисти, па тако Витфогел, на пример, Марксовим концептом “оријенталног деспотизма” објашњава комунистичка друштва као што је Совјетски Савез, док Силоне, Рајт и Кестлер дају запажен допринос књизи Бог који је изневерио (Бог из наслова је сам марксизам). Директне критике марксизма односе се на радну теорију вредности или на Марксова предвиђања. Међутим, пошто се комунистичке партије ван Варшавског пакта (у западној Европи, Азији, Латинској Америци и Африци) идеолошки значајно разликују, критицизам примењив на једну партију не мора бити релевантан за неку другу. Готово све комунистичке партије подржавају интервенцију државе са циљем стварања економске једнакости и смањења и/или укидања класног система заснованог на богатству. На филозофском нивоу, комунизму најбоље парира либертаријанизам. Либертаријанисти су доследни противници комунизма и већина њихових критика заснива се на веровању да је интервенција државе смањује финансијску иницијативност и предузимљивост, што резултује немотивисаном, неефикасном и бескорисном радном снагом. Либертаријански социјалисти, с друге стране, заговарају комунизам али се противе интервенцији државе. Многи истраживачи сматрају да је комунизам био заменска религија односно псеудо-религија, са званично проскрибованим светим списима (писања Маркса и Енгелса) и захтевањем слепе вере од поборника идеологије. Види још Секуларна религија Референце Литература Спољашње везе Библиотека марксистичке литераруре na Порталу Комунистичке Партије Србије Anarchy Archives Са радовима анархистичких комуниста. Библиотека либертаријанског комунизма Марксистичка интернет архива Marxist.net Политичке теорије Економски системи Идеологије Антифашизам


source: CulturaX

text: ИЗЛОЖБА АКВАРЕЛА ЗОРАНА СУВАЈЦА ЗОГРАФА - ЗАВИЧАЈНИ КЛУБ "ОСВИТ" БИЛЕЋА ИЗЛОЖБА АКВАРЕЛА ЗОРАНА СУВАЈЦА ЗОГРАФА 02.03.2013 Нико још није коментарисао Завичајни клуб "Освит" Билећа, у фоајеу Дома културе "Јевто Дедијер", 5. марта 2013. године, организовао је изложбу акварела, под називом ЧУВАРКА ЗА СУНЦЕ, једног од најбољих акварелиста Републике Српске, Зорана Сувајца Зографа. Знатижељном погледу многобројних љубитеља умјетности било је изложено око 100 акварела и двије слике рађене техником "гребања", које су по први пут угледале свјетлост рефлектора и наши суграђани су први имали прилику да слике погледају. Било је то вече када су вода и боја поетиком жубориле. Акварел је, засигурно, једна од најфинијих сликарских техника и са њим се могу исказати најњежнија осјећања и он најбоље може да изрази свјежину и спонтаност тренутних доживљаја, што се одлично видјело на изложеним радовима. – Многи историчари умјетности акварел сматрају највреднијом сликом. Акварел захтијева велику сигурност, брз рад и не подноси умор материјала. Зоранови акварели су свјежи, чисти, прозрачни и пуни изненађења. На Зорановим акварелима нема ништа сувишно, нити се може примијетити ни најмањи недостатак било чега. Они су као лахор, као дашак вјетра, као жубор наше Требишњице, око и ум сунчеве свјетлости. Они су као пјесма, као јецај виолине. Они су једна моћна апоетска слика која као да избија из хаоса, а формира свијет у пуној јасноћи. Изложени акварели су израз Зорановог мишљења. Они изражавају сликареву душу. Упознајући нашег сабрата Зорана упознајемо његове аквареле, а засигурно може и обрнуто. Све на свом мјесту и тачно онако и онолкиико колико треба. Зоранови акварели имају највишу духовну одлику: свјежину и достајанствену моћ сензибилног медијума који умјетничкој илузији даје вриједност једне реалности. Сви Зоранови акварели су пуни енергије, покрета, снаге, са јасном поруком. Код њих постоји вертикала и хоризонтала. Нема лутања. Свјетлост долази и зрачи и у најскривеније поре постојања – истакла је Александра Џелетовић, замјеник предсједника ЗК "Освит" отварајући изложбу. Сваком времену његова умјетност, умјетности њена слобода. Дивљење изложеним радовима публика није крила, као ни организатор радост што је суграђанима приредио овакво задовољство. – Искрено, желио бих да свако од вас који сте вечерас дошли, као и они који ће ових дана доћи да погледају изложене радове, понесу са собом дјелић акварела и да то буде његова ваша "чуварка за сунце" у свим тешким временима. Волио бих да стекнемо навику да волимо само оно што је лијепо, а да ружно бацимо иза себе и да покушамо, чувајући своје писмо, своју ћирилицу, свој језик, своју пјесму и игру, своју духовност и своју културу, да се одбранимо од глобализма и мундијализма и екуменизма, јер духовност коју има наш народ је једна велика корпа из које треба да узимамо и њу с њљубавњљу и квалитетом пунимо да би наши наследници имали шта да узму. Не заборавимо, наше је само оно што с љубављу дарујемо. Ваш долазак у оволиком броју је велики дар за мене, на томе вам хвала јер знам да су дошли они који поштују умјетност и културу и цијене туђи рад и стваралаштво. Лијепо је, у малом мјесту, видјети оволики број људи на једној изложби акварела. Хвала вам – истакао је аутор изложбе. Зоран Сувајац Зограф рођен је у Бања Луци далеких шездесетих година прошлог вијека. Има преко 20 самосталних и више десетина колективних изложби. Ствара, ради и нова остварења гради у родном граду. У слободно вријеме пише пјесме и свира пар инструмената за пријатеље и своју душу. У културно забавном програму учествовали су: Душан Мркаић гитара, Јелена Денда и Наташа Граховац соло пјевање, Дамјан Радовић и Драгана Мискин рецитал. Програм је водила Марија Парежанин.


У СРБИЈУ СТИЖЕ АГЕНТ МИ6, који је био у Београду кад је убијен ЂИНЂИЋ и кад је испоручен МИЛОШЕВИЋ - СРБИЈА ЈАВЉА Пензионисани агент британске обавештајне службе МИ6 Џорџ Базби – човек који према тврдњама западних медија стоји иза свргавања Слободана Милошевића и ког доводе у везу са убиством премијера Зорана Ђинђића – опет се активирао и од западних центара моћи добио задатак да организује рушење Александра Вучића! Ово тврде српски безбедносни извори, а потврду информација претходних дана добили смо у више западних амбасада. Крајњи циљ – Косово Базби је, како сазнајемо, од јула ове године у више наврата боравио у Подгорици, Приштини, Тирани и Скопљу, где се сусретао с локалним обавештајцима и разрађивао стратегију опсежне обавештајно-политичко-медијске акције изазивања нестабилности и политичког хаоса у Србији. – Немојте сумњати, наредних месеци кренуће одлучна акција против власти у Србији. Западне обавештајне службе, пре свих МИ6 и ЦИА, активираће своје људе у политици, медијима, али и у државној управи. Задатак је да се у Србији направи таква атмосфера да на локалним изборима у Београду СНС остане у мањини, а да онда крене рушење власти и на републичком нивоу – наводи наш саговорник. Упитан како је то могуће извести, кад сва истраживања јавног мнења показују да Вучић и његова странка имају убедљиву већину, он одговара: – Не будите наивни. За три или четири месеца то врло лако може да се окрене. Кад западне службе активирају људе у медијима и у врху странака, па и СНС и СПС, за само неколико недеља ствари могу драматично да се промене. Не заборавите да је Петог октобра Милошевић срушен иако није изгубио на изборима. А Џорџ Базби је у петооктобарском преврату имао пресудну улогу! Агент МИ6 Џорџ Базби, коме је 1996. енглеска краљица доделила орден и племићку титулу, према писању медија, имао је велику улогу и у организацији напада на Александра Вучића у Сребреници у јулу 2015. године. – Он је јако опасан и моћан човек. Кад су њега активирали, то значи да су на Западу чврсто одлучили да Србију сруше као независну државу. Крајњи циљ је да се у Београду инсталира власт која ће слушати, односно која ће прекинути сарадњу са Русијом, одрећи се РС и на крају признати лажну државу Косово – објашњава извор Информера. Да су Американци и Енглези одлучили да свом силом ударе на Вучића, наводе наши извори, доказује и то што се у Србији од Нове године поново отвара канцеларија контроверзне америчке организације ИРИ (Међународни републикански институт), која је позната по изазивању и финансирању „обојених револуција“ широм света. Овај институт је 1999. и 2000. био један од главних финансијера ‘Отпора’. ИРИ је јуче и данас у Београду организовао округли сто на ком се расправља о наводној „руској претњи“ у Србији и региону!?! Неће бирати средства И док нико од званичника није јуче хтео да коментарише наша сазнања, аналитичар Александар Павић упозорава да ће амерички глобалисти учинити све што могу да овај део региона узму под своје. – Ситуација подсећа на 1941, пред нацистички напад на Русију. Једино се Србија још држи као суверени фактор и непоколебљиви руски савезник. Базбијево ангажовање не би било изненађење, с обзиром на то да се ради о искусном оперативцу који је већ одрађивао послове на овим просторима кад је требало рушити Милошевића, Ђинђића... – поручује Павић.


Бојан Пајтић је, изгледа, у запећку – неки медији су сада главни противник владе, Александра Вучића и напредњака. Министар полиције и потпредседник СНС-а Небојша Стефановић је са ударног места, прексиноћ у Дневнику 2 РТС-а, поручио да телевизија Н-1 и дневни листови „Курир“ и „Данас” воде „ужасну кампању” против премијера и владе. Сви се, додаје, „праве невешти”, не желећи то да препознају.


Кад бехар замирише – Музеј рудничко таковског краја Кад бехар замирише Време одржавања од : 27. До 31. марта Старија васпитна група ПУ СУНЦЕ. Укупно је било: 89 учесника. Да музеј може да процвета, доживели смо протекле недеље, када је у музеј ушетала старија васпитна група малишана ПУ”Сунце“са намером да учествују је у музејској радионици: „Кад бехар замирише“. Кроз разговор о пролећу и бојама бехара, деца су уведена у рад. Радила су по групама, комбинацијом различитих техника и материјала и своје дрвеће из маште окитили бехаром разних боја. Деца су током ове радионице у музеј унела радост, живот, смех , те је музеј процветао као најлепши бехар. Хвала свим учесницима радионице, увек ће нам бити драги гости.


source: wikipedia

text: Атентат на Зорана Ђинђића, петог председника Владе Републике Србије, извршен је 12. марта 2003. године у 12.25 ч, у дворишту зграде Владе Републике Србије у Београду. Овај атентат је довео до ванредног стања у Србији и полицијске акције „Сабља” током које је ухапшено 11.665 особа повезаних са организованим криминалом. Позадина Нове владајуће структуре које су преузеле власт на таласу народног незадовољства које је срушило Милошевића 5. октобра 2000. године, нису биле довољно способне да тако чврсто држе власт као, некада, Милошевић. Нови владајући кругови су били слаби и нестабилни од самог почетка. Председнички избори који су одржани претходне године, на којима ни један кандидат није добио довољно гласова да би био изабран, били су показатељ кризе у владајућим структурама и слабих основа на којима су стајали. Закон о борби против организованог криминала Крајем 2001. године, премијер Ђинђић је најавио да ће 2002. година бити година борбе против организованог криминала. Децембра 2002, пет месеци раније донети републички Закон о борби против организованог криминала, усвојен је и у Савезној скупштини СРЈ, чиме је ступио на снагу. Тим законом, у правосуђе су уведени Специјално тужилаштво за организовани криминал и Посебно одељење Окружног суда у Београду за организовани криминал (тзв. Специјални суд), који су основани месец дана касније. Такође, тим законом је уведена и институција сведока-сарадника. Први сведок-сарадник Специјалног тужилаштва требало је да буде Љубиша Буха звани Чуме. На њега је 3. августа 2002. извршен неуспели атентат, након чега он у тајности одлази у Грчку. Децембра исте године минирано је постројење његовог предузећа „Дифенс роуд“, у чему су учествовали припадници Јединице за специјалне операције и Земунског клана. Крајем следећег месеца, Буха је вође ЈСО и Земунског клана јавно оптужио да су криви за 30 убистава, отмицу Ивана Стамболића, атентате на Вука Драшковића у Будви и на Ибарској магистрали и бројне друге злочине, те изјавио да за то има доказе и да би о томе сведочио у евентуалном судском поступку. Недуго потом, он одлази у Словачку. Неуспели атентати Убиству премијера претходила су најмање три неуспела атентата: Атентат код Бубањ потока Средином фебруара 2003, група атентатора у којој су били Звездан Јовановић, Жељко Тојага звани Жмиги, Миле Луковић звани Кум и још једна особа планирала је да убије Ђинђића на ауто-путу, са узвишења у близини наплатне рампе Бубањ поток, приликом Ђинђићевог повратка с Копаоника. Одустали су од тога због наводног страха од превеликог броја жртава, а присутни у близини били су и Душан Спасојевић и још неколико особа у најмање три аутомобила и два камиона. Атентат код Београдске арене Дана 21. фебруара 2003, Ђинђић је требало да отпутује у званичну посету у Бању Луку. Колону возила која су се кретала ауто-путем Београд – Загреб ка аеродрому чинила су три аутомобила обележена ротационим светлима и сиреном, а Ђинђић је био у предњем возилу. Кретали су се брзином од око 130 -{km/h}- када је, око 9:15, код Београдске арене, један камион из зауставне траке нагло скренуо у леву, претицајну траку у којој се колона кретала. Возач Ђинђићевог аутомобила је, неколико стотина метара раније, најпре смањио брзину на око 100 -{km/h}-, а затим и нагло закочио и обишао камион с десне стране, те наставио према аеродрому. Возач камиона „мерцедес“ који није био регистрован био је Дејан Миленковић Багзи, припадник Земунског клана чија је намера била да заустави колону, док су се у близини налазили завереници с намером да минобацачем „зољом“ убију премијера. Миленковић је тада приведен само због фалсификовања исправа, и одређен му је осмодневни притвор, али је пуштен након само четири дана, уз образложење да је он трговачки путник и да мора да издржава породицу. Атентат код Савезне скупштине Неколико дана касније, 7. марта, група у којој је поново био Јовановић, планирала је да снајпером убије Ђинђића испред зграде Савезне скупштине са горњег нивоа гараже „Три листа дувана“, на углу Улице кнеза Милоша и Булевара краља Александра, али је од тога одустала поново се, наводно, плашећи случајних жртава, конкретно – новинара који су се налазили испред зграде Скупштине. Међутим, Зоран Вукојевић који је тада био у аутомобилу „Фолксваген пасат“ са Александром Симовићем и Јовановићем, изјавио је пред судом да се том приликом одустало од пуцања јер су се завереници плашили да их не сниме сигурносне камере са зграде Поште у Таковској улици, као и зато што не би успели брзо да побегну јер су били паркирани на горњем спрату гараже. Узимање исказа од сведока-сарадника Дана 5. марта 2003, на место специјалног тужиоца за организовани криминал постављен је Јован Пријић и он је, пар дана касније, отишао у Републику Словачку како би узео исказ од Љубише Бухе. Давање исказа је завршено 11. марта касно увече, када га је Буха потписао и тако учинио валидним за суд. Пријић се потом вратио у Београд 12. марта у 2 часа ујутру, а у 8 часова поднео је оставку због ранијих бројних, нетачних, медијских написа да је он био члан Југословенске левице. Атентат Припреме Након три безуспешна покушаја, завереници су тражили ново место са којег би било погодно пуцати на премијера. Неколико пута су одлазили у стамбену зграду у Бирчаниновој улици, на супротној страни у односу на место са којег је Ђинђић касније убијен. Нинослав Константиновић, Душан Крсмановић и Звездан Јовановић су се представљали као радници који треба да уведу кабловску телевизију у зграду, док би Јовановић заправо, ласерским даљиномером „бушнел 1000“, мерио удаљеност од те зграде до дворишта зграде Владе и установио да је она око 230 m. Међутим, завереници су одустали од пуцања из те зграде сазнавши да се станари учестало распитују око увођења кабловске телевизије. У међувремену је Јовановић, од Милорада Улемека, добио пушку којом је требало да изврши атентат, као и још два паковања муниције. Ту пушку је Јовановић испробао на Иришком венцу на Фрушкој гори и оценио да је она одлична. Константиновић „и још неко” су, потом, сазнали да се у зграду у Улици адмирала Гепрата, из које се такође види двориште зграде Владе, може ући без потешкоћа. Десетог марта, око 10 часова, Константиновић, Александар Симовић и Јовановић су ушли у ту зграду прерушени у молере и прошли поред портира без проблема. Потом су се попели на други спрат и ушли у једну празну канцеларију у којој су остали до 14 или 15 часова. Међутим, Ђинђић није долазио у зграду Владе ни тог дана, а ни сутрадан, када су га завереници поново чекали у истој канцеларији. 12. март Председник Владе Републике Србије и лидер Демократске странке Зоран Ђинђић погођен је снајперским хицем 12. марта 2003. године у 12.25 ч, испред улаза број 5 зграде Владе Србије. Атентат је извршио Звездан Јовановић, припадник Јединице за специјалне операције, са прозора канцеларије 55 на другом спрату зграде Завода за фотограметрију у Улици адмирала Гепрата 14. У згради Завода, у тренутку убиства, налазили су се и Александар Симовић и Нинослав Константиновић, док су се испред зграде, у аутомобилу, налазили Сретко Калинић и Миле Луковић. Возач атентатора био је Владимир Милисављевић звани Будала који их је чекао испред зграде у „фолксваген пасату“, док је Милан Јуришић чувао паркинг испред зграде. Истовремено, Милош Симовић је преносио информације о кретању премијера које му је достављао Бранислав Безаревић, припадник Службе државне безбедности, а Душан Крсмановић је био паркиран у близу раскрснице Немањине улице и Улице кнеза Милоша, одакле је извештавао о доласку колоне аутомобила у којој је био премијер Ђинђић. Поред тога, у засебном возилу су, око кварта у којем је зграда Владе, кружили Саша Пејаковић и Душан Спасојевић звани Шиптар. У среду, 12. марта, премијер Ђинђић је требало да се дође на састанак Савета за борбу против корупције у 13 часова и да се састане са министарком спољних послова Шведске, Аном Линд, у 15:30. Требало је да се претходно састане и са Синишом Николићем, бившим шефом свог кабинета, па је одлучио да у зграду Владе Србије дође нешто пре 13 часова. Ђинђић је првобитно био намеравао да дан проведе код куће, због болова у нози коју је повредио месец дана раније, али је на крају одлучио да оде до зграде Владе. Уобичајена колона од три возила дошла је по премијера, до његове резиденције у Ужичкој улици број 40 и, после неуобичајено дугог, вишеминутног чекања, Ђинђић је ушао у средњи аутомобил, након чега је колона кренула ка Влади. Након проласка кроз Ужичку улицу и Топчидерску звезду, колона се кретала Булеваром војводе Путника до Мостарске петље где су, закључивши да је саобраћај прегуст, возачи одлучили да скрену према Савској и, даље, према Сарајевској улици. Док су били у тој улици, шеф премијеровог обезбеђења, Милан Веруовић, два пута је безуспешно покушао је да контактира особу задужену да дочека премијера испред улаза у зграду Владе. На његов трећи позив одазвао се радник обезбеђења којем је радно место било испред врата премијеровог кабинета. У тренутку уласка колоне на паркинг зграде Владе, на њему се налазило само једно возило, паркирано испред једног од улаза у зграду. Колона се зауставила тако да је средњи аутомобил, у којем се налазио Ђинђић, био постављен тачно испред улаза број 5, на два-три корака од врата. Вожња од премијерове резиденције до зграде Владе трајала је око пет минута, а за то време, Ђинђић је читао новине, не проговоривши ни реч. Након овога, телохранитељи су помогли Ђинђићу, који се тада кретао помоћу штака, да изађе из аутомобила. Премијерово обезбеђење, распоређено у три аутомобила, чинила су осморица: Срђан Бабић, заменик шефа обезбеђења премијера Александар Бјелић, возач средњег возила, у којем је био Ђинђић Милан Веруовић, шеф обезбеђења премијера Слађан Дробњак Јован Ђурић Дражен Настић Бобан Пурић Зоран Трајковић Када је премијер изашао из возила, Веруовић му је додао штаке, кренуо са њим до улаза у зграду и вратио се да затвори врата аутомобила. Док је премијер отварао врата зграде, Јовановић је испалио два метка „308 Винчестер” из пушке „Хеклер & Кох Г3”, са удаљености од око 130 m и релативне висине од око 16 m. Први метак погодио је Ђинђића у груди, док је други погодио Милана Веруовића у трбух и затим, распрснувши се о зграду, Ђинђићу нанео рану на десној бутини. Веруовић је одмах потом допузао у један од аутомобила колоне, након чега га је један од телохранитеља одмах одвезао у Ургентни центар. Ђинђића, који је лежао на леђима, телом унутар зграде, а ногама ван ње, Александар Бјелић и још један припадник обезбеђења зграде су однели до степенишног одморишта и покушавали да га оживе. Након неколико минута, не дочекавши возило Хитне помоћи, телохранитељи су сместили Ђинђића у аутомобил и одвезли га у Ургентни центар. Ђинђић је био положен на задње седиште, а у аутомобилу су били још и његови саветници — Зоран Јањушевић и Тодор Димитријевић, као и радници обезбеђења зграде Владе – Драган Лалић и Љубиша Јаношевић. Паркиран у близини Завода за фотограметрију био је Кујо Кријешторац, власник оближње пекаре. Он је посведочио да је видео Милисављевића у „пасату“. Кријешторац је, под неразјашњеним околностима, убијен 1. марта 2004, неколико дана након што је дао исказ полицији. Кријешторац је вероватно убијен управо због давања исказа, а убиство је, по речима Сретка Калинића, организовао Лука Бојовић, близак сарадник Милорада Улемека. Након убиства, атентатори су отишли у унапред унајмљене станове, док су пушку из које је извршен атентат сутрадан сакрили на градилишту у блоку 26, а „фолксваген пасат“ спалили у Улици Зарије Вујошевића у Новом Београду. Ђинђић је, упркос хируршкој интервенцији у Ургентном центру, проглашен мртвим у 13:30 часова. Полиција је убрзо активирала акцију „Вихор“ којом се блокира саобраћај на излазима из Београда. Осим тога, саобраћај у граду је био блокиран полицијским возилима и барикадама а хиљаде људи су се пешке враћали кућама са посла. Људи и аутомобили били су насумице заустављани и претресани. Јован Пријић који је, у току преподнева, отишао кући у Зрењанин, истог дана вратио се у Београд, повукао своју оставку и преузео предмет убиства премијера. Покушај хируршке интервенције и обдукција Зоран Ђинђић је проглашен мртвим у 13.30 ч, у Ургентном центру у Београду, у који је стигао без пулса, крвног притиска и свести. Ране на срцу су му претходно зашивене али због обилног крварења и разнете јетре операција није успела. Операцију је вршио доктор Миљко Ристић. Обдукцијом, урађеном исте вечери, утврђено је да је улазна рана на Ђинђићевом срцу била величине 33 милиметара пута 22 милиметра, а излазна — 37 милиметара пута 25 милиметра. Такође, метак је био потпуно разнео и његову јетру и слезину, па је закључено да реанимација није ни могла бити од помоћи. Обдукцију су извршила тројица лекара Института за судску медицину Медицинског факултета у Београду: Савић, Александрић и Душан Дуњић. Она је урађена на захтев окружног истражног судије, Александра Чолића, а заведена је под бројем 210/2003 и садржи три поглавља на четири куцане стране. Први закључак обдукције био је да је смрт наступила насилно, услед рана нанесених пројектилом испаљеним из ручног ватреног оружја који је проузроковао разорење срца, левог плућног крила, јетре, желуца и слезине. Потом, утврђено је да је пројектил ушао у грудни кош са десне стране, одозго, а да је изашао с леве, надоле и да се кретао од предње стране тела ка задњој. Констатована је и површинска рана на левој подлактици, узрокована истим метком, након његовог изласка из Ђинђићевог грудног коша. У обдукционом налазу су, даље, наведене детаљније чињенице. Метак је ушао у тело Ђинђића шест центиметара удесно од средине грудног коша, у висини седмог ребра, на 132 cm од десне пете, а изашао је на левој бочној страни грудног коша, на 126 cm од леве пете. Пушка из које је убијен Зоран Ђинђић Пушка којом је Ђинђић убијен је марке „Хеклер & Кох“, модел „Г3”, позната и као аутоматски снајпер, обрисаног фабричког броја. До атентата на премијера, она је припадала Јединици за специјалне операције (ЈСО) МУП-а Србије, дан након атентата закопана је у Новом Београду, а нађена је 25. марта 2003. године. Вештачењима је утврђено да су оба метка испаљена приликом атентата испаљена из ове пушке. Модел пушке „Хеклер & Кох Г3“ има три изведбе са оптичким нишаном: „Г3СГ/1”, са аутоматским окидањем, али и могућношћу подешавања на полуаутоматско, затим полуаутоматска „МСГ 90” и високопрецизну „ПСГ-1”. Иако никада није званично прецизирано која је варијанта пушке којом је убијен премијер Ђинђић, претпоставља се да је то „Г3СГ/1“ која има шестоструко оптичко увећање нишана. Ова пушка највероватније потиче из Либана, одакле је, након Либанског грађанског рата (1975—1990), године 1991. довезена бродом у Бар, заједно са још 30.000 тона разног наоружања. Пушке овог типа користиле су снаге Српске добровољачке гарде Жељка Ражнатовића Аркана, у околини Зворника, 1992. године. Како је дугогодишњи командант ЈСО – Милорад Улемек Легија, за време рата у Босни и Херцеговини, био блиски Ражнатовићев сарадник, вероватно су неке од тих пушака тада прешле у поседовање ЈСО. Пушка „Хеклер & Кох Г3СГ/1” дугачка је 1.025 mm, тешка 5,54 kg и опремљена оптичким нишаном „Карл Цајс“ са максималним увећањем до шест пута. У њен оквир стаје 25 метака. Муниција за ову пушку је „НАТО 7,62x51-{mm}-”, али је могуће користити и веома сличне метке — „Винчестер .308”. Метак којим је убијен премијер Ђинђић био је „Винчестер .308” чија је укупна дужина 7,7 cm, маса — око 10 грама и брзина при изласку из цеви — око 800 m/s. Сахрана Председник Владе Србије Зоран Ђинђић је сахрањен, уз највише државне почасти, 15. марта 2003, у Алеји заслужних грађана на београдском Новом гробљу. Опело је служено у Храму Светог Саве, а траса којом се погребна поворка кретала од Храма до Новог гробља била је засута цвећем. Поред чланова породице, функционера и чланова Демократске странке и највиших државних функционера, сахрани су присуствовали и многобројни страни званичници и представници дипломатског кора, политичких странака у Србији и Црној Гори, верских заједница, личности из културног и јавног живота, као и многобројни грађани. Према неким проценама, сахрани Зорана Ђинђића присуствовало је око 500.000 људи. Судски процес Специјално тужилаштво за организовани криминал у Београду, оптужило је августа 2003. године 44 особе за разна кривична дела у вези са атентатом на Зорана Ђинђића. Као наредбодавац убиства, у оптужници је означен Милорад Улемек Легија, бивши командант ЈСО, а као извршилац Звездан Јовановић, бивши припадник ЈСО. Специјални суд у Београду, 23. маја 2007. након три и по године суђења, осудио је првостепеном пресудом дванаесторицу оптужених на укупно 378 година затвора. Милорад Улемек Легија (као наредбодавац) и Звездан Јовановић (као извршилац) осуђени су на максималне затворске казне од 40 година. Осим њих, за учешће у атентату осуђени су и Александар Симовић (35 година затвора), Жељко Тојага (30 година затвора), Душан Крсмановић (30 година затвора), Бранислав Безаревић (30 година затвора) и Саша Пејаковић (8 година затвора). Пресуда је у одсуству, зато што нису били доступни правди, изречена Нинославу Константиновићу (35 година затвора), Владимиру Милисављевићу (35 година затвора), Сретку Калинићу (35 година затвора), Милошу Симовићу (30 година затвора) и Милану Јуришићу Јурету (30 година затвора). Другостепеном пресудом изреченом 2008. године потврђена је одлука у односу на Милорада Улемека Легију и Звездана Јовановића који су осуђени на максималну казну од 40 година затвора, као и за Александра Симовића, Нинослава Константиновића и Владимира Милисављевића који су осуђени на по 35 година затвора. На по пет година мање осуђени су Милош Симовић, Милан Јуришић Јуре и Бранислав Безаревић, док је Саша Пејаковић осуђен на осам година затвора. Сретку Калинићу казна је са 35 година смањена на 30 година, Жељку Тојаги са 30 на 15, а Душану Крсмановићу са 30 на 20 година затвора. Милораду Улемеку Легији и Звездану Јовановићу потврђена је у трећестепеном поступку пред Врховним судом Србије максимална казна од 40 година затвора због убиства премијера Зорана Ђинђића, а потврђене су казне и за остале оптужене у процесу. Тиме је пресуда Специјалног суда о изрицању казни за све оптужене постала правоснажна. Види још Побуна Јединице за специјалне операције Трећи метак Споменик Зорану Ђинђићу у Прокупљу Референце Спољашње везе Последњи дан Зорана Ђинђића, РТС Мерила времена - Званични канал ВРЕМЕ фељтон - атентат на Зорана (Милош Васић) Б92 - Снимак испред зграде Владе, неколико минута после атентата Пешчаник – Збирка текстова и докумената о атентату Србија у 2003. Политичка историја Србије Тероризам у Србији


Читамо прошлост, пишемо будућност - Данас је Међународни дан писмености 08.09.2016 Читамо прошлост, пишемо будућност - Данас је Међународни дан писмености Danas je Medjunarodni dan (ne)pismenosti Азбука, абецеда, алфабет, сачињени од слова као конвенционалних симбола, одавно су у служби људи, како за писање филозофских дела која су утицала на читаво човечанство, тако и за једноставно састављање шопинг листе за куповину. У ери савремених технологија, модерног и брзог живљења поражавајућа је чињеница да је овог тренутка у свету скоро 800 милиона одраслих неписмено. УНЕСKО је, 1966. године, званично прогласила 8. септембар за Међународни дан писмености и на тај начин активно мобилисала међународну заједницу и почела да промовише писменост као инструмент који ће оснажити појединца, заједнице и друштва. На 50. годишњицу, ова организација Дан писмености слави под слоганом „Читамо прошлост, пишемо будућност“. Писменост је једно од људских права, садржано у праву на образовање и укључено је у текстове кључних међународних декларација. Данас, глобална статистика писмености показује поражавајућу слику. Према подацима УНЕСЦО-а, око 774 милиона одраслих широм света је неписмено, или у преводу свака пета особа на планети. Две трећине неписмене популације чине жене. Образовање, односно пуна писменост одраслог становништва, и данас је у развијеним земљама једна од основних тема, јер глобализација светске економије захтева писмене раднике, односно преовлађујући је број радних места који траже добро обучену и образовану радну снагу. Прво словенско писмо - глагољицу, саставио је Ћирило, углавном према грчкој брзописној азбуци прилагођавајући је старословенском језику. Ћирилица је створена нешто касније, у X веку, а мисли се да ју је створио Климент, ученик Ћирила и Методија, на основу грчке свечане азбуке. Ћирилица је као лакша и разумљивија убрзо заменила глагољицу, стога су најстарији сачувани споменици код Срба били писани овим писмом. Реформу српског језика и правописа извршио је Вук Караџић (1868), залагавши се и за то да народни језик буде књижевни. У Србији је међу образованим становништвом највише оних са средњом школом, док је са високим образовањем нешто више од 10 одсто грађана. Око 165 хиљада Срба је потпуно неписмено, док непотпуно или само основно образовање има око 1,3 милиона становника. ПИСА истраживање (највећа међународна провера постигнућа ученика) показало је да наши ученици постижу резултате испод просека, јер имају само енциклопедијско и нефункционално знање. Писменост је моћно и пре свега корисно оруђе у рукама сваког појединца. Оно нам омогућава не само комуникацију и интеракцију са светом око нас, већ нас оспособљава да постанемо продуктивни чланови заједнице. Такозвана нова писменост односно информатичко описмењавање ступило је на сцену крајем 20. века, док је експлозија нових форми комуникација започела већ почетком овог миленијума. Ту предњачи развој Масовне индивидуалне комуникације (Масс селф-цоммуницатион), у коју спадају интернет, али и свет комуникације мобилним и паметним телефонима. Није довољно начињати ову тему само на Међународни дан писмености. Неопходно је подизање свести јавности о вредности писане речи и стварање потребе за масовнијом промоцијом писмености. Јер, „Докле год живи језик, докле га љубимо и почитујемо, њим говоримо и пишемо, прочишчавамо га, умножавамо и украшавамо, дотле живи народ. Може се међу собом разумијевати и умно сједињавати, не прелива се у други, не пропада“ (В.С.Караџић). Vi ste posetilac br: 13 154 069


титлови "The Sopranos" Whitecaps - титлови српски 1CD sub (scc) Откривено је блокирање огласа. Размислите о подршци сајта www.OpenSubtitles.org на други начин Timor-LesteTrinidad and TobagoTunisiaTurkeyTurkmenistanU.S. Virgin IslandsUgandaUKUkraineUnited Arab EmiratesUruguayUSAUzbekistanVanuatuVenezuelaVietnamWest GermanyYemenYugoslaviaZaireZambiaZimbabweГодина филма:=<<=>>=!=FPS:Изабери23.97623.98024.00025.00029.97030.00050.00059.94060.000ТитловиФормат:ИзабериsubsrttxtssasmimpltmpvttОтпремљен:Изабериданасјучепре 7 данапре 15 данапре месец данапре 6 месеципре годину данаВеома напредна претрагаВеома напредна претрагаОтпремилац:ИД корисника::ИМДб ИД:Дисперзија филма:ИД филма: Гледајте филмове с титловима уз помоћ Опен сабтајтлс плејера. Бесплатан је и ради на оперативном систему Виндоус.The Sopranos титлови српски S04E13"The Sopranos" Whitecaps S04E13 српски титлови (2002) 1CD subСезона: 13 - Сви титлови за ову серијуКупи на АмазонуПодаци о титлуПреузмиKoristite OpenSubtitles Download ManagerХвалаOcenite kvalitet titlovaКоментарStream this movie on alluc.com The Sopranos - 4x13 - Whitecaps.sub (41318бајтова) прикажи прегледThe Sopranos - 4x13 - Whitecaps.avi Називи датотека филма367284224 Називи датотека филмаПреузми титлове као .dtc The Sopranos - 4x13 - Whitecaps23.976 FPS The Sopranos титлови српски S04E13Назив издања#CD ОтпремљенОтпремилацThe.Sopranos.S04E13.1080p.5.1Ch.BluRay.ReEnc-DeeJayAhmed1CD30.12.201640x 0.00The Sopranos S03E13 - Army of One1CD12.07.2013105x 0.00Sopranos.S04E13.720p.x264.iLL1CD24.02.2013172x 0.00The Sopranos 4x13 - Whitecaps1CD13.10.201050x 0.00The Sopranos 04x13 - Whitecaps1CD03.10.201085x 0.00The Sopranos S4 E13 - Whitecaps1CD29.08.2010133x 0.00The Sopranos s4s13 - White Caps1CD22.08.2010226x 0.00The_Sopranos[04x13]-Whitecaps-DVDRip-THNS1CD19.08.2010527x - Junior's trial comes to an end, but Tony's trials are just getting underway. Also, the Sopranos almost purchase a house on the beach.Режија:John PattersonСценарио:David ChaseRobin GreenУлоге:James GandolfiniLorraine BraccoEdie FalcoMichael ImperioliDominic ChianeseSteve Van ZandtTony SiricoRobert IlerJamie-Lynn SiglerDrea de MatteoSteve SchirripaAida TurturroJohn VentimigliaVincent CuratolaRay AbruzzoTom AldredgeBruce AltmanЖанр:CrimeDramaЗемља:USAЈезик:EnglishУклони оглас download subtitleНови титловиABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZ#Подршка |


Преглед Хиундаи Сонате 2020: аутомобил године? (Тако је добро) - ЕктремеТецх - Екстремно Преглед Хиундаи Сонате 2020: аутомобил године? (Тако је добро) Хиундаи Соната 2020. снажан је изузетак од правила да „лимузине умиру“. Аутомобил изгледа елегантније и спортскије, значајна сигурносна опрема долази стандардно, горња линија опреме омогућава вам да притиснете дугме за кључ да бисте позвали аутомобил из гараже пре него што уђете, камере за откривање мртве тачке приказују видео приближавања аутомобила у инструменту плоча, а функција нивоа 2 за самовозу добро функционише. Технологија се само наставља: заборављени кључеви аутомобила остаће прошлост Сонате јер свој телефон можете да користите као кључ (све док је Андроид, а не Аппле) или користите НФЦ картицу са хотелским кључем. држите се уз браву. Опциони хеад-уп дисплеј који се нуди је првокласан и укључује упозорења на мртве тачке, заштитни знак Хиундаиа. Ох, тачно: Соната такође удобно превози четири или пет особа, изузетно је тиха и само је са предњим погоном, иако је АВД могућ када стигне хибридна верзија и могао би да покреће и задње точкове. Соната за 2020. годину (црвени аутомобил) мери је 193 инча, широка 73 инча, а висока 57 инча. То је наспрам 191 к 72 к 58 инча седме генерације. Коси кров даје Сонати укус купеа без превише утицаја на задњи простор. Како се соната променила на боље Издвојени „Флуидни дизајн скулптуре“ Сонате 2010. имао је пуно приметних бочних набора и продаја је повећана. Хиундаи је ублажио изглед модела из 2014. године са Флуидиц Сцулптуре 2.0 са асиметричним распоредом цртица и мање истакнутим наборима; продаја је такође ишла благо. Можда случајност. За осму генерацију Сонате за 2020. годину, која ће дистрибутерима стићи од последњих недеља 2019. године, креће у „Сенсуоус Спортинесс“ са хоризонталним распоредом панела и контрола и плутајућим компонентама контролне табле. Средњи екран је дијагонале 10,25 инча на горњим линијама. Поглед са стране Сонате сугерише купе или хечбек са четворо врата. Дужи је, нижи и шири и са дужим међуосовинским растојањем. Изгледа да соба на задњим седиштима мало пати, док је соба на предњим седиштима водећа у класи, каже Хиундаи. Постоје два нова четвороцилиндрична мотора са суштином једнаком снагом и истим осмостепеним аутоматом. Основни мотор је 2,5-литарски Аткинсон Цицле фоур позван са директним убризгавањем бензина, монструозним степеном компресије од 13,0: 1, 191 кс и обртним моментом од 18 килограма, постигнутим када достигнете 4.000 о / мин. Континуирано променљиво подешавање времена вентила (ЦВВТ) оптимизује време отварања вентила мотора у односу на брзину и оптерећење. Комбинована економичност горива (на редовном гориву) је 32 мпг за улаз СЕ, 31 мпг за СЕЛ. Хиундаијев први уједначени прелазак жичаним системом. Веће облоге добијају 1,6-литрени ГДИ турбо, компресију 10,5: 1, са 180 кс и 195 фунти стопе обртног момента, али готово сав обртни моменат долази од 1.800 о / мин, тако да се аутомобил осећа пептидно готово од тренутка кад паднете гас. ЦВВТ сада није неуобичајен код добрих мотора, а за 1.6 турбо прво је направљен Хиундаи: континуирано променљиво трајање вентила (ЦВВД),што оптимизује колико дуго вентили остају отворени пре затварања. Хиундаи каже да побољшава брзине гаса, еколошку контролу мотора и перформансе. Осмостепени мењач Хиундаи Схифтрониц има контролу пребацивања по жици (односно, нема механичку зупчаницу), што је неопходно за трик гараже и аутоматског изласка (доле). Налази се на свим сонатама за 2020. годину, осим у Н Лине високих перформанси, који би требало да се појави за око годину дана. Аутомобил има четири режима: Смарт (прилагођава се возачу), Нормал, Спорт и Цустом (кориснички сет) који контролишу напор управљања и мапирање мотора / мењача. Ударци се не прилагођавају аутоматски, па то не утиче на квалитет вожње. Хиундаи сензори мртве тачке подржавају бочне / стражње камере. Притисните жмигавац и брзиномер (лева страна) или тах замењује се видео приказом преко рамена. Веома гладак. Хиундаи је лидер међу произвођачима аутомобила који вам пружају канту сигурносних стандарда - чак и за аутомобиле који коштају мање од 25.000 америчких долара. Ово је стандардно за све сонате 2020: Стоп анд го адаптивни темпомат („напредни паметни темпомат“ у Хиундаи терминологији) Упозорење на судар напријед, аутоматско кочење у нужди, откривање пешака („асистенција за избегавање судара напред при откривању пешака“) Аутоматска дуга светла („аутоматска асистенција за дуга светла“) Помоћ при задржавању траке (усмерава аутомобил са ивица траке) Помоћ при центрирању траке („помоћ при праћењу траке“) Откривање поспаности возача („упозорење пажње возача“) Систем за надзор притиска у гумама (ТПМС) Камера за задњи преглед са динамичким смерницама приликом прављења резервне копије (камера, али не и смернице, потребне су у САД-у) Оно што недостаје? Хиундаи није ставио откривање мртве тачке („асистенција за избегавање судара у мртвој тачки“) и упозорење за задњи унакрсни саобраћај („помоћ за избегавање стражњих тачака“) на улаз СЕ. Погрешан потез. Ми више волимо аутомобиле који имају кључну помоћ возачу у свим облогама. Поједностављује поступак куповине - знате да свака Соната има основну сигурност коју желите - и смањује разочарења након што аутомобил буде испоручен и кад на неки начин нађете да сте ви или продавац ушли у погрешну линију опреме. Смањили бисмо забринутост за произвођаче аутомобила да је почетна опрема имала маргиналну продају, рецимо 5 процената, али Хиундаи процењује да ће Соната СЕ добити 10-15 процената пенетрације. Сигурносне оцене осигуравајућих група једног дана могу ограничити највишу оцену на аутомобиле који се добро показују на тестовима судара и који такође имају солидан сет сигурносних асистенција на свим тримовима, иначе ће прозвати увредљиве линије опреме. Чак и са БСД / РЦТА стандардом, СЕ не би прешао значајан платоу цена - у овом случају, 25.000 УСД, укључујући терет. Најсрећнија безбедносна опција је Блинд-Спот Виев Монитор (БВМ), пар бочних камера које надгледају аутомобиле у претицању у траковима са ваше и задње стране. Крените ручицом скретања и добићете поглед на траку окренути уназад (фотографија горе). Неизмерно је користан и надамо се да ће га индустрија усвојити, баш као што су сви остали (укључујући Хиундаи) додали систем камера окружујућег погледа који је предводио Ниссан. БВМ је у основи Хонда Лане Ватцх, осим а) са обе стране, б) допуњава, али не замењује упозорења за откривање мртвих тачака, и ц) Хиундаи екран је на инструмент табли (где само бацате поглед), а не у центар стацк сцреен (где морате погледати преко, а затим надоле). Ретка је прилика када неко надмаши Хондине инжењере, а Хиундаи треба да се поклони БВМ-у, а затим да га лиценцира остатку индустрије (и такође га понуди на више линија опреме Соната). БВМ је такође на Хиундаијевом СУВ-у средње величине Палисаде. Хигхваи Дриве Ассист центрира аутомобил и корача колима унапред, све док имате руке на волану сваких 10 секунди. Или тако. (Напомена за безбедносне ревнитеље: Возач је био у рукама само неколико секунди.) Помоћ при аутопуту за аутономију Поглед са задње стране на три четвртине Сонате 2020. Остале безбедносне опције су асистенција за избегавање судара у мртвој тачки, упозорење за попречни саобраћај позади, избегавање судара при задњем паркирању и помоћ при вожњи аутопутем. ХДА је аутономна вожња нивоа 2; спаја таленте за помоћ при центрирању трака и прилагодљиви темпомат. На нашој пробној вожњи на подељеним и неподељеним аутопутевима то је функционисало као шампион. Морате да пазите на пут и наводно руке на волану, најмање сваких 10 секунди. Али, одсекао сам руке (са очима залепљеним за пут) самовозећих сегмената од минута или више. Будући да ниво 2 захтева вашу сталну пажњу, за разлику од будућих понављања самовозе, возачи не могу дуго да игноришу посматрање пута. Али ХДА ће спасити животе тинејџера који мисле да ћемо живети заувек и који не подижу поглед док пишу поруке и нехотице прелазе средишњу траку без доброг краја. Због тога родитељи који мисле, хеј, четворогодишњи аутомобил је одличан за мог средњошколца, уместо тога, треба да купе најновији, најсигурнији аутомобил за тинејџере, а половни аутомобил за себе. Млади одрасли треба да буду у најсигурнијем аутомобилу, а не најприступачнијем. Као на пример у Сонати. Хиундаијева верзија Тесла Смарт Суммон обећава мање. Али испуњава све што обећава. РСПА: Аутоматски позовите свој аутомобил из гараже Ако је ХДА сигурносни трик који желите, РСПА или Ремоте Смарт Паркинг Ассист је трик погодности. Доноси ваш аутомобил из гараже или из кабине са улазом / назад. Даљински покрећете аутомобил. (Заправо прво отворите гаражна врата.) Притисните дугме напред или назад и аутомобил се креће. Кад покренете аутомобил, зауставите га. Користи 13 - да, тринаест - сонарних сензора како би избегао стругање бока гараже, па се прилично усмерава равно. Ако сте (возач) напунили точкове на путу док сте се искључивали, РСПА исправља точкове пре кретања. По дизајну, аутомобил прелази највише 10 стопа, тако да му недостаје супер-вау фактор Тесла Ауто-Суммон-а који покрива веће раздаљине. Али, избећи ће и ИоуТубе видео записе Тесле који су постали неваљали и погодили се или су погођени у несрећама на паркиралиштима. Највећа предност припада људима који живе у малим урбаним гаражама или приградским насељима са преливеним имањима обложеним зидовима. Обложени део који се протеже до линије хаубе светли када су светла укључена. Искључено, изгледа сребрнасто. Пластична НФЦ картица као кључ, телефон као кључ Соната долази са уобичајеним тастерима за бежични унос. Али такође можете да користите пластичну картицу која изгледа као хотелска кључ картица са уграђеном комуникацијом блиског поља (НФЦ) да бисте се прошетали, откључали, покренули и одвезли. Изгубити? Рецепција вас не може створити, али продавац може за око 20 долара. Хиундаи дигитални кључ помоћу Андроид телефона (само). Извините, љубитељи иПхонеа. Очекујте да ћете ову кратицу често чути у наредних неколико година: ПАК или телефон као кључ. Ваш Андроид паметни телефон такође може бити кључ, користећи и НФЦ и Блуетоотх са ниском потрошњом енергије (БЛЕ). БЛЕ ради на удаљености од 30 стопа за закључавање / откључавање и панику. НФЦ може откључати врата када се држи на ручки и овјерити возача када је телефон смјештен у Ки бежичну постоље средишње конзоле. Све ово функционише јер свака Соната има уграђену телематику под називом Блуе Линк (која нема никакве везе са Блуетоотх-ом или дизел горивом) са укљученим трогодишњим сервисом. Хиундаи је додао побољшања за даљње информације о статусу возила, побољшања за даљинско покретање и даљинско управљање профилом возача. У облаку се чувају подешавања навигације, мултимедије и кластера сваког породичног возача. Облак такође омогућава власнику аутомобила да додели приступ госту, механичару или изнајмљивачу, без потребе за преносом физичког кључа. Све док остали људи имају Андроид, а не Аппле телефоне. иПхоне уређаји не раде, јер док имају НФЦ, Аппле их резервира за Аппле плаћања. Тако да остатак света мора да убеди Аппле да се мало опусти, престане да говори о безбедносним проблемима као да су потпуно непремостиви и придружи се напретку технологије. Хиундаи Соната ушао је на америчко тржиште 1996. године. Његов редизајн „флуидне скулптуре“ 2010. гурнуо је продају за 200 година за шест година и ниво продаје на пола до две трећине продаје лидера продаје средњих лимузина Тоиота Цамри и Хонда Аццорд. Осма генерација се бави смањеном продајом у последње три године. (Процењена продаја у 2019.) Има ли места за више нових лимузина? У првој половини 2019. године, седам од 10 продатих возила у САД било је теренац или пикап. Лимузине средње величине као што су Тоиота Цамри, Хонда Аццорд, Ниссан Алтима и Хиундаи Соната пале су у продаји са 2,5 милиона у 2012. на 1,8 милиона у 2018. Хиундаи је свој део посла смањио за половину, вероватно потпомогнуто поменутим омекшавањем 2010. флуидан дизајн скулптуре 2014. године због којег се Соната мање издваја од купаца. Али Мике О’Бриен, потпредседник сектора за планирање производа и дигитално планирање, каже да довољно произвођача аутомобила базира на лимузинама да за оне који остају има пуно тржишних могућности. Форд и Фиат Цхрислер у основи ће изаћи из лимузинског посла. Буицк је престао или ће укинути ЛаЦроссе и Регал, што га чини потпуно СУВ брендом у САД-у. Цхевролет ће убити Црузе, Импала, Малибу и плуг-ин хибрид Болт. Мишићави аутомобили ће живети као што су Додге Цхалленгер и Форд Мустанг. Од октобра 2019. године, највећи продавци лимузина средње величине су: Форд Фусион (због отказивања) Цхевролет Малибу (биће отказан) Киа Оптима (брат или сестра до Сонате) Материјали кокпита, уклапање и завршна обрада приближавају се Мазди. (То је комплимент за обоје.) Соната трим линије и цене Соната се испоручује у четири трим линије или разреди. Хиундаијев О’Бриен рекао је да доње и горње линије опреме имају мало могућности. Зашто? „На почетном нивоу, купци желе приступачан план плаћања“, каже О’Бриен. „На врху, они желе све.“ Дакле, то су средњи оквири у којима живе пакети опција. Хиундаи је Сонатин врхунски звук пребацио са Хармана на Босе. Има 12 звучника. Улазна Соната СЕ, 26.430 УСД, укључујући 930 УСД терета из фабрике Монтгомери, АЛ, врло је лепо опремљена са једним изузетком: нема откривања мртве тачке. Укључује горе наведене сигурносне алате и ЛЦД екран од 8 инча са централним слогом који покреће Аппле ЦарПлаи и Андроид Ауто. Спољна светла су ЛЕД. Алуминијумске фелне имају 16 инча и у томе нема срамоте: Мање легуре алуминијума значи више бочних зидова гумених гума, што значи мање издувавања рупа. Добијате једну утичницу од 12 волти и један УСБ прикључак. Тхе СЕЛ. 26.430 америчких долара, што је најважније, укључује откривање мртвих тачака и упозорење за попречни саобраћај на задњем делу, заједно са већим алуминијумским точковима (17 инча), хендсфри ослобађањем пртљажника, 4,2-инчним ЛЦД путним рачунаром, пресвлаком од уметне коже (винил) Осмострано електрично седиште за возача, грејање предњих седишта и УСБ ред у другом реду. Аутомобил добија ХД радио, сателитски радио и Блуе Линк (телематика). Пакет погодности од 1.200 долара доноси ЛЦД инструмент таблу са 12,3 инструмента, Хиундаи дигитални кључ, бежично пуњење телефона и још један задњи УСБ прикључак. Премиум пакет, 1.850 УСД (плус морате узети обавезни пакет погодности), додаје Босе аудио са 12 звучника (који је звучао врло добро), кожна седишта и грејани волан. Панорамски кровни отвор додаје 1.000 УСД. Хеад-уп дисплеј Лимитед-а. СЕЛ Плус, 28.830 долара, пребацује се на турбо мотор са мењачима лопатица, 18-инчним легурама, фулл-ЛЕД задњим светлима и ЛЕД показивачима правца, Динамица седиштима од антилопа / уметне коже, 12,3-инчном инструмент таблом, бежичним пуњењем и Хиундаи дигиталним кључем. Једна од опција, технолошки пакет, 2.750 долара, котрља се у крову, ЛЕД унутрашња светла, 10,25-инчни систем за навигацију у средишњем слогу, Босе аудио и Хигхваи Дривинг Ассист. Ограничени износ износи 34.230 УСД, или 3.100 УСД више од СЕЛ Плус и технолошког пакета. И то је аутомобил по једној цени, који укључује све СЕЛ Плус функције, плус хеад-уп дисплеј, предњи / задњи паркинг сензори, помоћ у избегавању судара при паркирању, сурроунд мониторе (окружујуће окружујуће камере), Блинд Спот Виев Монитор и Ремоте Паметна помоћ при паркирању. Хиундаи је имао још једну верзију при руци: прототип Сонате Н Лине, варијанту перформанси са 2,5-литарским турбо мотором који ће генерисати око 300 КС, користи двоструки мењач квачила (ДСГ) и шири ауру перформанси по цела линија Соната. Н Лине биће спортско подешена Соната са скоро 300 КС. Да ли треба да купите? Ако сте тип који је срећан у лимузини, Соната је обавезна могућност вожње. Током протекле деценије, Хонда Аццорд је одабрана средња лимузина, посебно ако волите спортски спорт, заједно са Тоиотом Цамри. Ниссан Алтима, недавно обновљен 2018. године, прилично је компетентан и има добру вредност. Мазда6 је била возачки аутомобил у овом сегменту. Али у граду је нови шериф у облику Сонате. Од четири линије опреме, СЕЛ са или без додатних пакета биће добра вредност, а Лимитед даје купцу фантастичан аутомобил са пуно технологије за око 35.000 УСД. Стене Сонате 2020. И чини да се купци Хиундаи СУВ возила - посебно Санта Фе и Туцсон - питају колико брзо их достиже овај ниво израде и стил кокпита. Ово је најбоља лимузина која се појавила на тржишту 2019. године и може се изнети аргумент да је то можда најбољи аутомобил 2019. године. ново издање на итунес-у шта је опера и хром


text: Охридска легенда је једини балет Стевана Христића, први пут изведен у Народном позоришту у Београду, 29. новембра 1947. Претходно је, 5. априла 1933. године, изведен само Први чин. Аутор је накнадно, у Москви, компоновао неке додатне, нове делове балета (Пролог, сцену Биљане и Марка из -{I}- чина, -{Variation A}- и -{B}- из -{II}- чина и допуну почетка -{IV}- чина), који је у тако допуњеном издању и изведен у Москви у музичком позоришту „К. С. Станиславски и В. Ј. Немирович-Данченко“, 12. априла 1958. године. Либрето је заснован на грађи бајке и легенде, која говори о времену робовања под Турцима, а музика, као и оригинална кореографија, се ослањају на фолклорне елементе и узоре са подручја Јужне Србије. Два најистакнутија музичка мотива у балету је Христић позајмио од Стевана Ст. Мокрањца, односно из његове славне Х Руковети, а то су песме Биљана платно белеше и Пушчи ме, које, често вариране, прожимају цео балет. Мотиви Македонска народна песма „Биљана платно белеше”: Обрада песме „Биљана платно белеше” из X руковети С. Ст. Мокрањца: Преплитање ова два мотива на почетку IV чина балета: Шири контекст целом делу је Христић дао у трећем чину, где на двору турског султана, у дивертисману, даје фолклорну „арому“ и других балканских народа, румуна, бугара, грка и албанаца. Ликови и улоге Биљана -{I}- карактерна играчица Марко, сиромашни сељак у служби Биљаниног оца -{I}- играч Отац Биљанин улога Мајка Биљанина улога Иван, Биљанин младожења соло играч Кум играч Девер играч Иванови родитељи улоге Стари слепи свирач улога Његова унука (8-12 година) улога Звезда Даница -{I}- пластична играчица Звезде њене пратилице (6—8) балетски кор Бисерка, језерска вила -{I}- пластична играчица Русалке, језерске виле балетски кор Поглавица јањичара улога Јањичари статисти Султан мимичка улога Везир мимичка улога Поглавица харема, главни евнух мимичка улога Дворјани и свита статисти Стражари, војска статисти Џиновски стражар статист Румунка карактерна солисткиња Бугарка карактерна солисткиња Албанка карактерна солисткиња Гркиња карактерна солисткиња Млади грчки пастир мимичка улога Харемске жене (одалиске) балетски кор Маркови другови балетски кор Момци и девојке балетски кор Народ (мушкарци, жене, деца, старци) статисти Хор иза сцене (сопрани, алти, тенори) и као поворка робља Садржај балета -{I}- Чин Село у близини Охрида. Берба шљива у воћњаку Биљаниног оца, богатог сеоског домаћина, је у току. Окупљени момци и девојке раде, а међу њима су Биљана и сиромашни сељак Марко, који је у служби Биљаниног оца. Када дође стари слепи фрулаш, они остављају рад и играју уз његову музику. Излази Биљанин отац и прекорева их, терајући их да наставе рад. Они то невољко чине. Марко види да је Биљана тужна и покушава да је развесели позвавши све да заиграју (ова игра, Грлица, један је од најпознатијих и најпопуларнијих делова балета). Момци и девојке полако одлазе. Биљана и Марко остају сами, срећни што су заједно, али и тужни, знајући да ће тешко придобити дозволу Биљаниног оца да се венчају. Марко одлази, а из куће излази Биљанин отац који јој саопштава да је одлучио да је уда за богатог сељака Ивана. Биљана је очајна, мајка је теши, али отац је неумољив. Долази Иван са пратњом да проси Биљану, и настаје опште весеље. Једино је Биљана тужна. Када сви уђу у кућу, она се баци Марку, који је све посматрао из прикрајка, у загрљај и опрашта се од њега. Сцена остаје празна, само се из куће чује бубањ и даире сватова. Ноћ је пала, али су се навукли облаци и прекрили месечину, а у ваздуху се осећа нека нелагода. Из даљине се чује звук марша. Људи излазе из куће, а долазе и комшије. У село упада одред јањичара, који нападају народ и пале куће. Биљанини родитељи су рањени, а њен младожења у покушају да је одбрани пада мртав на прагу куће. Турци одводе Биљану и још неке житеље у ропство, остављајући многе мртве и рањене за собом. Марко стиже прекасно. -{II}- Чин Обала Охридског језера. Ноћ је обасјана звездама и месечином. У шевару се појављују русалке које играју по језеру. На језеро долази поворка звезда и међу њима најлепша Звезда Даница. Наилази Марко очајан што није успео да спасе своју Биљану. Звезда Даница га води главној међу русалкама, Бисерки, којој се Марко допадне, и пристаје да му помогне. У брегу на обали се отвара магична пећина, пуна драгуља, одакле Бисерка Марку даје магични прстен који осветљава ноћу пут и чаробни мач којим ће Марко ослободити своју Биљану. -{III}- Чин Султанова палата у Цариграду. У даљини се види Босфор и цео град који златно блиста под сунцем. Јањичари уводе робове у двориште палате, међу којима су румунка, бугарка, гркиња и грчки пастир, албанка и Биљана. Долазе жене из харема, одалиске, и након њих, уз фанфаре, султан који седа на престо пред робове. Церемонија бирања нових робиња почиње. Једна по једна девојка играју пред султаном (Румунска игра, Бугарска игра, Грчка игра), али савладане умором, страхом и тугом, не успевају да очарају султана. На крају игра Биљана, чија је игра прожета мотивима из првог чина. Њена је игра пуна емотивног набоја, и то се допада султану. Када желе да је одведу у харем, она се отима, а у палату упада Марко са неколицином пријатеља. Захваљујући магичном мачу, он савлађује јањичаре и баца прстен Биљани. Када је додирне, она се претвара у голубицу и одлети. У општем запрепашћењу Марко и његови пријатељи беже. -{IV}- Чин Село из првог чина које се обнавља. Марко је усамљен и тужан јер је изгубио Биљану. Пријатељи покушавају да га развеселе игром, али то им не успева. Наједном, као са неким предосећањем, Марко устане и гледа ка небу одакле долети једна голубица и спушта се на дрво, у наједном се претвара у Биљану. Она му потрчи у загрљај. Долазе њени родитељи и, пресрећни, пристају да се она уда за Марка. Народ се окупља и настаје опште свадбено весеље. Музички примери Балети Музичка дела


ПРЊАВОР, 18. МАЈА – Општински штаб за ванредне ситуације Прњавор саопштио је да Хигијенско – епидемиолошка служба Дома здравља Прњавор нема званичну потврду да је још једно лице са подручја ове општине заражено вирусом корона, како је то данас објавило Министарство здравља и социјалне заштите Републике Српске. Из Штаба сматрају да је ријеч о лицу које је током јучерашњег дана регистровано као позитивно, односно 33. позитивној особи на вирус корона из Прњавора. До сада се 19 особа опоравило, а двије су преминуле. Према тренутној епидемиолошкој ситуацији под здравственим надзором налази се 254 лица. Општинска комунална полиција није наишла на кршење прописаних мјера код 61 контролисаног лица са рјешењем о кућној изолацији. Службеници Полицијске станице Прњавор санкционисали су једно лице због непоштовања забране кретања у вријеме полицијског часа. /крај/тс/фото


У долини Криваје, у насељу Хрге, нађени су бронзани предмети, којима се потврђује да су још у прадавна времена ови простори били насељени становништвом са високим степеном материјалне културе. Много је предања и легенди, које предио везује за старине.


source: fineweb

text: Помен Вожду Карађорђу и устаницима у Орашцу Након Литургијске прославе Сретења Господњег, у оквиру прославе Дана државности Републике Србије, 15. фебруара 2010. године, Његово Преосвештенство Епископ шумадијски Г. Јован служио је у Орашцу помен Вожду Карађорђу и устаницима који су животе дали у борби за слободу српског народа. Помену и полагању венаца, као и кратком програму који је изведен у Марићевића јарузи, присуствовали су г. Богољуб Шијаковић, министар вера у Влади Републике Србије, Престолонаследник Александар Карађорђевић и принцеза Катарина, преставници Војске Републике Србије, локалне самоуправе, политичких и културних институција. Као и сваке године прослави је приствовао велики број верника и родољуба молитвено се сећајући предака палих у борби за слободу и напредак Србије и нашег народа. После програма, Владика Јован је служио помен Вожду Карађорђу у цркви Светог великомученика Георгија на Опленцу, а потом је у пратњи министра г. Богољуба Шијаковића посетио храм Светих апостола Петра и Павла у Аранђеловцу. Извор: Епархија шумадијска


Начало Градина и свободно време Велосипеди и аксесоари Аксесоари за велосипеди ВЪТРЕШНА ВЕЛОСИПЕДНА ГУМА 16 X 1.50-2.10 MITAS Код: 498533 EAN: 8593375411837 ТИП : ВЪТРЕШНИ ГУМИ ТИП ВЪТРЕШНИ ГУМИ АДАПТЕРИ ЗА ПОМПА UCAMP ZF-S1 МИНИ ПОМПА UCAMP HP-2 ПОМПА UCAMP S295-7 КАСКА ЗА КОЛЕЛО POLISPORT ЗВЪНЕЦ ЗА ВЕЛОСИПЕД UCAMP BL-002


text: Nikola Milošević - Izdavaštvo Informatika a.d. Nikola MiloševićIzdavaštvo Informatika2017-02-03T14:25:21+01:00 Никола Милошевић је био један од ретких представника српске интелектуалне елите који није "певао" по диригованим нотама и није ћутао у временима када су фукаре и лопови измигољили из јазбина, када су времена била мрачна, па и кад је тај мрак 2000. наводно отклоњен. Још од раних дана, професор теорије књижевности, велики познавалац и поштовалац лика и дела Милоша Црњанског, умео је да дигне свој глас: и 1968. када се, угрозивши успешну академску каријеру, обратио побуњеним студентима буквално са катедре, стојећи на њој; када се седамдесетих дрзнуо да критикује Маркса у земљи која је истицала да своје темеље гради на марксизму; када је средином осамдесетих његова критика Стаљина изазвала реакцију и совјетске државе која је тражила његово избацивање са факултета; када је и деведесетих подигао глас против новог политичког једноумља и аматеризма; и на крају — и после 2000. када није желео да дозволи да се ћутке прелази преко лажи и фарсе прикривених пумпањем ентузијазма и поновним замазивањем очију јавности. Свих тих деценија академик Никола Милошевић наслушао се и проживео је разне приче и системе о демоктарији, о братству и јединству, о патриотизму, али је био један од ректих чији је живот истински обележен демократском, либералном свешћу и родољубљем. Никола Милошевић је био један од оснивача Демократске странке 1990. да би потом са још десет угледних интелектуалаца основао Српску либералну странку коју је водио до смрти. Правдољубив, оштре мисли и пера, искрено посвећен демократији, није попут неких својих колега са универзитета одмах по слому Милошевића потрчао за управним одборима, амбасадорски местима и саветодавним титулама. У 2003. години изабран је за посланика у Народној скупштини, на листи Демократске странке Србије. Али посланички мандат није га одвео у разне пословне и имовинске комбинаторике. И тада, као и пре 2000. био је оно што и одувек — интелектуалац, искрено предан свом раду и моралу, критички настројен према свему и свакоме, укључујући и себе самог. "Никола Милошевић је имао ту илузију да се поштењем без новца може нешто постићи и у том погледу је заборавио на антрополошки песимизам којем је начелно припадао." Антрополошки есеји Роман Милоша Црњанског Негативан јунак Идеологија, психологија и стваралаштво Андрић и Крлежа као антиподи Зиданица на песку Шта Лукач дугује Ничеу Филозофија структурализма Марксизам и језуитизам Антиномија марксистичких идеологија НАГРАДА "НИКОЛА МИЛОШЕВИЋ" Додељује се за достигнућа у области теорије књижевности и уметности. Награда постоји од 2002. године а 2007. је добила име по Николи Милошевићу. У свом плодном раду бавио се филозофијом, књижевним радом, публицистиком и књижевном критиком. Био је председник Задужбине "Милош Црњански". Аутор је више књига, књижевно историјских и књижевно теоријских студија, као и великог броја есеја, предговора, рецензија и књижевних критика. Учествовао је у многим књижевним и политичким јавним трибинама. Написао је преко двадесет књига филозофске и књижевно-теоријске тематике, неколико књига политичке тематике и три романа. Легат професора Милошевића који садржи више хиљада књига, он је завештао Православном богословском факултету Универзитета у Београду.


text: Please like us on Facebook Барбие преселио у нову кућу, а она купила намештај за декорацију. Помозите јој да украсите свој нови дом. Она је одабрала да буде њен дизајнер ентеријера. Ставите намештај и друге ствари у ред. Кликните на ставку намештаја и стави га где желите помоћу драг анд дроп. Наставите да организује све ствари док не завршите. Срећно!


Угљанин од Србије добио све, сад подилази Куртију | Магацин ← Које стране службе оперишу по Србији? Фудбалери Косова* неће смети да играју са тимовима из Србије, БиХ и Русије → Posted on новембар 22, 2019 by Магацин „Браћа“ по антисрпској политици, Сулејман Угљанин и Аљбин Курти(овић) Сигуран сам да се наши суграђани Бошњаци стиде Угљаниновог подилажења Куртију и да не желе да их он увлачи у било какву комбинаторику у оквиру пројекта стварања тзв. велике Албаније, реакција је Марка Ђурића на изјаве током сусрета Угљанина и Куртија у Приштини. Марко Ђурић наводи да су Бошњаци у Рашкој области лојални грађани Србије. „Бошњаци у Рашкој области су лојални грађани Србије и доживљавају је као своју отаџбину, тако да Сулејман Угјанин данас није са Аљбином Куртијем разговарао у њихово име“, навео је директор Канцеларије за КиМ у саопштењу које је достављено медијима. Прочитај још: Шта Сулејман Угљанин још треба да уради да би закони Србије важили и за њега?! Оцењује да је «одлазак Угљанина на поклоњење Куртију је акт најдубљег људског и моралног посрнућа једног човека који је од Србије добио све, укључујући својевремено и министарску функцију, тако да је он последњи који има право да говори о наводном обесправљивању Бошњака у нашој земљи“. Како је саопштено из Самоопредељења, на састанку је било речи о ситуацији у „Санџаку“, положају тамошњих Албанаца и Бошњака, као и њиховим тежњама да раде и развијају се ка достојанственом животу и „животу без дискриминације од Београда“, преноси Косово онлајн. Извор: РТС „Истина, Угљанин је био дискриминисан од Србије, али позитивно, јер сасвим му је незаслужено припао министарски ресор и послови у вези са регионалним развојем, и на том радном месту није показао ништа осим неспособности и некомпетенције“, закључио је Ђурић. Председник Странке демократске акције Санџака Сулејман Угљанин разговарао је са лидером Покрета Самоопредељење и кандидатом за премијера привремених косовских институција Аљбином Куртијем о захтеву за „посебан статус Санџака“. Прочитај још: Аљбин Курти је пореклом Србин – Куртовић из села Сукобин код Улциња! Овај унос је објављен под Политика, srbija и означен са АЉБИН КУРТИ, бошњаци, марко ђурић, сулејман угљанин. Забележите сталну везу.