Карло V, цар Светог римског царства Карло V Хабзбуршки, такође Карлос I од Шпаније (24. фебруар 1500. Гент, Фландрија — 21. септембар 1558. манастир Јусте, Шпанија) био је један од најмоћнијих владара у историји Европе. Припадао је династији Хабзбург. Огромно подручје које је добио у наследство, била је последица уједињавања династија и њихових земаља по бројним рођачким линијама.[1] Био је син Хуане Луде и Филипа Лепог, и унук Максимилијана I од Аустрије и Марије од Бургундије са очеве стране, од којих је наследио Холандију, Аустрију и право на престо Светог римског царства. Са мајчине стране, био је унук Католичких краљева, Изабеле I од Кастиље и Фернанда II од Арагона (династија Трастамара), од којих је наследио кастиљански и арагонски престо, Напуљ, Сицилију, Сардинију, Малту, Канарска острва и Западне Индије (како су се у то доба звале америчке колоније). Карло V је био последњи немачки цар који је гајио средњовековни сан о универзалној монархији. Овој његовој амбицији су се супротставили француски владари Франсоа I и Анри II, продор Османског царства у централну Европу, али и верски потреси који су погодили Европу, 1517, са појавом Реформације. Уморан и обесхрабрен, одрекао се својих владарских прерогатива и повукао у манастир. Иако је био рођен и одгајан у Фландрији, више времена је проводио у Шпанији, док је Свето римско царство оставио на управу свом брату Фернанду, у чију ће корист 1556. абдицирати. Тако ће Фернандо или Фердинанд Хабзбуршки постати Фердинанд I, цар Светог римског царства. Велико пространство којим је владао, и стална потреба за далеким путовањима, учинили су да је царство из практичних разлога подељено на Хабзбуршку Шпанију и Хабзбуршку Аустрију. Садржај - 1 Хронологија - 2 Детињство и младост у Фландрији - 3 Краљ Шпаније - 4 Цар Светог римског царства - 5 Брак и деца - 6 Карло V и протестантизам - 7 Унутрашња политика Карла V - 8 Спољна политика Карла V - 9 Абдикација и повлачење у манастирски живот - 10 Породично стабло - 11 Референце - 12 Литература - 13 Спољашње везе Хронологија[уреди] - 1506 — Са само шест година, Карло наследио је територије од своје бабе, Марије од Бургундије и постао холандски владар, под туторством прво свог деде, Максимилијана I, и касније своје тетке, Маргарите од Аустрије. - 1517 — Након смрти Изабеле Католичке, Карло је наследио круну Кастиље. Заправо, права наследница је била његова мајка, Хуана I од Кастиље, али пошто је била ментално неспособна, Карло је формално делио круну са њом све до њене смрти 1555, али је практично он владао. - 1518 — Две године након смрти свог деде с мајчине стране, Фернанда II од Арагона, Карло је такође наследио и арагонски престо. - 1519 — Након смрти деде с очеве стране, Максимилијана I, Карло I од Шпаније такође постаје и Карло V, цар Светог римског царства. Детињство и младост у Фландрији[уреди] Карлов отац, Филип желео је да Карлу што раније обезбеди учитеље који би од њега направили доброг и мудрог владара краљевина Католичких краљева, па је тако још одмалена поверио Карлово образовање познатим и признатим учењацима. Филип је имао ваљан разлог за то: преране смрти принца Хуана, а убрзо и Изабеле, двоје најстарије деце Изабеле Католичке, наследника кастиљанског трона, а нешто касније и принца Мигела, (имао је само две године кад је умро), сина покојне принцезе Изабеле, аутоматски су претворили Хуану у принцезу од Астурије тј. кастиљанску престолонаследницу, што је значило да после смрти Изабеле Католичке, Карло аутоматски постаје наследник кастиљанске круне. Након смрти Изабеле Католичке 1504, Карлови родитељи, Хуана и Филип, морали су у више наврата да путују у Кастиљу. Последњи пут ће кренути на путовање 1505. године кад је требало да буду крунисани као краљеви Кастиље. То је уједно био и последњи пут кад је Карло видео свог оца, будући да је Филип ненадано умро у Бургосу наредне године. Карло је, са своје три сестре, Леонор, Изабелом и Маријом, остао у Фландрији, под туторством своје тетке Маргарите од Аустрије, која ће се побринути за образовање будућег владара царства познатом као "царство у ком никад сунце не залази".[2] Двор у Мехелену (хол. Mechelen; франц. Malines) је био право место за хуманистичко образовање и развој Карла и његове три сестре. Француски језик је био језик који се говорио на двору, али фламански је преовлађивао међу обичним светом, тако да су све четворо убрзо постали двојезични. Карло ће касније показати изузетну лакоћу у учењу језика, јер ће стићи да с већом или мањом течношћу говори пет језика — француски, фламански, немачки, шпански и италијански. На двору у Мехелну Карло је имао прилике да упозна личности калибра великог мислиоца Еразма Ротердамског, као и фламанских сликара попут Рохира ван дер Вејдена, Ханса Мемлинга или браће Ван Ајк (Јан ван Ајк и Хуберт ван Ајк). Године 1511. Маргарита од Аустрије је поверила образовање тада већ младог грофа од Фландрије прво младом свештенику, следбенику Еразмовог учења, Хадријану из Утрехта, (постаће папа 1522.) који је као верни Еразмов ученик умео да усади будућем цару осећај за толеранцију и слободу духа као и велики осећај за одговорност. С друге стране, Маргарита је вероватно желела да на тај начин умањи или барем ублажи утицај који је могао да има на младог Карла свеприсутни Гијом де Крој, „парадигма корумпираног политичара“. Управо је Гијом де Крој наговорио Карловог деду Максимилијана I да Карлово пунолетство прогласи нешто пре времена. По закону, Карло је са пуних 16 г 1000 дина требало да буде проглашен господарем Холандије, међутим, Гијом де Крој је добио позамашну суму новца од холандског парламента у замену да наговори Максимилијана да убрза проглашење Карловог пунолетства, јер су се надали да ће им Карлова младост дозволити да га претворе у послушну марионету. Међутим, убрзо су увидели да су се горко преварили. Гијом де Крој је научио Карла како да буде вешт и мудар политичар, и младић је још одмалена био навикнут да присуствује састанцима Савета претходно се информишући о садржају и темама које су биле на дневном реду. Своју политичку зрелост доказао је на свечаности свог проглашења владарем Холандије 5. јануара 1515. У салону Краљевске палате Карло ће изговорити речи које су укратко описале срж његове целокупне владавине[3].: „Захваљујем вам на додељеној почасти. Будите добри и одани поданици, и ја ћу вам бити добар господар.” То што је обећао као младић од 16 година, касније је и испунио, али додуше далеко од земље у којој је дао обећање. Године 1517. Карло ће кренути на пут ка Иберијском полуострву: краљевине Кастиља и Арагон су чекале на долазак свог будућег краља[3]. Краљ Шпаније[уреди] Карло је у Бриселу проглашен краљем Шпаније као Карло I, међутим, било је неопходно да лично отпутује у Шпанију како би га скупштине (Кортеси) сваке шпанске краљевине понаособ признале за врховног владара, а он свечано положио заклетву да ће поштовати законе сваке краљевине понаособ.[4] Године 1517. Карло је по одлуци својих саветника кренуо пут Шпаније. Свита је бројала неких 40 бродова и више од 1000 људи. Принца је на путу пратила његова сестра, Леонор. Брат и сестра су се запутили у земљу у којој никада раније нису били, и чији језик нису познавали. Тамо их је чекала мајка, Хуана Луда, затворена у дворцу у Тордесиљасу, и млађи брат и сестра, Фернандо и Каталина, обоје рођени у Кастиљи. Фернандо је живео у Арагону са својим дедом, Фернандом II од Арагона, а Каталина је била са својом мајком у Тордесиљасу. Како је 1516. године Фернандо Католички умро, Кастиљом је управљао кардинал Сиснерос, а Арагоном Алфонсо од Арагона[5], ванбрачни Фернандов син који је био рођен пре његовог брака са Изабелом. Први сусрет са Шпанијом[уреди] Флота која је долазила из Фландрије након великих олуја и перипетија коначно је пристала на обалу Астурије 19. септембра 1517, и одатле се упутила ка Ваљадолиду, седишту Кортеса. У Тордесиљас су стигли 4. новембра. Хуана је прво примила изасланика свог сина, Шевреа, који је на веома дипломатски начин успео не само да убеди Хуану да прими своју децу (била је доста сумњичава у погледу идентитета своје деце коју није видела веома дуго), него и да Хуана потпише документ којим опуномоћује свог сина Карла да у њено име влада свим хиспанским земљама међу којима су се такође налазиле и новооткривене територије на америчком континенту[5]. Неколико дана касније, у селу Мохадос (шп. Mojados) Карло и Леонор су се састали и са својим братом Фернандом који је дошао у друштву свог ујака, Алфонса од Арагона, регента Арагона и надбискупа од Сарагосе. У кастиљанску престоницу, Ваљадолид, стижу 18. новембра, где су већ биле многе важне личности које су чекале да поздраве будућег краља, између осталих, Хадриј 4d0 ан из Утрехта, будући папа и млада удовица Карловог деде Фернанда, Жермен де Фоа[5]. Кастиљанци нису благонаклоно гледали на Карлову свиту састављену од странаца, и на краља који је такође био странац и није знао ни једну једину реч кастиљанског. Чак ће у једном моменту у кастиљанском Кортесу бити тражено од младог, новопеченог владара да им се обраћа на шпанском. Међутим, на крају је Кортес Кастиље, (шп. Las Cortes Generales de Castilla) ипак признао Карла за краља и заклео му се на верност децембра 1518. године. Процес је потрајао јер је савет одуговлачио са одобрењем финансијске помоћи коју је Карло био тражио, што је био обичај тог времена у таквим ситуацијама. Међутим, на крају, Карлос је добио 600.000[6] дуката, Кортес је распуштен а краљ је могао да настави свој пут ка Арагону и Каталонији[5]. Априла 1518. године пошто се опростио од свог брата Фернанда који је одлазио за Холандију, Карло је кренуо пут Арагона. По савету Шивреа, Фернандо је био послат у Холандију како би се избегло ривалство између браће око шпанског престола јер је Фернандо, рођен у Кастиљи, имао много присталица у Шпанији и народ га је сматрао својим, за разлику од Карла кога су видели као странца. Дана 9. маја 1518. године, Карло је у пратњи своје сестре Леонор и удовице свог деде, Фернанда Католичког, ушао у Сарагосу, престоницу Круне Арагона. Већ 20. маја почело је заседање Кортеса, али Карло је ипак морао да се задржи у Арагону до почетка наредне године, јер је тек тада дошло до свечане церемоније полагања заклетви и одобрења концесије од 200.000 дуката од стране арагонског Кортеса. Дана 15. фебруарa 1519. године Карло је свечано ушао у престоницу каталонске кнежевине, Барселону. Нешто раније, стигла је вест о смрти Карловог деде, Максимилијана, што је представљало додатни проблем за млад 1000 г краља: добијање титуле цара Светог римског царства, која није била наследна, него се наследник одлучивао путем избора. То је значило да му је било потребно још новца којим би могао да подмити кнежеве изборнике.[5][6]. Најозбиљнији противник му је био француски краљ, Франсоа I, који је такође био веома заинтересован да добије титулу. Каталонски Кортес је одмах отворио заседање, али изасланици нису могли да се сложе око суме коју је требало дати новопеченом владару. Дана 6. јула 1519. године у Барселону је стигла и вест о избору Карла за цара Светог Римског царства, а месец дана касније, стигла је и свечана делегација царских изасланика који су лично дошли да званично обавесте новог цара о избору. Сви ови догађаји су изазвали задовољство и понос код Каталонаца, који су се осећали почаствованима и поноснима што су били сведоци једног тако значајног међународног догађаја. Међутим, Кортеси нису могли да закључе заседање до јануара 1520. године јер никако нису могли да се договоре о количини новца коју је требало да дају краљу. На крају, коначно су одлучили да то буде 250.000 дуката, нешто мало више од количине коју је добио у Арагону[5], и што је било довољно само за пут. Међутим, имао је среће јер је управо у то време у Барселону стигао први брод натоварен златом из Америке који је послао Ернан Кортес[7]. Карло полако упознаје своје шпанске поданике[уреди] Први Карлов боравак у Шпанији који је трајао нешто више од две и по године, послужио му је да открије многе детаље о нарави и преференцијама својих нових поданика. Схватио је да су велики патриоте, и да имају аверзију према страним идејама и начину живота, и да им се поготову не допада да имају странце на високим положајима. Схватио је да би морао да пре свега научи шпански и да се окружи шпанским саветницима да би стекао њихову оданост и симпатију[8]. Такође је веома брзо открио да је изузетно битно да стално истиче своју крвну везу са Католичким краљевима као и своје слагање са њиховом идеологијом, јер су Фернандо и Изабела били у сећању народа веома поштовани и цењени. Што се тиче самог народа Шпаније, став према новом краљу је био различит. Људима Кастиље и Арагона се није свидело када је по повратку из Барселоне, краљ тражио још новца како би могао да отпутује у Немачку и да финансира своје царско крунисање, као ни чињеница да ће монарх највероватније више времена проводити у Немачкој него у Шпанији. С друге стране, Каталонци су били навикнути још од времена кад је династија Трастамара носила круну Арагона да владари не живе у Каталонији и да су у принципу увек одсутни, тако да их скори Карлов одлазак уопште није забрињавао. Коначно, 20. маја 1520, 1000 Карло је пошао из Коруње пошто је претходно овластио Хадријана од Утрехта као регента шпанског престола у његовом одсуству[5]. Хуану де Ланузи је поверен Арагон, а Дијегу де Мендози, грофу од Мелита, Валенсија[7]. Побуне у Кастиљи и Валенсији[уреди] Док је Карло био одсутан (1520—1522), у Шпанији су се десила два веома важна догађаја: Побуна заједница у Кастиљи, и устанак занатских цехова у Валенсији. Побуна заједница у Кастиљи[уреди] Побуна заједница у Кастиљи је имала 1000 корене у општем незадовољству Кастиљанаца због странаца које је Карло оставио да регентују, због тога што је новац који је тражио потрошио на свој избор за цара Светог римског царства, што није говорио кастиљански и што су се бојали да ће се шпанска вуна извозити у Фландрију што би довело у опасност текстилну индустрију Шпаније. Укратко, побуна је ишла против Карла и његових фламанских саветника[9]. Побуна је избила у централном делу Кастиље, у Толеду, и веома се брзо проширила на остале градове (Сеговија, Саламанка, и др.). Побуњеници су хтели да једини владар буде Карлова мајка, краљица Хуана, те су лидери побуне отишли у Тордесиљас и презентовали Хуани своје захтеве. Хуана је међутим одбила да их подржи, и на тај начин је омела очајнички покушај побуњеника да се њихови захтеви озаконе[7]. Након пораза побуњеничких трупа код Виљалара 1521. године, сви градови су се повукли, осим Толеда који је коначно побеђен 1522. године. Вође побуне, Падиља, Браво и Малдонадо су били погубљени. Пораз устанка заједница у Кастиљи означава као почетак апсолутизма у Шпанији и јачање моћи краља[9]. Устанак занатских цехова у Валенсији[уреди] Узроци овог покрета се налазе у економској кризи и епидемијама које су харале краљевином Валенсијом, чему се придружило додатно незадовољство међу занатлијама и ситним трговцима који су били у сукобу са градском олигархијом — великим трговцима и племством. Устанак занатских цехова је почео у граду Валенсији, 1520. године, искористивши одсуство племства које је побегло из града на село од епидемије куге која је у то доба владала. Побуњеници су такође напали и мориске према којима су осећали пре свега мржњу на верској основи и које су оптуживали да су потпомагали племство и круну. Карло V је наредио вицекраљу да угуши устанак, који је прерастао у директан сукоб занатлија и валенсијанских племића. Устанак је коначно угушен 1522. године. Осим у Валенсији, такође су се на устанак дигле занатлије са Балеара, међутим и овај устанак је веома брзо угушен[9]. Цар Светог римског царства[уреди] Хабзбурговци су од 1440. године држали круну Светог римског царства, али са смрћу Максимилијана I кога папа није крунисао, постављало се питање ко ће га наследити. Према Златној були коју је 1356. године објавио Карло IV, да би цар могао сам да одреди свог наследника, морао је претходно да прими круну од Папе, у противном наследник ће бити одређен гласањем кнежева изборника који су били четири немачка великаша — краљ Чешке, маркгроф од Бранденбурга, гроф Палатината и гроф Саксоније, као и три надбискупа — Мајнца, Трира и Келна. Противник[уреди] Било је више кандидата, од којих су најозбиљнији били француски краљ, Франсоа I, и новопечени шпански краљ Карло I. Француском краљу је ишло у прилог то што је са само 25 година освојио Миланско војводство и поседовао је довољно и жеље и могућности да се супротстави Турцима који су већ увелико били на вратима Европе, што је било довољно да стекне симпатије надбискупа од Мајнца и маркгрофа од Бранденбурга. С друге стране, папа Лав X није крио своју наклоност ка француском краљу који иако је поседовао неке територије на северу Апенинског полуострва, ипак није био толико опасан сусед као што би то био Карло I[10]. Насупрот француском краљу, Карло I од Шпаније је припадао аустријској династији Хабзбурговаца која је традиционално била повезана са Царством. Осим тога, поседовао је невероватно велику амбицију да постане Цар, те је одмах по сазнању о смрти Максимилијана, написао писмо четворици кнежева изборника (електората) како би их подсетио на обећање које су дали његовом деди, Максимилијану, да ће гласати у његову корист уверавајући их да ако испуне своје обећање, моћи ће да задрже све своје привилегије и у исто време ће бити богато награђени[10]. Предизборном машинеријом је управљала Карлова тетка, Маргарита од Аустрије и то још пре смрти цара. Нису само четири кнеза-изборника била плаћена, већ многе друге особе које су биле на неки начин уплетене у изборе. На крају, дуг се попео на 851.918 гулдена (или 1,2 тоне злата[11]), новац који су обезбедили банкари из Фиренце и Венеције, али пре свега немачки банкари Фугер (нем. Fugger) и Велсер (нем. Welser), што им је омогућило предност у каснијем добијању вођења уносних трансакција као што су биле убирање ренте војних редова током три године почев од 1525. од чега се само половина сматрала плаћањем дуга Круне[10]. Проглашење[уреди] Дана 28. јуна 1519. године електорат се састао и што под утицајем великодушних поклона, што из страха да им Франсоа не ускрати повластице које су до тада имали, изабрао је Карла I од Шпаније за новог цара Светог римског царства. Вест је Карла затекла у Барселони где је чекао на заседање каталонског Кортеса, који је одмах по завршетку заседања каталонског парламента кренуо пут Фландрије како би организовао званично царско крунисање[10]. Кренуо је из Коруње, 20. маја 1520. остављајући за собом земљу под регенством Хадријана из Утрехта, незадовољство у Кастиљи и Арагону, с једне стране зато што су се бојали да ће их њихов владар, будући да је постао цар, одгурнути у други план, а с друге, због превеликог присуства странаца а високим положајима које је Карло оставио за собом. На међународном плану, ситуација је постајала веома озбиљна и опасна, јер се Франсоа I припремао на савез са Енглезима. Како би то избегао, Карло је прво прошао кроз Енглеску и тамо се сусрео са Хенријем VIII, тада ожењеним са Каталином од Арагона, Карловом тетком и сестром његове мајке, Хуане. Тај сусрет је био основ за чврсто англо-шпанско пријатељство које ће кулминирати годинама касније у браку између Филипа II, Карловог сина, и Марије Тјудор, будуће Мери I од Енглеске, и у исто време је аутоматски избацио из игре француског владара[10]. Коначно стиже у Фландрију где се сусреће са својом тетком, Маргаритом од Аустрије и својим братом Фернандом, где је одмах сазвао холандски парламент како би тражио новац за финансирање свог крунисања. Крунисање[уреди] Сама церемонија крунисања се одржала 23. октобра 1520. у Ахену, месту где су се традиционално одржавала крунисања царева Светог римског царства и где су се налазили посмртни остаци и престо Карла Великог. Карло је био крунисан према старом традиционалном обреду који је датирао још од најдавнијих времена. Према ритуалу, надбискуп из Келна би одржао мису а онда би питао владара да ли обећава да ће бранити хришћанство. Цар је требало да одговори потврдно изговарајући речи на латинском „Да, желим.“ (лат. Ego volo). Након тога, надбискуп би се обратио присутнима како добио потврду да прихватају цара као врховни ауторитет. Када би сви присутни дали свој пристанак, изговарајући: „Нека буде.“ (лат. Fiat), цар би био помазан светим уљем по рукама, грудима и лицу, и предали би му се симболи цара — прстен, круна, жезло и мач Карла Великог[10]. Брак и деца[уреди] Пошто је желео да утврди добре односе са Португалом, 10. марта 1526. оженио се Изабелом Авис, португалском принцезом и сестром Жоаоа III од Португала. Имао је троје деце са Изабелом Авис: - Филип II од Шпаније (1527—1598). Карлов наследник на шпанском престолу. - Марија Хабзбуршка (1528—1603). Удала се за свог брата од стрица, Максимилијана II, сина Карловог брата, Фердинанда I. - Хуана од Аустрије (1535—1573), надвојвоткиња Аустрије, принцеза Шпаније, удала се за сина Карлове сестре, Каталине, Жоаоа Мануела од Португала, и родила наследника португалског престола, Себастијана I од Португала. Карло је такође био познат по томе што је имао много љубавница. Две су биле мајке двема будућим владаркама Холандије: - Изабела од Кастиље, кћерка младе удовице Карловог деде, Фернанда Католичког, Жермен де Фоа. - Маргарита од Аустрије (1522—1586), или Маргарита од Парме, чија је мајка била Јохана ван дер Гест. - Хуан од Аустрије, чија је мајка била Барбара Блумерг. Карло V и протестантизам[уреди] Дана 24. фебруара 1530. године у Болоњи, папа Клемент VII ће положити гвоздену круну Лангобарда (коју је Карло Велики преузео од лангобардских краљева непосредно пре царског крунисања, и која је од тада постала део регалија царева Светог римског царства) на Карлову главу и тиме ће обавезати младог владара да постане бранилац римокатоличке цркве[6]. Стално имајући на уму да потиче од Католичких краљева, великих бранитеља хришћанске вере против ислама, Карло се осећао обавезним да стане у одбрану католицизма и верског јединства против нарастај 1000 ућег протестантизма Мартина Лутера у Немачкој. Почетак сукоба. Сабор у Вормсу[уреди] У ренесансној Европи 16. века Католичка црква није бирала средства у прикупљању новца како би финансирала градњу велелепних грађевина које би одражавале сву величанственост и сјај католицизма, што је изазвало негодовање широм католичког света, нарочито у Немачкој, где је Мартин Лутер, свештеник из Витемберга, први дигао глас против продавања опроштаја, такозваних индулгенција, од стране католичких свештеника за новац, којим се финансирала изградња Базилике светог Петра у Риму[12]. Године 1517, дан пре Ускрса, Лутер је закуцао на врата капеле дворца у Витембергу документ који је познат као 95 теза и у којима оштро критикује продају папских була којима се даје опроштај од свих грехова, како би га прочитали сви они који су долазили на прославу[12][13]. Папа Лав X је послао своје емисаре да уразуме Лутера, а кад је овај то одбио, папа га је екскомуницирао. Године 1521. организује се Сабор у Вормсу, на ком је Мартин Лутер позван да се покаје и да се одрекне својих књига и свог учења. Сабором је председавао сам цар Карло V. Лутер, уместо да се покаје, изложио је своје учење и затражио од младог цара разумевање и заштиту. Међутим, Карло V му је одговорио да он, као немачки цар и потомак старе католичке династије, може само да осуди његово учење као ноторну јерес[13]. Дана 26. маја 1521, Карло издаје Едикт из Вормса, којим се Лутер и његово учење званично осуђују и проглашавају јеретичким, а Лутерови списи се забрањују и наређује се да морају бити уништени. Међутим, у пракси, Вормски едикт није имао неки успех јер су племићи већином били присталице Лутеровог учења. Лутерови списи су једино били спаљени у Холандији[14]. Лутер је побегао у Саксонију где га је прихватио кнез-изборник Фредерик, и где се Лутер касније настанио и основао своју цркву, и превео Библију на немачки језик[13][15]. Два сабора у Шпејеру[уреди] Године 1526. сазива се сабор у Шпејеру како би се решили постојећи проблеми јер је било евидентно да Едикт из Вормса није било могуће спровести због честе одсутности цара из земље, заузетог ратовима против Француске. Испрва је Карло наложио свом брату Фердинанду да проба да не уноси никакве промене и да одуговлачи, међутим, савез који је папа склопио са Француском натерао га је да промени мишљење јер му је у том моменту била преко потребна помоћ немачких протестаната. Исход овог сабора је дозвола да сваки властелин на свом поседу проповеда веру која му одговара[16]. Следећи Сабор у Шпејеру се одржао 1529. године, када се назирало скоро склапање мира са папом и Француском. Фердинанд се надао се да ће успети да оповргне и поништи одлуке донесене 1526. године, и да се поново успостави важећим Едикт из Вормса, који је био суспендован 1526. године. Немачки племићи су оштро протестовали против те одлуке. Од тада су Лутерови следбеници били познати као „протестанти"[16]. Сабор у Аугзбургу[уреди] Претња која се надвијала над хришћанском Европом у виду Турака који су већ куцали на врата Аустрије створила је потребу за јединством царства. Године 1530. организује се у Аугзбургу сабор на који Карло позива Лутерове присталице да још једном изложе своју доктрину. За ту прилику састављен је текст Конфесије из Аугзбурга, документ који се може сматрати основом протестантске доктрине.[17][18] Овај документ је био представљен цару 25. јула 1530. године. Том приликом су немачки племићи изразили неопходност сазивања јавног васељенског хришћанског сабора. Сабор у Тренту[уреди] После више година одуговлачења и одлагања, папа Павле III је коначно сазвао Сабор у Тренту. Заседање је почело 22. маја 1545. По захтеву Лутерових присталица, савет је одржан у месту које је било далеко од Рима, међутим, у марту 1547, сабор је пресељен у Болоњу, упркос Карловом противљењу, који ће следеће године уложити оштар протест због премештања савета. Папа Јулије III, који је наследио Павла III, враћа седиште сабора у Трент 1550. и заказује заседање за 1551. Међутим, сабор је морао да се распусти 1552. јер је због близине немачким територијама, Трент постао опасан град за католичке оце. Јулије III је намеравао да изда и почне с применом једног дела реформи донетих на сабору, међутим, смрт га је спречила у тој намери. Следећа два папе нису успела да обнове сабор, и тек ће папа Пије IV 1560. године издати булу којом поново сазива сабор у Тренту. Последње заседање ће бити одржано између 1561. и 1563, када ће се завршити са доношењем одлука и декрета.[19] Иако се на том сабору донела одлука о темељној реорганизацији цркве и искорењивању злоупотреба које су харале током целог средњег века, одлуке које су се тицале саме доктрине су се битно разликовале од доктрине коју је проповедао Лутер, те ће немачки племићи једнодушно одбити да прихвате закључке овог сабора и организоваће се у Шмалкалдски савез, којем ће се Карло заједно са папским снагама оружано супротставити у бици код Милберга 24. априла 1547. и однети убедљиву победу. Коначно помирење[уреди] Упркос победи на бојном пољу, Карло није успео да уједини католицизам и лутеранизам ни на политичком ни на социјалном плану, тако да је осам година касније, 1555. потписао Аугзбуршки мир, којим је признао право Немаца да се сами одлуче коју ће веру исповедати — протестантизам или католичанство, чиме је барем привремено ставио крај на конфликт изазван појавом Реформације. Унутрашња политика Карла V[уреди] Територије Карла V протезале на три континента и две велике империје - Шпанију и Свето римско царство. У спољној политици било готово немогуће разлучити кад је Карло наступао као шпански краљ а када као цар Светог римског царства, јер је на Средоземљу подједнако заступао свој империјални углед и бранио шпанске обале и шпанске поседе у Италији, као што је у Немачкој водио борбу против протестантизма који је врло лако могао да пређе и на шпанско тло[11]. Ипак, Карло је више времена провео у улози шпанског монарха него цара Светог римског царства, где га је у дугим одсуствима ваљано заступао његов брат Фердинанд, који ће на крају и наследити царски престо. Друштвена организација Шпаније[уреди] Шпанија у доба Карла V је обухватала осим Иберијског полуострва, и Атлантска острва, северноафричка утврђења и Нови свет. На самом полуострву, стара краљевства Астурију и Леон, баскијске провинције и Навара на северу, преко Кастиље и Арагона са Каталонијом, Валенсијом и Балеарским острвима, до Андалузије на самом југу полуострва. Краљевина Навара, коју је 1512. Кастиљи прикључио Фернандо II од Арагона, задржала је титулу краљевства. Навара се простире на обе стране Пиринеја, и један део је припао Шпанији а други Француској. Због свог стратешког положаја, била је од виталне важности за одбрану полуострва те су због тога у њој биле размештене јаке војне формације, нарочито у престоници, Памплони. Краља је заступао вицекраљ, међутим, Навара је у сваком другом погледу била потпуно независна - сачувала је своје законе, своје кортесе, свој новац, царине, своју цивилну управу и судство. Јавне службе у Навари су могли да обављају само становници Наваре[11]. Баскија, Гипузкоа и Алава, суседне баскијске провинције, имале су јаке политичке и историјске везе са Наваром. У све четири области одржао се баскијски језик, а сама Баскија је такође задржала судску и пореску самосталност[11]. Повластице северних територија су опстале захваљујући њиховој удаљености од матичних шпанских краљевстава, као и природним препрекама у виду планинских венаца Пиринеја. Круна Арагона, коју су сачињавале краљевина Арагон, Каталонска кнежевина, и краљевина Валенсија са Балеарима, такође је била пример још изразитије независности од целине. Сваки нови краљ Шпаније био је обавезан да положи заклетву да ће поштовати локалне законе који су се називали фуероси (шп. fueros), као и вицекраљ који је обављао ту дужност три године. У суштини, вицекраљ је спроводио власт круне која је била ограничена локалним законима. Основна препрека краљевим интересима су били кортеси који су неуморно претресали сваки краљев покушај да се уплиће у домаће законе и ствари, да подиже порезе и трупе уколико се то није тицало општег добра територија Арагонске круне. Престоница је била смештена у Сарагоси, где се налазило и врховно судско тело, Аудијенција Сарагосе (шп. Audiencia de Zaragoza) Поред аудијенције, друго тело карактеристично за Арагон је био Суд правде (шп. Tribunal de Justicia). Арагон је преко ових тела имао апсолутну судску независност. Такође су и градови имали потпуну самоуправу. Порески приходи су се углавном трошили на управу и веома мало се слало у владарску ризницу[11]. Краљевина Валенсија и Кнежевина Каталонија су биле уједињене језиком и историјом те су и њихове управе биле веома сличне. И једна и друга су имале Скупштинску дипутацију (кат. Diputació de la Generalitat), од шест чланова, по два за сваки сталеж, која је управљала кортесима. Валенсијом је управљао Врховни савет (кат. Consell General), док је Каталонијом управљао чувени Савет стотине (кат. Consell de Cent) кога су у суштини сачињавала 144 члана која су заступала занатлије и еснафе, трговце грађане и племиће[11]. Круна Кастиље, за разлику од других делова велике шпанске целине који су сви до једног љубоморно чували своје традиционалне слободе, почивала је на владарском апсолутизму и централној власти. Карло јој је подарио специјалну улогу у оквиру шпанске краљевине. Оптеретио ју је својим европским ратовима, борби против Турака и протестантизма. У Кастиљи су нестајале њене традиционалне конституционалне слободе, тзв. фуероси, којима су се дичили и слободно их уживали сви остали делови Шпаније[11]. Међутим, Кастиља је заузврат задржала привилегију да се богати златом које су конкистадори непрестано слали из Западних Индија на великим галијама. Остали део Шпаније је имао фискалне привилегије, али зато злато из Индија није завршавало у њиховим касама. Увођењем централизоване и делотворне управе, Кастиља је покушавала да обузда самовољу својих провинција. Уводила је једнообразна пореска начела, укидала унутрашње, феудалне царине, и остављала само оне према иностранству. Цивилна и војна управа била је иста у свим провинцијама. Званични језик је постао кастиљански[11]. Колоније у Западним Индијама[уреди] Током Карлове владавине, територије на америчком континенту су се знатно прошириле захваљујући конкистадорима Ернану Кортесу и Франсиску Пизару који су освојили и уништили аутохтона домородачка царства Астека и Инка. Франсиско де Кесада је освојио краљевство Чибча које се налазило у данашњој Колумбији, Хуан Себастијан Елкано је 1522. завршио пут око света који је започео Магелан и поставио темеље шпанске владавине на Филипинима и Маријанским острвима, а Педро Мендоза је основао Буенос Ајрес на левој страни реке Ла Плате. Сви ови догађаји су убедили Карла да му је Бог доделио специјалан задатак да стане на чело читавог хришћанског света које је у том тренутку још увек осећало непосредну опасност од ислама у виду експанзионизма Османског царства. С друге стране, злато које су шпанске галије непрестано довозиле из Америке умногоме је допринело консолидацији Карлове владавине у Шпанији. Како је то лепо приметио Бернал Дијаз, конкистадор[20]: „Дошли смо да служимо богу и краљу... и такође да се обогатимо.” Године 1550, Карло је сазвао савет у Ваљадолиду[21] где је била организована позната расправа о оправданости употребе силе у освајањима на америчком континенту између доминиканског свештеника, Бартоломеа де Касаса, заштитника права аутохтоног становништва америчког континента и хуманисте и аристотеловског просветитеља Хуана Хинеса де Сепулведе. Сепулведа је тврдио да су Индијанци рођени да буду робови и да им њихове менталне способности не допуштају да управљају сами собом[21]. С друге стране, Лас Касас је детаљно изнео свој извештај о систематској злоупотреби силе од стране конкистадора, на основу чега је Карло званично обуставио Конкисту и наредио истрагу о изнетим оптужбама. Убрзо је донет нов закон по ком домороци не смеју бити робови, сва имања су одузета званичницима и ст 1000 вљена су под директну управу Круне[21]. Међутим, како је радна снага била неопходна у рудницима злата и на плантажама, а Индијанци нису могли физички да издрже напоре, Карло је почео да доводи црне робове из Африке у Америку. С друге стране, Лас Касас, иако се страсно борио за људска права Индијанаца, сматрао је да је ропство природно стање црнаца[21]. Спољна политика Карла V[уреди] Спољна политика Карла била је у великој мери експанзионистичка, што се огледало у ратовима на Апенинском полуострву и одбрани хришћанства од надирућег исламског пробоја који је претио хришћанској Европи у облику Османског царства у зениту моћи и на челу са једним од Карлових архинепријатеља — султаном Сулејманом Величанственим. Оптерећен обавезом коју му је наметало наслеђе тј. чињеница да његовим венама тече крв Католичких краљева, великих бораца против ислама, и нешто касније обећањем које ће дати приликом свог крунисања у Болоњи, у Карловој глави се формирао сан о стварању једног великог хришћанског царства које би обједињавало све хришћанске земље. Та идеја ће бити присутна током целог његовог живота и биће разлог његових више-мање успешних покушаја да се супротстави „великом Турчину“ који је незадрживо надирао ка Западној Европи. С друге стране, настављањем Италијанских ратова, Карло је само делимично следио експанзионистичку политику свог деде Фернанда Католичког и Арагонске круне у тежњи за освајањем превласти на западном Средоземљу. Карло је у ратове на Апенинском полуострву ушао великим делом и због вечитог ривалства са својим другим архинепријатељем, француским краљем, Франсоаом I. Ти ратови ће се отезати у недоглед, и заједно са сукобима са Османским царством које је напредовало на Запад, постаће део наслеђа које је Карло годинама препуштао свом сину Филипу [11]. Карло и Франсоа I[уреди] Ривалство између Карла и младог француског краља почело је још од времена када су обојица били кандидати за круну цара Светог римског царства. То ривалство ће се наставити кроз скоро целу владавину оба владара који су учествовали увек као противници у Италијанским ратовима који су трајали између 1494. и 1559, који су започели као династичке размирице око Миланског војводства и Напуљске краљевине да би потом прерасли у опште борбе за превласт и територију њихових учесника, који су били, поред шпанског и француског краља, и Енглеска, Шкотска, Млетачка република, Папска држава, разни италијански градови-државе, као и Сулејман Величанствени и Османско царство.[22] Први рат у коме су се сукобили Карло и Франсоа почео је 1521. Карло је склопио савез са Енглеском и папом Лавом X против Француза и Млечана, који су били поражени од стране Карла и његових савезника. Французи су морали да напусте Милано, а сам Франсоа је био заробљен у бици код Павије 1525. године. У замену за слободу, Франсоа је морао Карлу да преда Бургундију према споразуму у Мадриду из 1526. године[23]. Други рат је почео тако што је Франсоа, кад се нашао на слободи, натерао Парламент у Паризу да поништи овај споразум с обзиром да је био потписан под принудом, и придружио се Лиги из Коњака коју је 1527. основао папа Климент VII против Карла V, заједно са некадашњим савезницима шпанског краља, Хенријем VIII, Млечанима, као и Фиренцом и Миланом. Том приликом је дошло до чувене Пљачке Рима од стране војске Карла V[23], а сам папа Климент VII је пао у заробљеништво што га је спречило да поништи брак између Хенрија VIII и Карлове тетке, Каталине од Арагона. Споразумом из Камбреа (1529), који је још познат и као Дамски споразум јер су га потписале Карлова тетка Маргарита од Бургундије и мајка Франсоа I, Луиза од Савоје, Франсоа I се одрекао полагања права на Италију, али је задржао контролу над Бургундијом. Једна од клаузула овог споразума је била и брак између француског краља и Леонор од Аустрије, сестре Карла V и удовице португалског краља, Мануела I. Трећи рат између Карла и Франсоа избио је 1535. године, после смрти послед 1000 ег миланског војводе Сфорце. Карло је поставио за војводу свог сина, Филипа, иако је Франсоа тврдио да полаже право на ту титулу. Франсоа није успео да освоји Милано, али је зато освојио скоро све територије Карловог савезника, војводе од Савоје, укључујући и главни град војводства, Торино. Мир је склопљен у Ници 1538, али није потрајао дуго јер су се непријатељства обновила 1542. када је Франсоа склопио савез са турским султаном, Сулејманом Величанственим, а Карло опет са Хенријем VIII. Француско-турска флота је освојила Ницу, али није успела да стигне до Милана, док је англо-шпанска инвазија јужне Француске коју је предводио сам Карло била донекле успешна, међутим на крају је прекинута. Склопљен је нови мир и ситуација је враћена на „статус кво“ од пре 1544. године.[24] Последњи сукоб је избио 1551. године, када је Анри II који је наследио свог оца, Франсоа који је умро 1547, објавио рат Карлу у намери да поврати француску превласт у Италији. Офанзива на Лорену је Анрију донела прве успехе, али је две године касније, 1553. био поражен у бици код Марчана. Међутим, 1556. године, Карло абдицира у корист свог сина Филипа и свог брата, Фернанда, који ће постати Филип II од Шпаније и Фердинанд I, цар Светог римског царства, тако да се пажња премешта на Фландрију где је Филип заједно са Емануелом Филибертом од Савоје победио Французе код Сент Квентина. Уласком Енглеске у рат фрацуска војска је успела да освоји Кале, и да преплави шпанске поседе у Фландрији. Без обзира на то, Анри је ипак био приморан да прихвати мир из Като Камбрезија којим се одрекао било каквог даљег полагања права на Италију[23]. Карло V и Сулејман Величанствени[уреди] Карло и Сулејман, вечити противници који су много тога имали заједничког. Обојица су владали империјама које су се простирале на три континента. Обојица су наследили огромне територије од својих претходника, и обојица су стремили ка апсолутној превласти на Медитерану. Владавина и једног и другог је обележила највећи успон њихових дотичних империја[25]. На личном плану, обојица су били учени и талентовани за језике - Карло[25] је говорио течно фламански, француски, шпански и италијански, а Сулејман[25] је одлично владао арапским, персијским, српским и језиком чагатај (најстарији облик турског језика[25]). Обојица су били одлични законодавци, војници и стратези и лично су предводили своје војске. Такође су обојица имала идеју о стварању универзалног царства — Карло хришћанског, Сулејман муслиманског — те је њихов фронтални сукоб био неизбежан. Осим тога, Сулејманов отац, Селим I, је на самрти саветовао свом сину да царство шири на запад. Као последица тога, Сулејманове очи су стално биле упрте на запад и свим снагама је ширио територије Османског царства на запад.[25]). Највећи отпор који је Сулејман нашао од стране Хабзбурга у својим експанзионистичким походима на запад је био у Угарској, на чији је престо претендовао Карлов брат, Фердинанд, надвојвода од Аустрије[26]. Убрзо пошто је постао султан, Сулејман је Мађарима понудио престанак турских напада уз услов да му плаћају годишњи данак. Мађари су понуду глатко одбили уздајући се у савезништво куће Хабзбурговаца и Светог римског царства. Турском посланику су одсекли нос и уши и тако га послали назад у Истанбул[26]. Сулејман није оклевао да одговори на ову увреду. Одмах је дигао војску и кренуо ка јужној одбрамбеној линији Угарске и заузео Београд и целу Србију 1521. године. Затим је 1522. године напао Родос и избацио оданде Јовановце који су са Родоса нападали турске бродове и ометали трговачке путеве између Египта и Истанбула. Карло ће седам година касније Јовановцима дати друго острво, Малту. Године 1526. турска војска се сукобљава са удруженим снагама Хабзбурговаца и Угара у Мохачкој бици, и односи убедљиву победу у којој је и сам угарски краљ, Лајош II изгубио живот. Како је Лајош II био ожењен Карловом и Фердинандовом сестром, Маријом од Аустрије, а Фердинанд Лајошевом сестром, Аном од Чешке и Угарске, Фердинанд је полагао право на угарски престо. Међутим, пошто је Сулејман био тај који је победио на Мохачу, он је и поставио свог штићеника, Јаноша Запољу, за краља Угарске, а затим се повукао оставивши Запољине и Фердинандове присталице да се међусобно исцрпљују у борбама за престо[26]. Сулејман је опседао Беч прво 1529. а потом и 1532. где ће вероватно ова два владара бити најближе један другом с обзиром да је Карло тада био присутан у Бечу[26]. То ће бити и 1000 тренутак када ће Карло схватити да је турска претња реална и веома снажна. Сулејманов план да разбије хришћанско јединство је успео тиме што је склопио савез са другим Карловим архинепријатељем, Франсоаом I, краљем Француске. Такође ће и протестантски кнежеви потражити помоћ код „великог Турчина“, како су на Западу звали Сулејмана[25]. Схвативши величину опасности коју би могао да представља савез протестантских кнежева са Турцима, Карло је у Аугсбургу 1555. године попустио и признао права протестантским кнежевима[25]. На неки начин, одвајање протестантске Немачке од католичке Шпаније било је Сулејманово дело.[27] И Сулејман и Карло су искоришћавали сваку прилику да истакну сопствену величину и да унизе и увреде противника. Сулејман је замерао Карлу што је стално избегавао директан сусрет са њим[25]. Такође је систематски одбијао да Карлу призна титулу цара, замерао му је што присваја титуле које му не припадају, као на пример титула краља Јерусалима или грофа од Атине[25]. Миром из Истанбула потписаним 1547. Фердинанд је признао турска освајања у Угарској, а Турци су га заузврат признали као „великог везира“, титулу која је била одмах испод титуле султана у отоманској хијерархији. Карло је мир потписао као „цар Немачке“ и „краљ Шпаније“, међутим, у свим осталим писмима којима се обраћао Високој Порти није могао да користи титулу цара, него је могао да се потписује само као „краљ Шпаније“. На овај начин, Карло је морао да прихвати титулу „краља вилајета Шпаније“ чиме је признао да титулу цара може користити само турски султан, обзиром да је био „цар света“. Све отоманске хронике Карла помињу само као „краља Шпаније"[25]. Карло и пиратерија на Медитерану[уреди] Бивши гусар и адмирал турске флоте, Хајрудин Барбароса све више је претварао Медитеран у „турско језеро"[25][28] Јовановци су били протерани са Родоса, а турски и берберски гусари су непрестано нападали шпанске и италијанске бродове. Борбе су биле непрестане и трајале су годинама, и као и у Угарској, дуго се није могао одредити победник[26]. Пошто је Барбароса имао упориште у Тунису, Карло је 1535. године повео огромну флоту на Тунис[11]. Успех овог похода је веома позитивно одјекнуо у читавом хришћан 1000 ком свету. Са папом и Млечанима оснива Свету лигу након турских напада на Крф и Пелопонез, међутим лига није имала много успеха. Године 1541. Карло је кренуо у освајање Алжира, међутим, подухват се завршио неславно са катастрофалним последицама јер је скоро цела шпанска флота нестала у олуји. Сам Карло се једва извукао домогавши се италијанске обале[11]. Малтежани су 1551. предали Триполи у Либији, а 1555. је пала Бургија, шпанско упориште у Африци. Последња битка коју је Сулејман повео против Јовановаца била је опсада Малте коју им је претходно уступио Карло осам година након што су били протерани са Родоса, одакле су организовали нападе на турске бродове. У почетку је изгледало да ће се историја са Родоса поновити, међутим Карло је послао појачање и помогао Јовановцима да одбију турски напад[26]. Поредак који се на крају утврдио био је далеко од оног који је Карло некад замишљао, који је сањао о поновном освајању Цариграда и потпуном потискивању Турака са европског континента[11]. Абдикација и повлачење у манастирски живот[уреди] Након толиких година ратовања, Карло је ушао у фазу унутрашњег свођења рачуна - размишљања о себи, животу, оном што је проживео и о општем стању у Европи. Велики протагонисти који су заједно са њим обележили европску сцену прве половине 16. века су већ били покојни: Хенри VIII и Франсоа I су били умрли 1547, Мартин Лутер 1546, Еразмо Ротердамски 1536, а папа Павле III 1549. Иако је успео да створи огромно царство „у ком сунце никад не залази“, није успео у својој намери да обједини цео хришћански свет у једну државу, нити је успео да спречи устоличење и јачање лутеранског учења. Године 1556. Карло се одрекао својих титула и поделио их између свог сина, Филипа и свог брата, Фердинанда. Филип је постао краљ Шпаније и Западних Индија, а Фердинанд цар Светог римског царства. Такође је потписао документ којим одриче права свих Филипових 1000 наследника на престо Светог римског царства и потврђује право Фердинандовог сина, Максимилијана на престолонаследничку титулу. Тестамент је садржао и једну клаузулу у којој је признао за законитог свог ванбрачног сина Хуана од Аустрије, који је рођен 1545. као резултат Карлове ванбрачне везе са Барбаром Блумерг. Након абдикације, повукао се у манастир Јусте у Екстремадури, где је живео мирним животом до 21. септембра 1558. када је умро. Двадесет шест година касније, његови посмртни остаци су пребачени у Краљевску гробницу манастира Сан Лорензо који се налази у оквиру палате Ел Ескоријал у Мадриду. Породично стабло[уреди] Референце[уреди] - ↑ Драгољуб Р. Живојиновић. Успон Европе (1450—1789). Службени лист СРЈ, Београд, 1995. - ↑ El Mundo:El rey del imperio en el que nunca se ponía el sol - ↑ 3,0 3,1 Quieralt del Hierro MP. Dossier: Carlos de Gante. Hisotria y Vida, No453:38-43 - ↑ Биографија Карла V на www.diomedes.comCarlos como gobernador de los Países Bajos - ↑ 5,0 5,1 5,2 5,3 5,4 5,5 5,6 Cabot JT. Dossier: Encuentro con España. Hisotria y Vida, No453:44-51 - ↑ 6,0 6,1 6,2 Биографија Карла V na www.artehisotria.com, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ 7,0 7,1 7,2 Биографија Карла V на www.diomedes.com. La Lucha por el Imperio - ↑ Биографија Карла V на www.vidasdefuego.com, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ 9,0 9,1 9,2 Карло V: Унутрашњи конфликти. Заједнице и цехови на www.historiasiglo20.orgEl Imperio de Carlos V:Conflictos internos. Comunidades y Germanías - ↑ 10,0 10,1 10,2 10,3 10,4 10,5 Queralt del Hierro, MP. Dossier. El sueño imperial. Historia y Vida, 2006, 453:52-7 - ↑ 11,00 11,01 11,02 11,03 11,04 11,05 11,06 11,07 11,08 11,09 11,10 11,11 Никола Самарџић. Историја Шпаније. Плато, Београд, 2005. - ↑ 12,0 12,1 Мартин Лутер, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ 13,0 13,1 13,2 Cabot, JT. Lutero - el monje que rompió con Roma. Historia y Vida 2005;No445:75-83 - ↑ Енциклопедија Гер. Савет у Вормсу, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ Монографије, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ 16,0 16,1 Енциклопедија Гер: Савет у Шпејеру, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ Биографија де Мигел Севет, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ Савет у Аугзбургу, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ Concilio de Trento, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ Kamen, Henry. Spain, 1469–1714: a society of conflict, Pearson Education, Harlov UK, 2005 - ↑ 21,0 21,1 21,2 21,3 Dobyns, H. F. (1983). Their number become thined: Native American population dynamics in Eastern North America, Knoxville (Tenn.), University of Tennessee Press. - ↑ Guicciardini, Francesco (1984). The History of Italy.Translated by Sydney Alexander. Princeton: Princeton University Press. - ↑ 23,0 23,1 23,2 The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition. 2001-05, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ Phillips, Charles and Alan Axelrod. Encyclopedia of Wars. 3 vols. New York: Facts on File, 2005. - ↑ 25,00 25,01 25,02 25,03 25,04 25,05 25,06 25,07 25,08 25,09 25,10 Kumrular, O. Carlos V y Solimán el Magnífico: dos soberanos en lucha por un poder universal (Universidad del Bósforo, Приступљено 8. 4. 2013. - ↑ 26,0 26,1 26,2 26,3 26,4 26,5 Hervás Jávega, I. Solimán El Magnífico. Historia y Vida, No457.68-77 - ↑ Hammer Purgstalol, von Y. Geschichte des Osmanishchen Reichez. Wiesbaden. 1962 - ↑ Yücel, Yasar, Muhtepem Türk Kamuni ile 46 yil. Ankara. Türk Tarih Kurumu yayinlari, 1991. Литература[уреди] - Kamen, Henry (2005). Spain, 1469-1714: A Society of Conflict. Pearson/Longman. ISBN 978-0-582-78464-2.


Јавни позив спортским организацијама – Аранђеловац Аранђеловац > Информатор > Ванредна ситуација COVID-19 > Јавни позив спортским организацијама ← УРБАНИСТИЧКИ ПРОЈЕКАТ ИЗГРАДЊE за к.п.... ЈАВНА НАБАВКА РАДОВА НА РЕКОНСТРУКЦИЈИ... →


Јевреји Јевреји (хебр. יְהוּדִים — Јехудим; јид. ייִדן — Јидн) су семитска народна и верска заједница расута по целом свету. Потиче од историјских Израелићана из античког Блиског истока.[11][12] Према јеврејској традицији, јеврејско порекло се прати до библијских патријарха као што су Аврам, Исак и Јаков, и библијских матријарха Саре, Ребеке, Леје и Рахиле, који су живели у Ханану око 18. века п. н. е. Даље према традицији, Јаков и његова породица су мигрирали у Стари Египат пошто их је тамо сам фараон лично позвао да живе са Јосифом (који се уздигао до ранга фараоновог везира) у земљи Госен. Потомци патријарха су касније радили као најамни радници (претворени у робље, према библијском предању) све до Егзодуса који је водио Мојсије, што се обично датира у 13. век п. н. е. Јевреји потичу углавном од племена Јуда и Шимон, и делимично од племена Бенјамин и Леви, који су заједно чинили античко Краљевство Јудеја (уз остатке Краљевства Израел (Самарија) који су мигрирали ка својим јужним суседима и ту асимиловани). Блиска група су Самарићани, који себе сматрају потомцима израелских племена Ефраим и Манаше, које је према Библији своје порекло воде од људи које је у Израел населило Новоасирско краљевство и неких коена (јеврејских свештеника) који су их научили да обожавају „рођеног Бога“.[13] Јеврејска етничка припадност, националност и религија су јако повезане, пошто је јудаизам традиционална вера јеврејској народа[14] Преобраћеници у јудаизам обично имају исти статус у оквиру јеврејског етноса као и они који су рођени у оквиру њега. Главна струја јудаизма не подстиче преобраћивање, и оно се сматра тешким задатком, који се углавном примењује за случајеве мешовитих бракова.[15] Данашња Држава Израел је основана као јеврејска национална држава и она себе тако дефинише у својим Основним законима. Израелски закон о повратку гарантује право држављанства сваком Јеврејину који га затражи. Израел је једина држава где су Јевреји већина становништва. Јевреји су имали политичку независност два пута у антици. Први од ова два периода је трајао од 1350. п. н. е.[16] до 586. п. н. е., и обухватао је периоде судија, уједињене монархије, и подељених монархија Израела (Самарије) и Јудеје, окончано уништењем Првог храма. Други период је био период Хесмонејског краљества који је трајао од 140. п. н. е. до 37. п. н. е. и период делимилне незавиности под Иродовцима од 37. п. н. е. до 6. н. е. Од уништења Другог храма 70. године, већина Јевреја је живела у дијаспори.[17] Као национална мањина у свакој држави у којој живе (осим у Израелу), Јевреји су кроз историју често доживели прогоне, због чега је њихова бројност и расподела је варирала током векова. По културној традицији и изговору класичног јеврејског језика деле се на две културне групе: Сефарде, јужноевропске Јевреје, односно потомке избеглица из Шпаније и Португалије крајем 15. века, и Ашкеназе, северне и средњоевропске (немачко-пољско-руске) Јевреје. Број Јевреја на свету је доживео врхунац од 16,7 милиона пред Други светски рат,[18] али је 6 милиона Јевреја убијено у Холокаусту. Од тада њихов број је поново растао и њихов број се у 2012. процењивао на 13,75 милиона,[18] Према овом извештају, око 43% свих Јевреја живи у Израелу (6 милиона), а 39% у САД (5,3–6,8 милиона), док највећи део осталих живи у Европи (1,5 милиона) и Канади (0,4 милиона).[18] Тачан број Јевреја на свету је тешко проценити. Поред проблема са методологијама пописа, постоје халашке расправе око токо ко се сматра Јеврејином и секуларни, политички и други разлози који могу значајно утицати на овај број.[19] Садржај Историја[уреди] Према јеврејској Библији, сви Израелићани потичу од Аврама, Исака и Јакова. Аврам је рођен у сумерском граду Ур Касдим, и преселио се са својом породицом у Ханан (који се често назива и Ерец Израел). Аристотел је веровао да су Јевреји дошли из Индије, где су били познати као Калани.[20] Генетске студије Јевреја показују да већина Јевреја на свету имају заједничко генетско порекло које потиче из Средњег истока, и да они највише заједничког са народима Плодног полумесеца.[21][22][23] Међутим, према археолошким изворима, израелитска култура није заузела ову област, већ је израсла из хананске културе.[11][24][25][26] Библијска традиција[уреди] Према подацима из Јеврејске Библије, Јевреји потичу од древних народа који су населили област Ханан између источ 1000 не обале Средоземног мора и реке Јордан. Древни јеврејски текстови их описују као децу Израиљову, потомке заједнчких предака, међу којима су Аврам, његов син Исак и Исаков син Јаков. Они су прво живели у околини града Ура у Месопотамији; отуд их довео у Ханан патријарх Аврам. Религијски текстови наговештавају да су номадска путовања Јевреја сконцентрисала око Хеброна у првим вековима 2. миленијума п. н. е. Децу Израиљову су чинила дванаест племена, свако названо по једном од Јаковових дванаест синова: Рувен, Леви, Јуда, Исахар, Симон, Зевулон, Дан, Јосиф, Нафтали, Гад, Асер и Венијамин. Религијски текстови говоре причу о Јакову и његових дванаест синова, који су напустили Ханан након велике глади и населили се у област Госен у северном Египту, по наговору Јакововог сина Јосифа који је постао фараонов везир. Док су били у Египту за њихове потомке се говори да их египатски фараон претворио у робље, иако нема независних доказа да се ово икада десило. Даље према легенди, након 400 година ропства, Јехова, бог Израела, је послао пророка Мојсија из племена Леви да извуче Израелићане из окова. Према Библији, Јевреји су напустили Египат захваљујући бројним чудима (легенда позната као Егзодус) и предвођени патријарсима (Мојсије, Арон, Исус Навин) лутали дуго по Синајском полуострву и Арапској пустињи, затим освојили своју домовину Ханан и поделили се међу својих 12 племена. Међутим, археологија показује сасвим другачију причу о пореклу Јевреја, по коме они нису морали да напуштају Левант. Археолошки доказ ff6 и који показују да је колевка Израела Ханан, а не Египат, су многобројни и не остављају места за библијске догађаје.[27] Услед честих ратова са староседеоцима Јевреји су прво бирали судије, којим су поверавали команду над војском; касније су се ујединили и почели да бирају цареве; уједињеном јевр. државом владали су Саул, Давид, и Соломон. За њихове владавине Јевреји су коначно потукли старе хананске народе и најопасније непријатеље Филистејце и проширили државу на југ до Црвеног мора, а на север до реке Еуфрат. Стари век[уреди] После Соломонове смрти јеврејска држава поделила се на 2 дела: Израиљ с престоницом у Самарији, и Јудеју с престоницом у Јерусалиму. Самарију је уништио асирски краљ Саргон II (722. п. н. е.). Десет племена која су живјела у сјеверном израелском Краљевству, нестало је. Поражени од асирског краља Схалманесера В., они су одведени у горњу Месопотамију и Медеју, данашња Сирија и Ирак. Десет племена никада се није вратило. Они ће се, по вјеровању, једнога дана вратити у Свету земљу, али не док не пређу страшну ријеку Самбаyтон којом ће их Бог заштитити. Јудеју је заузео вавилонски краљ Набукодоносор II (587. п. н. е.) и одвео Јевреје у Вавилонско ропство; из ропства их пустио персијски краљ Кир Велики, али је целу Палестину претворио у персијску сатрапију. После тога Јевреји су били под влашћу Персијанаца, Александра Великог, Селеукида, Египћана и Римљана (од 63. п. н. е.). Средином 1. века дигли су побуну коју je угушио римски цар Тит; услед нове побуне (130—135), коју je предводио Бар-Кохба, римски цар Хадријан опустошио је земљу, подигао Јупитеров храм уместо Јахвеовог храма и забранио приступ у Јерусалим Јеврејима, који су онда расељени по свим римским провинцијама. Средњи век[уреди] У 5. веку р 1000 спада се Римско царство, али Јевреји не успевају услед бурних историјских прилика дa се врате у Палестину. Већина Јевреја налази се у то доба у западној Европи, па зато од тада европски Јевреји преузимају вођство међу Јеврејима све до средине 20. века. У средњем веку најтолерантнији према Јеврејима били су Арапи. Доласком Арапа у Шпанију (711) настао је за Јевреје политички и културни препород, нарочито од 10. до 12. века. Почев од 12. века, јачањем утицаја Римокатоличке цркве, погоршава се положај шпанских Јевреја, а са протеривањем Арапа са Пиринејског полуострва (пад Гранаде 1452) и завођењем инквизиције (1480) њихов положај постаје неодржив. Бежећи из Шпаније и Португалије, Јевреји налазе уточиште у Османском царству и у земљама под турском утицајном сфером. Ова грана Јевреја добиће назив Сефарди (хебр. Шпанци). Карло Велики је позвао медитеранске Јевреје да населе немачке територије (око 800), па је дошло до сталног насељавања. Ова грана Јевреја добиће назив Ашкенази (хебр. Немци). У средњовековној Европи нетрепељивост према Јеврејима била је велика. Јевреји су били омрзнути међу већинским хришћанским становништвом збо 1000 посебне вере и културе. Како је Римокатоличка црква забрањивала хришћанима давање зајмова под камату, Јевреји тако постају једини позајмљивачи новца, што их још додатно омражава међу становништвом. Нови век[уреди] Изолација Јевреја постаје нарочито тешка у доба реформације и католичке реакције, када је папа Павле IV прописао 1555. булу да Јевреји у Папској држави морају становати у гету, тј. у одељеним деловима градова.[28] Све до половине 18. века културни и политички положај Јевреја не разликује се много од онога у средњем веку. У католичким земљама Јевреји живе у гетима под будном паском инквизиције. Ашкенази се постепено померају на исток прелазећи у Пољску, поготово након Лутерових настојања да протера Јевреје из немачких држава. До 1600. Пољска је постала место најмасовнијег јеврејског насељавања. И Ашкенази и Сефарди у ово време се баве трговином, будући да нису могли поседовати земљу; а временом настаје међу Ашкеназима јеврејска буржоазија (махом банкари). Француском рев 1000 луцијом почиње нови период у историји Јевреја. Године 1791. француски Јевреји су изједначени у грађанским правима са осталим грађанима. Од тада Јевреји се боре за слободу вероисповести и грађанску равноправност. Током 19. века Јевреји ће изборити грађанску равноправност у свим европским земљама осим у Португалији (тек 1910) и Руској Империји. Деобама Пољске у другој половини 18. века, велики број пољских Јевреја налази се у границама Русије. Тако се до погрома, крајем 19. века, унутар граница Русије налазило две трећине европских Јевреја, тј. око 5.000,000. Погроми Јевреја дешавали су се у Русији 1881—1882, 1891, 1906—1907. Они су проузроковали јаче емигрирање Јевреја у САД, Палестину и Аргентину. Усељавање у Америку из Европе појачавало се после сваког већег прогона у Европи. У САД Јевреји уживају веће слободе него у Европи, и то им доцније омогућава да у привреди, јавном и културном животу САД играју значајну улогу. У Великој Британији почетком 20. века Јевреји такође стичу знатан утицај. 20. век[уреди] Пред крај Првог светског рата (1917) Јеврејима је гарантовала Велика Британија, на основу минималног ционистичког програма, Балфоровом декларацијом оснивање јеврејског националног завичаја у Палестини, а Друштво народа је то 1922. године потврдило унутар британске мандатне области. На основу расног антисемитизма, који је између два светска рата у Немачкој озакоњен Нирнбершким законима, Хитлер и врхови НСДАП-а после избијања Другог светског рата доносе план о биолошком уништењу Јевреја и других „инфериорних раса”. Тај план спроводио се у неколико фаза на т 1000 риторији читаве окупиране Европе. Убијено је око шест милиона Јевреја. Масовно страдање јеврејског народа од стране Хитлерове Немачке названо је холокаустом. Године 1948. основана је на већем делу британског мандатског подручја у Палестини држава Израел, у коју се уселило неколико стотина хиљада Јевреја из свих крајева света. Усељавање је било праћено крвавим сукобима између Јевреја и Арапа. До данас, упркос многим мировним иницијативама и преговорима, није дошло до трајног мира између Јевреја и Арапа. Религија[уреди] Корени јеврејске религије или јудаизма потичу још из номадског периода, када су Јевреји обожавали разне природне појаве. Већ тада један од главних јеврејских богова био је Јахве, бог ветра, олује и ватре. Доцније, Мојсијевим нормирањем јеврејска вера постаје изразито монотеистичка. Основе вере садржане су у Тори. Јахве је постао једини јеврејски бог, који је у исто време заштитник народа. Јевреји су изабрани народ, носилац идеје о спаситељу света (месија) који ће доћи из јеврејског народа. Одлике вере су: строг морал заснован на Десет божјих заповести, приношење животињских жртава, теократија, строг формализам. Верски центар је јерусалимски храм у коме се једино могу вршити богослужења. Након уништења јерусалимског храма престаје богослужење, а верски центри постају синагоге. Улогу свештенства преузимају рабини а верски обреди састоје се из молитава и читања Торе. Поред Торе, велику важност има Талмуд — средњовековна збирка расправа које су водили рабини о јеврејском праву, етици, обичајима и историји. Писмо[уреди] Хебрејски алфабет је писмо од 22 слова којим се пише хебрејски језик. Широко је распрострањен и међу јеврејском дијаспором, тако да се још неколико језика, као што су јидиш и ладино, пише овим писмом. Пише се здесна улево. Испрва су сва јеврејска слова консонантска, а вокални знакове су увели рабини у 8. веку. Старојеврејско писмо није идентично са данашњим. Оно води порекло од месопотамског клинастог писма. Најстарији писани су старојеврејским писмом потичу између 11. и 10. века п. н. е. Језик[уреди] Хебрејски језик (иврит) је семитски језик којим говори око 6 милиона људи, углавном у Израелу где је службени језик. До 20. века хебрејски језик је био мртав језик. Стварањем државе Израел 1948. године долази до ускрснућа хебрејског језика. Данас под хебрејским језиком или ивритом подразумевамо онај који је настао радом јеврејских лингвиста, који су настојали да поново уведу у живот старојеврејске и арамејске речи где год је могуће, чувајући старе форме у граматичком и синтактичком погледу, уводећи нове форме и нове речи само када је то било неизбежно. Изговор иврита је сефардски изговор старојеврејског писма. Књижевност[уреди] Јеврејска књижевност обухвата време од 3000 година, писана на хебрејском и језицима народа под чијом су влашћу и утицајем Јевреји живели. Најстарији и најважнији спо 1000 еник јеврејске књижевности је Библија. Настала је столећима, тек у 8. веку п. н. е. добија завршни облик. Библија садржи многе легенде, историјске податке, филозофске, морално-религиозне погледе, побожне (псалми), па чак и љубавне песме („Песма над песмама”), па отуда представља важан извор за проучавање античке јеврејске историје. У хеленистичком периоду хебрејски језик постаје мртав језик, а Јевреји стварају махом на грчком језику. У том периоду настаје „Септуагинта”, колективно дело које представља превод хебрејске Библије на грчки језик. У јеврејску књижевност могу се сврстати и дела јеврејских филозофа и историчара; Филона из Александрије и историјска дела Јосифа Флавија, будући да су она изворно писана на грчком језику. Оба дела су важан извор за познавање историје Јевреја из хеленистичког периода. У касној антици и раном средњем веку најважније дело јеврејске књижевности је Талмуд, а значајна је и верска поезија која је нарочито негована до 8. века. Класично доба јеврејске књижевности, звано и „Златним добом” је средњовековна јеврејска литература (10-12. в.). У вези с арапском културом развили су се до завидне висине сви облици литерарног стварања. Највећи песници су Габирол, Моше ибн Езра и Јехуда Халеви, а најзначајнији писац је Моше бен Мајмон (Мајмонидес). За касни средњи век и рани нови век значајна су дела која стварају коментатори Талмуда Јозеф Каро, Менасе бен Израел (16. врк) и др. Новојеврејска књижевност почиње с европским рационализмом. Ликовна уметност[уреди] Јевреји у Србији[уреди] Јевреји у свету[уреди] Увек присутне асимилацијске тенденције у локално друштво, те двојност самих Јевреја као верске и народне заједнице, доводе до опречних процена о укупном броју Јевреја. Према једној статистици они чине око 0,2% светског становништва - 13 милиона, а према другој широм света живи око 15 милиона Јевреја. Примедбе: - 1 око 76% становништва Израела - 2 подручје бившег Совјетског Савеза; руски попис из 2002, друге процене говоре од преко 1 Мио - 3 попис 2001 - 4 немачки статистички завод из 2006, за 2005 По попису у Републици Србији из 2002. године, у Србији живе 1.158 Јевреја. Друге процене говоре од око 3.000 Јевреја у Србији. Генетичко порекло Јевреја[уреди] Велик развој модерне популационе генетике током 90-их година 20. века, као и велико интересовање за порекло Јевреја, резултовао је спровођењем великог броја генетичких студија јеврејског становништва раштрк 1000 ног по целом свету. Ове студије омогућиле су разјашњавање историјских недоумица, али и тенденциозних антисемититских тврдњи о пореклу Јевреја. Студије популационе генетике показале су да јеврејски народ највећим делом (ашкенаски Јевреји, сефардски Јевреји, Јевреји који су током дијаспоре живели у блискоисточним земљама и земљама северне Африке, тзв. Мизрахи Јевреји, воде порекло од древног блискоисточног израелског становништва[29] Генетичка студија линије мушког порекла, Y-ДНК, која се наслеђује по очинској линији, спроведена током 2000. године од стране велике групе међународних стручњака и обљављена у издању америчке националне академије наука, показала је да јеврејске заједнице у Европи, Северној Африци, Блиском истоку и Америци имају заједничко блискоисточно генетичко порекло. Студија је обухватила 1329 особа из 29 различитих држава[30] Друга велика студија објављена исте године, утврдила је да око 70% јеврејског становништва у Израелу води директно генетичко порекло од староседелачког становништва, које је хиљадама година живело на том простору.[31] Студије мајчинске митохондријалне ДНК, спроведене током 2006. године од стране Бехара и сарадника, показале су да ашкенаски Јевреји воде порекло од 150 блискоисточних жена.[32] Белика трансгеномска студија аутосомалне ДНК спроведена под покровитељством њујоршког колеџа „Алберт Ајнштајн“ током 2010. године, искључила је било какву значајну генетичку контрибуцију туркијског хазарског народа у формирању данашњих ашкенаских Јевреја, (што је често потенцирано у антисемитским круговима) и слично претходним генетичким студијама потврдила заједничко блискоисточно порекло Јевреја.[33] Иако је преласка у Јудаизам кроз векове било, с обзиром на верска ограничења било их је мало, те је у оквиру генетичке студије Бехара и сарадника 2004. године, укупни генетички инпут европске популације у формирању ашкенаске јеврејске заједнице израчунат на 12,8%.[34] Види још[уреди] Напомене[уреди] - ↑ Овај број на обухвата 300.000 израелских Јевреја који се не сматрају Јеврејима по халаси Референце[уреди] - ↑ Грешка цитата: Лоша ознака ; нема текста за ref-ове под именом population_of_Jews. - ↑ „Israel's population crosses 8 million mark”. Ynetnews. 14. 4. 2013. Приступљено 14. 4. 2013. - ↑ 3,00 3,01 3,02 3,03 3,04 3,05 3,06 3,07 3,08 3,09 3,10 3,11 3,12 3,13 3,14 3,15 3,16 DellaPergola, Sergio (November 2, 2012). Dashefsky, Arnold; Sheskin, Ira, ур. „World Jewish популација, 2012” (PDF). Current Jewish Population Reports. Storrs, Connecticut: North American Jewish Data Bank. Приступљено 21. 9. 2013. - ↑ Грешка цитата: Лоша ознака ; нема текста за ref-ове под именом american-jewish-population. - ↑ DellaPergola, Sergio (November 2, 2012). „World Jewish популација, 2012” (PDF). North American Jewish Data Bank. Приступљено 21. 7. 2013. - ↑ „Hungary”. World Jewish Congress. Приступљено 9. 8. 2014. - ↑ ADL Says Strong Showing For Anti-Semitic Party In Hungarian Elections 'A Vote For Hate'. Anti-Defamation League. Retrieved 2014-08-09. - ↑ Aliyah from Ukraine Spikes, By AFP and Arutz Sheva, First Publish: 5/4/2014 - ↑ Turkish - Jewish Friendship Over 500 Years - ↑ „Jewish woman brutally murdered in Iran over property dispute”. The Times of Israel. November 28, 2012. Приступљено Aug 16, 2014. »A government census published earlier this year indicated there were a mere 8,756 Jews left in Iran.« See Persian Jews#Iran. - ↑ 11,0 11,1 Tubb (1998). стр. 13–14. - ↑ Schama (2014) - ↑ Knoppers (2013). стр. 127. - ↑ Palmer, Edward Henry (14. 10. 2002) [First published 1874]. A History of the Jewish Nation: From the Earliest Times to the Present Day. Gorgias Press. ISBN 978-1-931956-69-7. OCLC 51578088. Приступљено 2. 4. 2012. Генерални сажетак. - ↑ „Paul Golin: The Complicated Relationship Between Intermarriage and Jewish Conversion”. Huffingtonpost.com. Приступљено 2. 10. 2013. - ↑ Golden (2009) - ↑ Johnson (1987). стр. 82. - ↑ 18,0 18,1 18,2 „The Jewish Population of the World (2010)”. Jewish Virtual Library. - ↑ Pfeffer, Anshel (12. 9. 2007). „Jewish Agency: 13.2 million Jews worldwide on eve of Rosh Hashanah, 5768”. Haaretz. Архивирано из оригинала на датум 19. 3. 2009. Приступљено 24. 1. 2009. - ↑ Josephus, Flavius. Contra Apionem, I.176-183. Retrieved 6/16/2012 from http://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=J.+Ap.+1.176&fromdoc=Perseus%3Atext%3A1999.01.0215. - ↑ Diamond, Jared (1993). „Who are the Jews?” (PDF). Приступљено November 8, 2010. Natural History 102:11 (November 1993): 12-19. - ↑ 1000 „Jewish and Middle Eastern non-Jewish populations share a common pool of Y-chromosome biallelic haplotypes”. Приступљено 11. 10. 2012. - ↑ Wade, Nicholas (9. 5. 2000). „Y Chromosome Bears Witness to Story of the Jewish Diaspora”. The New York Times. Приступљено 10. 10. 2012. - ↑ Evans (1989). стр. 43. - ↑ Smith (2002). стр. 6-7. - ↑ Rendsberg (2008). стр. 3-5. - ↑ Dever, William G. (2002). What Did the Biblical Writers Know and When Did They Know It?. Wm. B. Eerdmans Publishing Company. стр. 99. ISBN 978-0-8028-2126-3. - ↑ Crowe, David. The Holocaust: Roots, History, and Aftermath. Westview Press. стр. 36. ISBN 978-0-7867-3242-5. - ↑ Y Chromosome Bears Witness to Story of the Jewish Diaspora - New York Times, Приступљено 28. 3. 2013. - ↑ Jewish and Middle Eastern non-Jewish populations share a common pool of Y-chromosome biallelic haplotypes, Приступљено 28. 3. 2013. - ↑ High-resolution Y chromosome haplotypes of Israeli and Palestinian Arabs reveal geographic substructure and substantial overlap with haplotypes of Jews - Springer, Приступљено 28. 3. 2013. - ↑ USA. „The Matrilineal Ancestry of Ashkenazi Jewry: Portrait of a Recent Founder Event”. Ncbi.nlm.nih.gov. Приступљено 31. 5. 2013. - ↑ USA. „Abraham's Children in the Genome Era: Major Jewish Diaspora Populations Comprise Distinct Genetic Clusters with Shared Middle Eastern Ancestry”. Ncbi.nlm.nih.gov. Приступљено 31. 5. 2013. - ↑ http://www.familytreedna.com/pdf/Behar_contrasting.pdf Литература[уреди] - Crowe, David. The Holocaust: Roots, History, and Aftermath. Westview Press. стр. 36—. ISBN 978-0-7867-3242-5. - Schama, Simon (2014). The Story of the Jews: Finding the Words 1000 BC-1492 AD. HarperCollins. ISBN 978-0-06-233944-7. - Golden, Jonathan M (2009). Ancient Canaan and Israel: An Introduction. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-537985-3. - Dever, William G. (2002). What Did the Biblical Writers Know and When Did They Know It?. Wm. B. Eerdmans Publishing Company. стр. 99. ISBN 978-0-8028-2126-3. - Rendsberg, Gary (2008). Greenspahn, Frederick E., ур. The Hebrew Bible: New Insights and Scholarship. NYU Press. стр. 3—5. ISBN 978-0-8147-3187-1. - Smith, Mark S. (2002). The Early History of God: Yahweh and the Other Deities in Ancient Israel. Wm. B. Eerdmans Publishing. стр. 6—7. ISBN 978-0-8028-3972-5. - Golden, Jonathan M (2009). Ancient Canaan and Israel: An Introduction. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-537985-3. - Palmer, Edward Henry (2002) [First published 1874]. A History of the Jewish Nation: From the Earliest Times to the Present Day. Gorgias Press. ISBN 978-1-931956-69-7. OCLC 51578088. Приступљено 2. 4. 2012. Генерални сажетак. - Knoppers, Gary N. (2013). Jews and Samaritans: The Origins and History of Their Early Relations. Oxford University Press. стр. 127—. ISBN 978-0-19-532954-4. - Schama, Simon (2014). The Story of the Jews: Finding the Words 1000 BC-1492 AD. HarperCollins. ISBN 978-0-06-233944-7. Даље читање[уреди] - Дејвид Џ. Голдберг, Џон Д. Рејнер: ЈЕВРЕЈИ - Историја и религија, Београд 2003. - Ранко Јаковљевић. Јеврејски код, Београд. 2005. ISBN 978-86-7694-054-7. - Симон Дубнов - Кратка историја јеврејског народа, Београд 1982.


Јерусалим – Јад Вашем (јеврејски) יד ושם понекад Yad VaShem; Меморијална установа за жртве и хероје холокауста је званични меморијални центар за јеврејске жртве холокоуста у Израелу. Налази се на Брду сећања (Хар Хазикарон) у Јерусалиму. Основна намена музеја је документовање страдања 6 милиона Јевреја током холокауста који се десио током Другог светског рата. Музеј је основан 1953. године, законом који је донела Скупштина Израела позната као Кнесет. Назив „Јад Вашем“ је преузет из Свеm 111d 0;ог писма где се говори: „Подићи ћу у кући својој и међу својим зидовима споменик и име (Јад Вашем)... даћу им вјечно име које неће бити искорјењено“! – (Исаија 56:5). Доносимо снимке и податке, који су скенирани са сајта, чија централа дакле, врши промоцију холокаустa из Јад Вашемa. Они заједно, са жртвама холокауста, убрајају – и јеврејске педофиле, који су били смештени у логору Аушвиц (испод су линкови са овим страницама на сајту). Митологија холокауста аутоматски уписује и број жртава холокауста, као и свe јеврејске преступнике и криминалцe (чак и ако су ови педофили, према традицији били задављени од затвореника, односо од суседа са којима су делили исту ћелију), као и Јевреји умрли од старости и болести и Јевреји којe су нацисти убили на фронту. 3ffa ????? "??????????" ??? j???????? ?????????


44 Како решавати проблеме са дисциплином и управљати разредом Компетенцијa: K3 Особа за контакт Дијана Манце, mance.dijana@gmail.com, 063/413753, 063/413753 Аутори проф. др Слободанка Гашић Павишић, научни саветник Института за педагошка истраживања, Београд ( у пензији); др Наташа Лалић-Вучетић научни сарадник, Институт за педагошка истраживања, Београд Реализатори проф. др Слободанка Гашић Павишић, научни саветник Института за педагошка истраживања, Београд ( у пензији); др мед. сци, Радмила Марушић, неуропедијатар (у пензији); Дијана Манце, педагог,0Ш "Свети Сава", Београд; др Наташа Лалић-Вучетић, научни сарадник, Институт за педагошка истраживања, Београд Општи циљеви Општи циљ програма је ојачавање способности наставника за успешно одржавање дисциплине у разреду и управљање разредом и стварање позитивне социјалне климе у разреду и школи. Специфични циљеви Специфични циљеви су да наставници: Стекну нова знања, систематизују и прошире своја постојећа знања из области управљања разредом, школске и разредне дисциплине; Упознају савремене моделе одржавања дисциплине у разреду и управљања разредом; Науче да препознају основне психолошке потребе деце и адолесцената и стекну увид у повезаност ових потреба са понашањем у разреду; Овладају успешном применом васпитних мера награђивања и спречавања непожељних облика понашања; Сагледају дисциплину у школи као интегрални део наставе и двосмерну узајамну повезаност дисциплине на часу и квалитета наставе; Оспособе се за састављање личног плана за одржавање дисциплине у разреду. Теме програма Увод - разјашњавање појмова; Узроци недисциплинованог понашања ученика на часу; Руковођење разредом; Награђивање ученика у школи; Кажњавање ученика у школи; Пажња и карактеристике понашања ученика; Основни проблеми у понашању ученика на часу; Промене у понашању ученика под утицајем информатичке револуције; Основне потребе детета и понашање у школи; Утицај срединских услова на раст и развој детета Цена 3 000,00 динара (нето износа) + путни трошкови за реализаторе семинара.Уколико је место одржавања семинара удаљено од Београда више од 200 км, потребно је обезбедити преноћиште за 2 реализатора.


Нека Божић буде непресушни извор духовне снаге - | - Извор: Танјуг Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је божићну честитку Његовом високопреосвештенству митрополиту дабробосанском господину Хризостому, чувару патријаршијског трона, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: "Ваше високопреосвештенство, Вама, свештенству, монаштву и верницима од срца честитам најрадоснији празник рођења Господа Исуса Христа и желим срећну и благословену Нову 2021. годину. Година за нама донела је велике изазове нашој држави и целом човечанству, али смо тим изазовима одговорили библијском мудрошћу и јеванђељским надахнућем, како су то чинили наши преци у историји. Нека празник Христовог рођења, празник рађања живота, буде непресушни извор духовне снаге, како бисмо достојно и смело делали на добро Републици Србији и на радост нашој цркви и нашем народу. Желим да божићне празнике проведете у обиљу духовне радости и сваког добра. Христос се роди! Срећна и благословена Нова година!" Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


Демографски међаш Америке Победом у рату 1898. САД су окончале шпанску колонијалну еру (Фото: Политика) Вашингтон - Америка је добила први доказ нових димензија своје „мултикултуралности”: Биро за попис је управо саопштио да је у 2011, први пут откако је почело велико досељавање европских колонизатора у Нови свет, овде рођено више беба припадника мањинских заједница него беле већине. Тиме се прошло поред већ дуго најављиваног демографског међаша. Међу Американцима млађим од годину дана (а сви који се овде роде, без обзира на легални статус родитеља, аутоматски постају држављани САД), сада је 50,4 одсто из редова Хиспаноса (Латиноси), Афроамериканаца и Азијата. „Састав становништва се мења буквално пред нашим очима”, оценио је ово у „Вашингтон посту” Кенет Џонсон, социолог са Универзитета Њу Хемпшир. „Ово је прва прекретница”. Мањине су данас 36,6 одсто америчке популације, а демографске пројекције најављују да ће већина постати већ 2040. То међутим већ јесу у неколико држава: у Калифорнији, Њу Мексику, Тексасу и на Хавајима. Мањинску већину има и Дистрикт Колумбије, како гласи административно име главног града, Вашингтона, који има статус дистрикта. Од укупно 3.143 америчка административна округа, мањине су већина у сваком деветом. Најмногобројнија мањина су Хиспаноси којих је 2011. било 52 милиона (16,7 одсто), затим Афроамериканци (43,9 милиона или 12,3 одсто), а на трећем месту су Азијати (18,2 милиона или 4,8 одсто). Најновији извештај Бироа за попис износи и друге занимљиве детаље из богатог демографског мозаика земље која једина међу великим индустријским демократијама задржава демократску виталност, што је њена велика компаративна предност. Белци су, на пример, најстарија група, њихов просек година је 42. Хиспаноси са просеком од 28, као и црнц 3fe2 080; и Азијати са 30, много су млађи и не треба посебно објашњавати да су због тога у пуној репродуктивној снази, односно у плодном циклусу живота. Демографски прираштај међу мањинама је међутим различит. Стопа наталитета код Латиноса је 2,5 одсто, код Азијата два, а код црнаца само један одсто, дакле испод нивоа просте репродукције. Због тога неки експерти доводе у сумњу поменуту пројекцију о 2040. као демографској прекретници, јер се са „американизацијом” међу мањинама смањује и број беба. У сваком случају, позорница за велику промену је спремна, што је повод како за стручне, тако и за политичке полемике о томе шта она све доноси. Најновији извештај о мењајућој демографској слици земље стигао је усред изборне кампање у којој се очекује да би победника у председничкој трци могао да одлучи исход гласања у само неколико држава са великом популацијом Латиноса, који су пре четири године знатно допринели тријумфу Барака Обаме. Његов овогодишњи противник Мит Ромни могао би да зажали због свог тврдог антиимигранског става, чиме се удвара својој бази, али игнорише нову изборну демографију. Обамина влада је пред Врховним судом оспорила изузетно оштар антиимигрантски закон усвојен у Аризони, који омогућава легитимисање и брзо протеривање сваког „недокументованог” имигранта, а слични закони најављени су у још неколико пограничних држава. Процена је да у САД данас живи око 12 милиона „илегалаца”. На дневном реду је затим и историјско наслеђе расне дискриминације, које се огледа у чињеници да је постотак сиромашних око три пута већи код Афроамериканаца и Хиспаноса него код белаца. „Ово је највећи амерички изазов”, сматра Стив Мардок, социолог и бивши шеф Бироа за попис, који овако коментарише стару истини да на младима свет остаје: „Ми треба да обезбедимо да сви Американци имају образовање и знање неопходно да буду конкурентни, не само за сопствено добро, него и за добро нације у целини.”


Главни аналоги Л-тироксина - Анкета 2021 Постоје ситуације када је немогуће наћи лек у апотекама. Ово обично се дешава током поновног регистрацијања, када нестане од продаје два или три месеца. Људи који имају дневну потребу за медицином не могу дуго чекати и почињу да траже аналоге Л-тироксина. Акутна потреба тела код тироксина (Т4) објашњава чињеница да овај хормон активно учествује у метаболизму, утиче на његов раст, развој, менталну и физичку активност. Истовремено, ниво још једног јода који садржи хормон, који производи тироидна жлезда, тријодотиронин (Т3) такође зависи од количине у организму. У производњи хормона који садрже јод, тироидна жлезда производи 75% тироксина и само 25% тријодотиронина. Сама по себи, активна супстанца Т4 није, али касније већина тироксина кроз комплексне реакције губи један атом јода и претвара се у активнији хормон Т3, након чега се биолошки активне супстанце шире по целом телу и регулишу његову активност. Овај процес је континуиран, па штитна жлезда мора стално пружати телу потребној количини јода који садрже хормоне. Уз њихов недостатак, тело постепено смањује своју активност, узрокује озбиљне здравствене проблеме, а ако не приметите болест у времену и не предузмете акцију, случај може бити фаталан. Из тог разлога, након одговарајућег лечења, као иу случају потпуног или делимичног уклањања штитне жлезде, лекар често прописује Л-тхирокин Берлин-Цхемие, чија је главна сврха компензација недостатка хормона у телу. Препоручите лек за многе болести које су изазвале недостатак хормона, укључујући лијечење следећих болести: Хипотироидизам - штитна жлезда не синтетизује хормон у правој количини; Аутоимунски тироидитис Хасхимито - тело перцепира ћелијске ћелије као страно и производи антитела за њихово уништење, што доводи до смањења производње хормона; Еутиреозни гоитер - тироидна жлезда увећана је због недостатка јода, покушавајући да обнове нормално производњу хормона који садрже јод; Гравесова болест (дифузни токсични гоит) - користите лек ако се гоитер развије због превеликог дејства лека током лечења еутиреозног зуба. Болест се карактерише повећаном синтезом хормона; После парцијалног или потпуног уклањања штитне жлезде. Л-тироксин Берлин-Хеми, који је најпопуларнији, такође је добар јер не негативно утиче на малу децу и жене током трудноће и дојења. Стога, лекари то прописују без страха за здравље мајке и детета. Ако се деси да лек није доступан на тржишту, хитна је потреба да се обратите лекару, ако је на одмору - другом специјалисту. Проучавајући историју болести, лекар ће донети одлуку и препоручити најбољу опцију која може заменити Л-тироксин. Боље је купити аналог у апотеци: то ће смањити могућност трчања у лажно, што не само да изазива лоше здравље, већ и да изазове озбиљне штете по здравље. Да бисте то урадили, потребно је да пажљиво испитате амбалажу, на пример, да бисте заштитили Л-тироксин Берлин-Цхемие, пружили холограм. Ако доведете пакет под ултраљубичасту боју, у доњем десном углу, гдје су кружнице извучене, на једној страни се појављује слово М и "РУС" с друге стране. У недостатку холограма, ако нема поверења у квалитет производа, препоручљиво је тражити пратећа документа: фалсификовани лекови не само да не попуњавају тело хормонским дефицитом, већ и изазивају мигрене, вртоглавицу, губитак стварања, тресу по целом телу. Говорећи о Л-тироксину, вреди напоменути да лек под овим именом производе два произвођача, италијанска и руска компанија. Они не зависе једни од других, али када говоре о Л-тироксину, они првенствено подразумевају дрогу Берлин-Цхемие. Овај лек се сматра квалитетнијим од свог руског колеге, јер је произведен на више високотехнолошкој опреми и има најбоље састојке за сварљивост. Слично томе, италијанска дрога утиче на тело Еутирок, познато и као тироксин алфа. То је скупљи лек од Л-тироксина, и судећи по рецензијама, у могућности је у потпуности заменити производ Берлин-Цхемие. Још један лек руског произвођача познат је као Л-тхирокин Ацре. Активни састојак овог лекова, као у претходним лековима, је натријум левотироксин, а њихове разлике једни од других могу се видети из следеће табеле: Јефтини аналоги Л-тироксин Приликом израчунавања трошкова јефтиних аналога Л-тироксина, узета је у обзир минимална цена која је утврђена у ценовницима из апотеке. Популарни аналоги Л-тироксин Сви аналоги Л-тироксин Наведени списак аналога лијекова, у којима су назначене Л-тироксинске супстанце, је најприкладније, пошто имају исти састав активних састојака и исти су као што је наведено за употребу. Када се користи у малим дозама, лек има анаболички ефекат на метаболизам масти и протеина. Средње дозе лека доприносе активацији процеса раста и развоја, протеина, масти и метаболизма угљених хидрата. У таквим количинама, лек побољшава функционисање ЦНС-а и кардиоваскуларног система. Узимање великих доза лека доводи до инхибиције производње ТСХ и ТТРГ. Терапијски ефекат се може постићи након 7-12 дана одузимања лека "Л-тироксин". Прегледи указују да се после повлачења лекова, добијени ефекат одржава истовремено. Потребно је 3-5 дана да се манифестује клинички ефекат, а 3-6 месеци да се смањи дифузни гоит. Када се прогута, до 80% прихваћеног "Л-тироксина" се апсорбује. Ако се лек узимају истовремено са храном, његова апсорпција се погоршава. Лек се добро везује за протеине у серуму (више од 99%). Око 80% левотироксина је моно-деиодинован у ткивима, због тога се формира тријодотиронин и неактивни производи. Метаболизам тироидних хормона се обавља углавном у бубрезима, јетри, мишићном ткиву, мозгу. У јетри, мали део лека је декарбоксилован и деамидиран, коњугован са глукуронским и сумпорним киселинама. Метаболити се уклањају из тела жучом и урином. У којим случајевима користите алат "Л-тироксин"? Прегледи указују на ефикасност овог лека у хипотироидизму, који је настао као резултат одређених поремећаја (недовољне количине тироидних хормона, карцинома штитне жлезде, бенигне еутхирероидне гоитер). За тест се често користи "Л-тироксин", чији резултати откривају функционалност штитне жлезде за сложени третман аутоимунског тироидитиса и Гравесове болести. Лијек је индициран за хипотиреоидизам за његов третман током трудноће, а за тиротоксикозу (након достизања еутироидног стања) - као додатно средство. Лек "Л-тироксин" је забрањено користити када је неподношљиво. Лијек је прописан уз опрез ако је идентифициран: тешка хипофункција штитне жлезде, присутна код пацијента дуго времена; хипофизи или инсуфицијенција кортекса надбубрежне жлезде; дијабетес (шећер, не шећер); Када се лечи труднице, хипофиза и хипоталамички хипотироидизам се прво искључују и тек онда се прописује "Л-тироксин". Прегледи лекара указују на то да овај лек погоршава деловање оралних лекова који смањују количину инсулина и шећера, побољшавају ефикасност трицикличних антидепресива и индиректних антикоагуланса. Неки лекови, као што су клофибрат, фенитоин, салицилати и фуросемид, повећавају концентрацију лека у крви. Антихидроидни лекови, Аминоглутетимид, Метоклопрамид, Соматостатин, Диазепам, Ловастатин, Допамин, Карбамазепин, Леводопа, Хлоралхидрат, бета-блокатори, Амидарон и диал-уп Амиодарона. утичу на фармакокинетику лека. Размотрите начин коришћења алата "Л-тироксин". Упутства за употребу, прегледи указују да за лечење почетног хипотироидизма лекари прописују 25-100 мцг / дан лека, док је доза одржавања 125-250 мцг / дан. Што се тиче лијечења дјеце, прво се препоручује узимање 12,5-50 μг терапије и 100-150 μг по 1 м2 телесне површине као доза одржавања. Код конгениталног хипотироидизма прописана су деца на 1 кг телесне тежине дневно: деца млађа од 6 месеци - 8-10 мцг; деца од 6 до 12 месеци - 6-8 мцг; Л-тироксин се често прописује за лечење ендемског зуба. Прегледи садрже информације о дозама које се користе у овом случају. Обично се користи 50 μг дневно. Ова доза се постепено прилагођава на 100-200 мцг. Када је еутиреоид гоитер и после операције, лек се прописује као профилактички агенс. На дан, одраслим се препоручује да користе 75-200 μг лекова, а за децу 12,5-150 μг. Ако се користи додатна терапија заснована на тиростатичном лијечењу, лечење се изводи помоћу 50-100 μг лијека дневно. Када се тестира штитна жлезда, узима се 3 мг "Л-тироксина" за тест. Користи се на празном стомаку или након једења лаганог оброка за доручак. Недељу дана пре истраживања спроведена је једна доза лекова "Л-тироксин". Упутства, прегледи пацијената који су прошли операцију у вези са онкологијом, препоручују сваког дана да користе 150-300 мг овог алата. Патолошке промене које утичу на кардиоваскуларни систем захтевају употребу "Л-тироксина" у малим дозама. Истовремено, количина коришћеног лека треба постепено повећавати, узимајући у обзир резултате електрокардиографског истраживања. Доза лекова који се користи за дуготрајну терапију у односу на старије пацијенте је 25 мг, током 6-12 месеци се повећава до пуне дозе, што је довољно за терапију одржавања. Током трудноће (тримери 1. и 2.) користе се велике дозе лека. Доза се повећава за 25%. Током трудноће и дојења потребно је посебно коришћење Л-тироксина. У трудноћи, лекарима се саветује да настави са лечењем хипотироидизма са великом дозом лека. Повећана дозација је неопходна због повећаног садржаја тромбина везујући глобулин. Количина хормона штитњака која продире у мајчино млеко није довољна да штети здрављу детета. Трудницама је забрањено коришћење Л-тироксина у комбинацији са тиростатичким лијековима, јер због узимања Л-тироксина може постојати потреба за повећањем дозирања тхиреостатике, која имају могућност проласка кроз плацентну баријеру и изазивају развој хипотироидизма код фетуса. Дојење подразумева пажљиво коришћење алата и само у оним дозама које је препоручио лекар, под његовим надзором. Пријем "Л-тироксин" за мршављење Можда употреба значи "Л-тироксин" за губитак тежине. Прегледи потврђују да лек заиста има могућност да елиминише вишак телесне тежине. Када се требате ослободити додатних килограма, Л-тироксин се свакодневно користи у дози од 50 мг. Ова количина лијека узета два пута, обавезно ујутру. Поред тога, користе се β-блокатори, а потребна је доза у зависности од брзине пулсирања. Почетна доза "Л-тироксина" постепено се подешава на 150-300 мцг. Ова количина лека је подијељена у 3 дозе, које треба обавити најкасније до 18:00. Неопходно је повећати не само дозу Л-тироксина. За губитак тежине (прегледи потврђују ово), потребно је повећање дневне дозе β-блокатора. Дозирање лекова се одређује појединачно. Прилагођено је, ако је у мировању, брзина пулсирања је 60-70 откуцаја. у минутима Уколико дође до изражаја нежељених ефеката, смањите дозе лека. За губитак тежине довољно је време, чије трајање одговара 4-7 недеља. Нема потребе да нагло напустите лек, то треба учинити глатко. Примењено значи сваких 14 дана конзумирати у мањим количинама. Ако овај метод губитка тежине изазива дијареју, "Лоперамиде" треба додати употребљеном лијеку. Овај лек се узима у капсуле сваког дана (1 или 2 капи.). "Л-тироксин" се третирају курсевима, посматрајући интервал од најмање 3-4 недеље. Размотрите негативне реакције тела након узимања лекова "Л-тироксин" - нежељени ефекти. Прегледи одражавају одсуство нежељених ефеката у случајевима када се лек узима у складу са свим препорукама лекара и под његовом контролом. Пацијенти који су осетљиви на деловање Л-тироксина могу развити алергије. У другим случајевима, то је углавном предозирање које доводи до чињенице да се нежељени ефекти развијају уз третман са Л-тироксином. Прегледи извештавају да могу доћи до следећих ефеката: екстсистол, стенокардија, аритмија, тахикардија, палпитације; главобоља, тремор, немир, несаница, псеудо-тумори мозга; Код откривања нежељених ефеката потребно је смањити дози лека "Л-тироксин". Прегледи такође извјештавају о кратком прекиду лијечења у таквим случајевима. Постоји информација о изненадној смрти након дуготрајне дозе високих доза лека, што је изазвало кршење срца. Када нестају нежељени ефекти, терапија се наставља. Међутим, у овом случају, нова доза се бира са опрезом. Алергијске реакције захтевају прекид лекова. Штитни хормони, који се користе у малим дозама, доводе до појаве анаболичког ефекта, иу великим дозама - до изражаја моћног катаболичког ефекта на метаболизам протеина. Да би се исправно одредила оптимална доза лека, пацијенти се прво прегледају, а затим, на основу добијених индикатора, бира се неопходна доза. За жене, норма тироксина је 71-142 нмол / л, код мушкараца - 59-135 нмол / л. Након уклањања штитне жлезде, обично се посматра смањење укупног тироксина Т4. Исти резултат је присутан и након лијечења хиперфункције штитне жлијезде, лијечења лијековима који садрже радиоактивни јод, као и са аутоимунским тироидитисом. Норма ове супстанце је 9-19,1 нмол / л. Смањење тироксина Т4 указује на присуство хипотироидизма и захтева терапију. "Л-тироксин" има ефективне аналогуе, од којих је један "Еутирокс". Шта је боље - "Еутирокс" или "Л-тхирокин"? Прегледи показују да су ови лекови дозирани на исти начин и прописани су да третирају исте поремећаје. Средства имају исте контраиндикације, што значи да је деловање "Еутирока" слично дејству "Л-тироксина". Оба лекова су ефикасна, што значи да није важно шта изабрати - Еутирок или Л-тхирокин. Прегледи показују да се оригинал може заменити аналогном. Структурним аналогама, осим лекова "Еутирокс", спадају "Л-тироксин 50" и "Л-тироксин 100", "Левотироксин", "Баготирокс". Прегледи лекова "Л-тироксин" у већини случајева су позитивни. Ова алатка враћа равнотежу хормона у телу, што знатно побољшава свеукупно здравље. Упркос великом броју добрих прегледа, ту су и негативни. Они су углавном повезани са нежељеним ефектима које лијек понекад има. Важно је схватити да се "Л-тироксин" може лечити тек пошто га лекар прописује и само ако се открије смањена функција штитне жлезде. Такво кршење често доводи до више килограма. Какве шансе се односе на коришћење овог алата за губитак тежине, можемо закључити да је исправка са његовом употребом стварно могућа. Посебно добар ефекат се примећује када се комбинује ова метода са исхраном са ниским садржајем карбома. Немојте узимати лијек "Л-тироксин", ако штитна жлезда функционира нормално. Размотрите реакцију тела, која може бити присутна у третману оригиналног алата "Л-тироксин" или аналог, на пример "Л-тироксин 100". Прегледи показују да узимање ових лекова са антидијабетичким третманом постаје мање ефективно. Ако је неопходно извршити сложен третман, потребно је редовно крварење крви. Са лошим перформансама, смањите дозу антикоагуланса. Лек се не препоручује узимање истовремено са инхибиторима протеаза, јер у овом случају његова активност може бити слаба. "Колестирамин" и "Колестипол" угрожавају апсорпцију "Л-тироксина и сличних средстава, на пример, лек" Л-тироксин 50 ". Прегледи садрже информације о потреби употребе лекова најкасније 4-5 сати пре него што узимате Колестирамин и Колестипол. Препарати на бази гвожђа, калцијум карбоната и алуминијума погоршавају ефекат "Л-тироксина", стога лек се узима најкасније 2 сата пре њихове употребе. Када прописује друге лекове, лекар мора узети у обзир не само индивидуалне карактеристике пацијента, већ и њихову интеракцију са Л-тироксином. Тада ће ризик од развоја нежељених дејстава бити минималан, а ефикасност Л-тироксина ће бити максимална. Ендокринолози симптоми тироидне жлезде Шта значи кашаљ за штитне жлезде?За лечење штитне жлезде, наши читаоци успешно користе монашки чај. Гледајући популарност овог алата, одлучили смо да вам то понудимо на своју пажњу. Зашто жене растеју око врата?