text: Ернесто Гевара (; Росарио, 14. јун 1928 — Ла Игера, 9. октобар 1967), познатији као Че Гевара () или само Че (), био је аргентински марксистички револуционар, политичар, лекар, писац, герилски вођа, дипломата и војни теоретичар. Као један од кључних чинилаца Кубанске револуције, његов лик је постао свеприсутни контракултурни симбол побуне и глобална ознака у популарној култури. Гевара је представљао једну од кључних личности у револуцији Фидела Кастра на Куби (1956—1959), као члан покрета „26. јул”. Након победе револуције, неколико година је био активан у промоцији револуције друштва, путујући по свету као дипломата Кубе, а затим се лично ангажовао у покретима за ослобођење од диктаторских режима путем герилске борбе, најпре у Конгу, за време владавине Моиза Чомбеа, а потом у Боливији. У Боливији, спрегом Америчке обавештајне агенције и боливијске војске, Гевара је најпре ухваћен, а одмах сутрадан убијен. Његов лик, као борца за ослобођење и жртве империјализма, и данас, неколико деценија после његове смрти, представља један од главних симбола и икона друштвене и политичке револуције широм света. Као строг војсковођа, и потпуно посвећен свом револуционарном циљу са огромним моралним ауторитетом над својим трупама, он је остао контроверзна личност од велике историјске важности. Часопис „Тајм” прогласио је Гевару једним од 20 највећих светских икона и хероја у оквиру 100 најутицајнијих људи света 20. века, а чувену фотографију Геваре (десно), коју је начинио Алберто „Корда” Дијаз, Академија уметности у Мериленду прогласила је „најпознатијом фотографијом на свету и симболом 20. века”. Младост Ернесто Гевара де ла Серна је рођен у добростојећој аргентинској породици. Његов отац, Ернесто Рафаел Гевара Линч, потиче из породице шпанско-ирског порекла, био је архитекта по струци, и припадао је аргентинској олигархији. Његова мајка, Селија де ла Серна, била је шпанског порекла. Геваре су пореклом из истоименог места у покрајини Алава у Баскији. Ернесто је био најстарији од петоро деце. Две године после рођења установљено је да Ернесто болује од астме; лечење није помогло, те су родитељи одлучили да се из влажног Буенос Ајреса преселе у Кордобу, у варош Алта Грасија, у унутрашњости земље. Иако је патио од напада астме, који су касније чак и драстично утицали на његов живот, Ернесто се истакао као спортиста, често пливајући, играјући фудбал, голф и рагби. Његов друг Алберто Гранадо описивао је касније како је Ернесто имао чудну тенденцију да шокира људе: „... имао је неколико надимака. Звали су га »Ел Локо« (, „Луди”) Гевара... Хвалио се како се ретко купа, на пример. Звали су га и »Чанчо« (, „свиња”). Знао је и да каже: »Има 6 месеци како нисам опрао ову рагби-мајицу«...”. У Кордоби је завршио гимназију, а кад му је било 19 година, породица се поново вратила у Буенос Ајрес да би Ернесто уписао медицински факултет, 1948. године. За време студија позван је на регрутацију и налаз војне комисије је био да је младић „деликатног здравља, са хроничном астмом, неспособан за војну службу”. Дневник мотоциклисте Дана 23. октобра 1951, још увек не завршивши факултет, Ернесто је из Буенос Ајреса отпутовао у Кордобу, одакле је са старим другом Албертом Гранадом кренуо на путовање ка северу. Кренули су својим старим мотоциклом, марке „Нортон 500”, којем су дали надимак „Ла Подероса” (на шпанском: „Моћна”). Путовали су преко Аргентине до Чилеа, а одатле пацифичком обалом када се „Ла Подероса” покварила и престала са радом. Оставивши мотоцикл у Чилеу, наставили су пут ка северу, користећи аутобус, ауто-стоп, морске путеве или идући пешке. Прешли су Чиле, дошли у Перу, где су посетили Мачу Пикчу, радили у руднику, прали посуђе, истоварали робу са бродова и радили друге физичке послове. 1. маја су стигли у Лиму, где су упознали доктора Уга Пескеа, перуанског научника и директора националног програма за лепру, те заљубљеника у марксизам. Разговори са Пескеом, како је Гевара касније сам говорио, били су веома важни за промену његовог става према животу и друштву. Из Перуа су прешли у Колумбију, а затим у Венецуелу, у Каракас. Ту је Гранадо, који је имао ранија искуства са тропским болестима, остао да ради, а Ернесто је наставио ка северу. Један од његових познаника га је авионом пребацио у САД, у Мајами. где је остао око месец дана, радећи као келнер и перач посуђа у бару. Након месец дана вратио се авионом у Буенос Ајрес. За све ово време, Ернесто је писао свој дневник путовања, тзв. „Дневник мотоциклисте” (), који је годинама касније постао добро продаван широм света у издању Њујорк тајмса, 2004. године се преточио и на филмско платно, под именом „Дневник мотоциклисте”. Гевара је доцније говорио како је кроз путовања кроз Латинску Америку доживео „блиски сусрет са сиромаштвом, глађу и болестима”, скупа са „немогућношћу лечења детета због недостатка новца” и „затупљивањем од сталне глади и кажњавања”, које води ка томе да отац „прихвати губитак сина као неважну незгоду”. Гевара је касније такође наводио да га је управо ово искуство навело на закључак да, ако жели да помогне овим људима, мора напустити царство медицине и размислити о политичкој арени оружане борбе. Гватемала Вратио се у Буенос Ајрес 31. августа, а студије завршио 11. априла 1953. године. Од 30 предмета које је полагао, 18 оцена су гласиле „довољан”, 8 „добар”, а само 4 „одличан”. Завршивши факултет, Ернесто је родитељима објавио да поново креће на пут — на „северну турнеју” која ће обухватити скоро све земље Латинске Америке на обали Тихог океана, северно од Аргентине: Боливију, Перу, Еквадор, Колумбију и Средњу Америку. На пут је кренуо 7. јула 1953, са својим другом Карлосом Галиком Ферером. Стигавши у Боливију, у Ла Паз, он је ускоро упознао Алберта Рохоа, по професији адвоката, а по политичким ставовима левичара који је из Аргентине побегао због политичког прогона. Тамо је Рохо био ухапшен под оптужбом за тероризам, али је успео да побегне из затвора, домогне се амбасаде Гватемале и побегне у Чиле, а затим у Ла Паз (где је и упознао Гевару). Одатле је планирао да иде у Гватемалу, где је на власти био Хакобо Арбенз, тада једини демократски изабран председник у Средњој Америци. У литератури се спомиње да је можда управо Рохо у овом периоду „изоштрио” Геварине „револуционарне нагоне”, и да га је он подстакао да отпутују на своје следеће одредиште — Гватемалу — где су се, по Роховим речима, дешавале „нове и интересантне ствари”. Иако испрва планирајући да из Ла Паза дође до Венецуеле, у Каракас, Гевара се предомислио и скупа са Рохом отпутовао преко Панаме у Гватемалу. Његов друг Галика одлучио је да остане у Лими, главном граду Перуа. Гевара је стигао у Гватемалу 7. јула 1953, где је Хакобо Арбенс тек основао демократски изабрану владу чији је циљ био спровођење широких друштвених и аграрних реформи које су, између осталог, обухватале и укидање латифундијског система. Аграрна реформа у Гватемали највише је погађала америчку корпорацију „United Fruit Company”, пошто у то време у Гватемали није било других латифундија осим „Фрутериних”, како су звали ову компанију у Гватемали. Када је 15. маја 1954. из чехословачке фабрике „Шкода” у Гватемалу, у Пуерто Бариос стигла пошиљка оружја, САД су аграрну реформу прогласиле коначним доказом гватемалске повезаности са СССР, те су покренуле устанак са коначним циљем скидања Арбенса са власти. Вашингтон је најавио прекиде дипломатских односа са Гватемалом, а одмах потом су то учиниле и суседне земље. Следио је низ војних интервенција, најпре из суседне Никарагве и Хондураса, а после само из Хондураса. На чело унутрашње побуне постављен је гватемалски официр Кастиљо Армас. Ернесто се пријавио у војне одреде за борбу које је организовала комунистичка омладина подржавајући Арбенса, али због слабих војних активности са још слабијим успесима, он се ускоро вратио свом лекарском позиву. У децембру 1953. године, Ернесто је у Гватемали упознао Хилду Гадеу, економисткињу из Перуа, која је имала политичке контакте као чланица лево оријентисане Америчке народне револуционарне алијансе. Она га је упознала са неколицином високих званичника Арбенсове владе, као и са неколицином Кубанаца који су били повезани са Фиделом Кастром и његовим револуционарним покретом „26. јул”, који је добио име по датуму када је Кастро 1953. године повео напад на војну касарну „Монкада”, са коначним циљем да обори диктаторску власт Фулгенсија Батисте на Куби. Међу тим Кубанцима је био и Нико Лопез, један од Кастрових наредника. Након скидања Арбенса са власти, Гевара се опет пријавио да се бори на страни Арбенса, али цела акција је опет била неуспешна, и Арбенс је побегао, потраживши уточиште у амбасади Мексика. Нови режим је брзо протерао све левичарски-оријентисане интелектуалце. Ернестова познаница Хилда Гадеа је прво затворена, а кад је пуштена, морала је под хитно да напусти земљу. Ернесто се спасио у амбасади Аргентине, где је остао док није добио пасош помоћу којег је на безбедан начин могао допрети до Мексика. С овог путовања, Гевара је једном приликом писао својој тетки Беатрис: „На слици нашег вољеног друга Стаљина заклео сам се да нећу предахнути пре него та капиталистичка хоботница буде уништена”. Куба Почетком 1955. године радио је као лекар у болници у Мексику. Ту је у јуну исте године упознао Раула Кастра, који ће га касније упознати са Фиделом Кастром. Током прве ноћи у којој је упознао Кастра, Гевара је потврдио да је управо ова кубанска револуционарна борба та коју је тражио, и потписао учлањење у покрет „26. јул”. У овом периоду, Гевара је добио и свој чувени надимак „Че”. Дана 24. јуна 1956. ухапсила га је мексичка полиција, заједно са његовим кубанским пријатељима (међу којима је био и Фидел Кастро), а 3. јула новинска агенција УПИ је објавила: „Аргентински доктор Гевара биће депортован у домовину због претпоставке да је учествовао у неуспелој завери против кубанске владе Фулгенсија Батисте”. Бивши мексички председник Лазаро Карденас се, међутим, умешао у рад полиције да би одбранио кубанске револуционаре, па су крајем јула Че Гевара и браћа Кастро пуштени на слободу. Током 1955. године, 18. августа, Хилда Гадеа и Ернесто Гевара су се венчали; 15. фебруара 1956. Хилда му је родила кћерку, којој су дали име Хилдита Беатрис Гевара Гадеа. Овај брак ће потрајати 5 година, све до краја Кубанске револуције. На слободи су у тајности наставили са својим револуционарним активностима. Иако је првобитно планирао да у борби учествује само као лекар, Гевара је учествовао у војним вежбама, које су служиле као припрема планираном одласку на Кубу и револуцију, и њихов војни инструктор Алберто Бајо на крају га је похвалио као „најбољег герилца”. Дана 25. новембра 1956. су кренули на Кубу, на изнајмљеном броду „Гренма” (, „баба”). Брод је био намењен за највише 25 људи, а њих је било укупно 82. Након изузетно немирног времена, у тешком стању су стигли на источну обалу Кубе код места Лос Кајуелос (). Уместо планираног 30. новембра, стигли су тек 2. децембра. Крећући се кроз поља шећерне трске, отеклих ногу и без икакве хране или опреме осим својих пушака и неколико шаржера муниције, 5. децембра су их, код места Алегрија де Пио, изненадиле Батистине снаге, нападајући их и са копна и из ваздуха. Гевара је касније сазнао да је заправо њихов унајмљени водич био тај који их је издао и довео владине снаге до места где су били. Неспремни и исцрпљени, од 82 њих, колико их је кренуло на пут, само 16 или 22 њих је преживело, те су у две групе кренули ка обронцима Сијере Маестре, где су се доцније поново састали. Че Гевара је овом приликом рањен у врат, али је скупа са другим преживелим герилцима, што рањеним што неповређеним, успео да се извуче, да би 21. децембра заједно стигли на плантажу кафе, где их је Фидел већ чекао неколико дана. У шумама Сијере Маестре они су наставили са војним вежбама, прикупљајући добровољце и набављајући опрему. Гевара је био задужен за производњу бомби, правио мале импровизоване рерне за печење хлеба, обучавао нове чланове тактици и организовао курсеве где су неписмени чланови покрета учили да читају и пишу. Још увек их је било мало, тако да их је до марта 1957. било тек око 80. До 24. фебруара 1957. јавност није знала ни да ли су Кастро и његове трупе, скупа са Геваром, уопште живи. Тог дана су, међутим, екипе америчког „Њујорк тајмса”, на челу са Хербертом Метјузом (), дошле директно у његово склониште на Сијери Маестри да би га интервјуисали и распитали се о њиховим герилским активностима. У „Њујорк тајмсу” репортажа о Кастровим трупама је била више него похвална, и обухватала опширан опис њихових војних активности, живота у шумама, даљим плановима и идеологији. Сам Кастро је приказан као романтични и допадљиви револуционар. Уз своје основно познавање енглеског језика и личну харизму, он је искористио ову прилику да се обрати директно америчкој нацији и искаже своје циљеве. Гевара тада није био ту, али је касније почео све више да схвата важност медијске пропаганде у политичкој борби. Када су писали проглас омладини града Сантијаго де Куба, Кастро је рекао Че Гевари да поред свог потписа упише „-{el comandante}-”. Постао је строг вођа, који је дезертере кажњавао као издајнике, а за њима је слао одреде за погубљивање. Тако је постао познат као бруталан и немилосрдан вођа. Сам Кастро га је описивао као интелигентног, храброг и вођом за пример, који је имао „велики морални ауторитет над својим трупама”. Гевара је био одговоран за отварање илегалне револуционарне радио-станице „Радио Ребелде” (, „побуњенички радио”) у фебруару 1958. године, преко које је покрет „26. јул” емитовао своје новости и поруке отпора усмерене народу Кубе. Још у Гватемали, неколико година раније, Гевара је из прве руке био сведок успеху радија као средства пропаганде, када је ЦИА водила организовано свргавање Арбенса. На тај начин герилци су се могли директно обратити грађанству, и користили су га да би позивали народ на отпор, штрајкове и рушење владе. У јулу 1958. године, Че је одиграо кључну улогу у бици код Лас Мерседеса, користећи своје трупе да заустави групу од око 1500 људи, које је Батистин генерал Кантиљо позвао са циљем да окружи и уништи Кастрову војску. Више година касније, амерички мајор Лари Бокман је анализирао Чеову тактику и описао је као „изванредну”. У наредним борбама, Гевара је предводио нови одред војске усмерен ка западу, да би помогао у напретку ка Хавани. Постојао је само тај један Геварин одред ван Кастровог „језгра” под његовом директном командом. У последњим данима 1958. године, Гевара је усмерио свој „самоубилачки одред” у напад на Санта Клару, што је представљало једну од одлучујућих борби за победу револуције; Његова коначна победа у борбама за Санта Клару, у којима су противничке трупе биле бројчано надмоћне чак и у размери 10:1, касније су описиване као „ремек-дело у модерном ратовању”. Медији које је Батиста контролисао су слали у јавност обавештења да је Че Гевара погинуо у тим борбама, али је њихов илегални радио „Ребелде” обавестио да су Чеове групе заузеле Санта Клару. Било је вече пред нову годину, 31. децембра 1958. године. Батистини генерали су, без његовог знања, почели да преговарају о предаји, а већ наредног јутра Батиста је побегао из земље. Кастрова војска је 8. јануара 1959, након више од две године војевања по шумама Сијере Маестре, тријумфално умарширала у Хавану. Након победе револуције Након победе револуције, Че је 9. фебруара добио почасно кубанско држављанство. Најпре је постављен за директора Централне банке Кубе, а касније и за министра индустрије. Кастрова влада је, према онима које су сматрали ратним злочинцима, ухапшеним за време и након победе револуције, спроводила мере сличне онима које су спровођене у Нирнбершком процесу након Другог светског рата. То је значило смртну казну за изузетно тешке злочине, било да су подржавали револуцију или власт обореног диктатора. По изворима из кубанског министарства правде, то је имало подршку од већине становништва. Да би ове мере спровео, Кастро је именовао Че Гевару управником затвора „Ла Кабана” (); на тој функцији је био 3 месеца, од 2. јануара до 12. јуна 1959. Гевара је био задужен за чишћење у војсци која је до тада била под Батистином влашћу и учвршћивање победе спроводећи „револуционарну правду” над онима који су се сматрали издајницима, шпијунима или ратним злочинцима. Вршећи дужност управника затвора, Гевара је разматрао захтеве за помиловање. У неким случајевима, смртна казна се извршавала стрељањем. Министар правде у новој влади, Раул Гомез Трето, сматрао је да је укидање ограничења над смртном казном било оправдано, јер је спречавало да незадовољни грађани узму правду у своје руке, као што се већ дешавало у прошлости. Имајући у виду 20.000 људи које су убили Батиста и његови саучесници за време своје владавине, истраживање јавности је показало да 93% народа то подржава, тако да су мере министарства правде извршене без незадовољстава у земљи. Иако се тачан број кажњених смртном казном разликује од извора до извора, процењује се да је око 200 људи убијено у ово време. Че Геварин коначни и најистакнутији положај у власти Кубе био је положај главног амбасадора Кубе у свету. Дана 12. јуна 1959. године, Кастро је послао Чеа на тромесечни обилазак 14 земаља света, од јула до августа, са службеном кубанском делегацијом. Већина тих земаља је припадала савезу „Бандунг” земаља Африке и Азије. У Јапану је провео 12 дана (од 15. до 27. јула), учествујући у преговорима око проширења сарадње ових двеју земаља. Током те посете, Че је тајно посетио Хирошиму, где је америчка војска 14 година раније бацила атомску бомбу. Гевара је био „заиста шокиран” оним што је тамо видео, укупним стањем и начином на који су болесници третирани. У наставку свог дипломатског путовања обишао је још и Индонезију и Пакистан. По повратку на Кубу, Гевара је затекао доста сређеније стање и учвршћену Кастрову власт, која је већ почела да спроводи друштвене и економске реформе, првенствено аграрне. Поводом инцидента у Заливу свиња, када су кубански емигранти у САД, а у режији самих САД, покушали срушити власт на Куби, он је изјавио: „Ми имамо састанак с историјом и једноставно не можемо себи допустити да будемо уплашени! Морамо задржати ентузијазам с којим смо кренули у борбу. Морамо градити фабрике левом руком, у десној руци држати пушку, а обема ногама газити црве”. Дана 4. марта 1960. године, француски теретни брод „Ла Кубре”, који је превозио муницију из луке у Антверпену, два пута је експлодирао током истовара у луци у Хавани. Погинуло је преко 100 људи. Гевара је пружио прву помоћ жртвама. Сутрадан, на спомену овим жртвама експлозије, Алберто Корда је фотографисао Гевару, чиме је настала његова касније најпознатија фотографија „Херојски герилац” (). Револуција за време мира Че Гевара је сматрао да се и за време мира мора наставити револуција. Заправо, како је Кастро по заузимању Хаване рекао, револуција је тек почињала. Чеове идеје за развој привреде заснивале су се на широком спектру различитих привредних активности, као и на „добровољном раду и доброј вољи”, као моделу на којем треба да се заснива јединство индивидуе и масе. Ово је покушавао показивати сопственим примером: даноноћно је обављао своје дужности као министар индустрије, учествовао у грађевинским пословима, па чак и сечи шећерне трске, кад је имао слободан дан. Капитализам је сматрао „борбом вукова”, у којој „само један може да победи, на штету других”, и захтевао стварање „новог човека”, вођеног моралним, а не материјалним принципима. По завршетку револуције, Ернесто Гевара се развео од Хилде Гадее, када јој је рекао да се заљубио у другу жену. Развод је био споразуман, и званично је обављен 22. маја 1959. Већ 2. јуна 1959. оженио се Алеидом Марч, са којом је добио четворо деце: Алеиду Гевару Марч, рођену 24. новембра 1960, Камила Гевару Марч, рођеног 20. маја 1962, Селију Гевару Марч, рођену 14. јуна 1963, и Ернеста Гевару Марч, рођеног 24. фебруара 1965. Гевара је имао и једно ванбрачно дете, Омара Переза, рођеног 19. марта 1964. Алеида га је подстакла да слуша класичну музику, коју је заволео. Остали луксузи које је себи допуштао били су мате, као омиљено пиће, и њему омиљене кубанске цигаре „Монтекристо бр. 4” () Односи са СССР Гевара је практично био архитекта добрих односа између СССР и Кубе. Као такав, он је одиграо кључну улогу у доношењу совјетских нуклеарних ракетних глава на Кубу у октобру 1962, што је ускоро довело до тзв. Кубанске ракетне кризе, која је довела до ивице нуклеарног рата између СССР и САД. У интервјуу са британским новинаром часописа „Дејли воркер”, неколико дана по завршетку кризе, Гевара је и даље био, као и Кастро, бесан због, како се чинило, издаје коју је СССР починио над Кубом, тврдећи да би ракете, да су биле под кубанском контролом, сигурно испалили. Сем Расел, репортер који је овом приликом причао са Че Геваром, објаснио је да је од Че Геваре изашао са „помешаним утисцима”, описујући га као „ човека топлог карактера”, „очигледно високе интелигенције”, који се, међутим, „понашао као лудак кад је говорио о пројектилима”. Говор у Уједињеним нацијама У децембру 1964, Че Гевара је био званични представник Кубе у седишту Уједињених нација у Њујорку. У свом говору, он је оштро критиковао неспособност УН да се изборе против бруталног апартхејда који се спроводи у Јужној Африци, питајући све присутне „зар УН не могу учинити ништа да то зауставе?” Че је такође оштро осудио политику САД према црнцима, оптужујући их да их свакодневно дискриминишу, а да њихове убице ослобађају и штите, чак кажњавајући црнце кад захтевају своје право на слободу. Гевара је упитао „како они који све ово чине могу себе називати заштитницима слободе?” Че Гевара је у говору представио Латинску Америку као „породицу од 200 милиона људи које муче исте муке”. Најавио је да ће странице овог дела историје писати „гладне индијанске масе, сељаци без земље, искориштавани радници и напредне масе.” У овим тренуцима, претио је Гевара, анонимне масе ће почети да пишу сопствену историју „сопственом крвљу”, и повратити „она права којима се сви смеју већ 500 година”. Говор је завршио најављујући да ће „талас гнева” очистити Латинску Америку и да ће се радничке масе, које „окрећу точак историје, по први пут пробудити из дугог, суровог сна у који су гурнути.” Путовања крајем 1964. Гевара се 17. децембра 1964. године отиснуо на тромесечно путовање по свету, у којем ће посетити Народну Републику Кину, Египат, где је упознао Гамала Абдела Насера, Алжир, Гану, Гвинеју, Мали, Дахомеј, Конго Бразавил и Танзанију. Додатно је свраћао у Ирску и Чехословачку. У Алжиру је одржао свој говор на конференцији афричко-азијске солидарности. У том говору, акценат је ставио на следеће три ствари: У свету треба успоставити „герилски интернационализам” иза којег ће стати велики број земаља у процесу ослобођења и развоја. Тај „герилски интернационализам” морао би да рачуна на снажну и бесплатну подршку и помоћ земаља социјалистичког блока, нарочито држава које су произвођачи оружја. На крају, Че је упутио оштре критике социјалистичком блоку земаља, блоку који се, по његовом мишљењу, „претворио у империјализам из друге руке”. Социјалистички блок земаља је у свом центру свакако имао Москву, и ова оптужба је схваћена као изазивање Москве од стране државе Кубе, јер је Гевара био члан најужег руководства кубанске револуције и један од њених главних теоретичара. Многи су очекивали да ће уследити драстично погоршање односа између ових двеју земаља. Са путовања се вратио 14. марта 1965. године, где су га дочекали Фидел и Раул Кастро на аеродрому у Хавани. Конго Конго, у ком је 17. јануара 1961. изведен војни удар и убијен дотадашњи председник Патрис Лумумба, а на чело државе дошао диктатор Моиз Чомбе, представљао је привлачно одредиште за наставак Геварине револуције. Године 1965. Че је у тајности отпутовао у Конго, са групом кубанских сабораца, како би водио оружани отпор наметнутом диктатору. Годину дана нико није знао где се Че налази, и у медијима су биле честе претпоставке да је Кастро, након Чеових тешких говора уперених ка СССР, одлучио да Гевару склони са политичке сцене и ликвидира. Заправо, Гевара је за то време био у Конгу, где је, скупа са кубанским герилцима и другим револуционарима, покушавао да организује и спроведе револуцију. Међутим, у Конгу није било борбеног морала нити воље за побуном, о чему је Гевара писао Кастру у својим писмима. Војска је била разбијена, дисциплина врло слаба; војне вежбе су се састојале од племенских ритуала, „у којима је највише било урлика и ударања ногама о прашњаво тле”. У једном писму Фиделу Кастру, Че је писао: С друге стране, на страни председника Чомбеа бориле су се добро организоване групе белгијских и јужноафричких плаћеника, а последњих месеци његовог боравка у Конгу и групе кубанских емиграната које су примале инструкције директно од ЦИА. Постојале су индиције да је ЦИА знала да Гевара води побуњенички покрет у Конгу, али да се то сазнање из тактичких разлога није пуштало у јавност. Тек, након што су и власти Танзаније ускратиле званично гостопримство свим Кубанцима по одлуци Организације афричког јединства (ОАЈ), и након што је Кастро послао депешу у којој му саветује да, ако више ништа не може да учини, боље да се врати, Гевара се, након годину дана од свог доласка у Конго, у највећој тајности вратио у Хавану, изузетно разочаран. За време његовог одсуства, 18. маја 1965. године, умрла је његова мајка, Селија де ла Серна. Сахрањена је на аристократском гробљу „Реколета” у Буенос Ајресу, у присуству познаника и пријатеља. Вративши се у Хавану, Гевара је ускоро почео припремати свој нови револуционарни покрет, овај пут у Боливији. Боливија Гевара је у Боливију кренуо након опсежних припрема на Куби. Да га не би препознали, и да би га пустили преко границе, Геварин изглед је још на Куби драстично измењен. Уграђени су му вештачки зуби, стављене наочари, брада и бркови су му обријани, удебљао се, а коса му је почупана до пола главе, да би изгледао као проћелав средовечни господин. На дан 3. новембра је, са лажним пасошем и под лажним именом Адолфо Мена Гонзалез, кренуо преко Москве, Прага, Беча и Бразила, да би 6. новембра стигао у Боливију. Стигао је у устаничку базу Њанкауасу. Простор за ову базу, где је Че основао и терен за војне вежбе, раније су купили неки боливијски комунисти на захтев Фидела Кастра. Ту га је сачекала мала група кубанских герилаца. Око 2 месеца касније, 31. децембра, у базу је стигао и Марио Монхе, генерални секретар Комунистичке партије Боливије. Договор о сарадњи није постигнут и Чеу је остало да се бори без подршке боливијских комуниста. Убрзо потом, влада Боливије и Вашингтон су сазнали за Геварино присуство у Боливији и почео је лов на њега, који је обухватао око 1500 људи, што припадника боливијског режима генерала Баријентоса, што оперативаца ЦИА. У наредним месецима је уследио низ ватрених окршаја између Чеове гериле и владиних трупа. Чеа су нагло поново почели да стижу напади астме, изгубио је око 20 килограма, а сељаци су се све мање придруживали добровољним одредима. Штавише, показало се да Индиоси предано сарађују са властима, поготову кад су за то добро награђени. Тања „Ла Гериљера”, која је од почетка Чеовог подухвата у Боливији била уз Чеа, и представљала једну од првих Чеових и Кастрових људи, све је више губила морал и изазивала нервозу код другова. У једном од тешких окршаја, на реци Рио Гранде, 31. августа 1967, војска је из заседе убила 10 Чеових герилаца, укључујући и Тању „Ла Гериљеру”. Недељу дана касније, неколико километара низ реку, пронађен је њен леш, скупа са торбом у којој је било и њено писмо мајци, које није стигла да пошаље: У лову на Гевару ангажована је и специјална трупа из састава осме дивизије боливијске армије. Том трупом је командовао пуковник Хоакин Зентено Анаја. Командант специјалног батаљона „зелених беретки” је био пуковник Андреас Селић, југословенског порекла, који је руководио операцијом на самом терену. Укупно је ангажовано преко хиљаду војника. У борбама које су уследиле учествовали су и амерички стручњаци за борбу против гериле. Смрт Дана 8. октобра 1967. код села Ла Игера, након кратког и случајног окршаја ватреним оружјем, боливијска војска је из заседе ухватила Чеа и једног његовог саборца. Че је био рањен у ногу и није могао да се брани. Када су схватили ко је у питању, војници су хитно позвали свог надређеног, капетана Гарија Праду, а он је хитно телефонирао у Ваље Гранде, да би позвао пуковника Зентена, команданта осме дивизије. Шифрована порука обавештења је гласила: „Имамо тату у рукама.” Ухваћено је укупно три герилца: Че, Вили Куба и Хуан Пабло Чанга. У чекању да дођу надлежни надређени, Гевара је пребачен у оближњу сеоску школу. Ту је први стигао пуковник Андреас Селић, а сутрадан ујутру, 9. октобра, и Феликс Родригез, агент ЦИА кубанског порекла, тада под псеудонимом Феликс Рамос Медина. Он је својим претпостављенима у Вашингтону одмах јавио о хватању Чеа, потврђујући до тада незваничне новости. Око поднева тог 9. октобра, из Ла Паза је стигла шифрована порука: „Издајте пасош за тату”. За све време од хватања, Че није пристао на испитивање. Боливијски возач хеликоптера Хаиме Нино де Гузман, који је присуствовао догађају, описивао је касније да је Гевара изгледао ужасно: био је рањен у десни лист, одећа му је била поцепана, а коса прљава. Упркос томе, Гузман се сећа да је „Че држао главу високо, гледао сваког директно у очи и само тражио да му се да дувана да запали.” Гузман даље тврди да се „сажалио” и дао му дуван за лулу, након чега му се Гевара осмехнуо и захвалио. У ноћи 8. октобра, Гевара је, упркос томе што су му руке биле везане, притиснуо боливијског официра Еспинозу уза зид, након што је овај покушао да му узме лулу као сувенир. Пред само извршење смртне казне из пркоса је чак пљунуо у лице једног од високих официра који су се ту затекли. За извршење погубљења изабрана је „зелена беретка”, наредник Марио Теран; не зна се да ли се сам пријавио или су га одредили. Феликс Родригез му је дао инструкцију да не пуца у главу, него од врата надоле. У својој књизи „Че Гевара — живот, смрт, легенда”, Борислав Лалић наводи да су му последње речи пре стрељања, упућене унервоженом нареднику, биле: „Уозбиљи се, момче. Треба да пуцаш у човека.” Џон Ли Андерсон, међутим, у својој књизи „Че Гевара: револуционарни живот”, наводи да су му последње речи биле: „Пуцај, кукавицо. Убићеш само човека.” Упуцан је из карабина, најпре у десну страну грудног коша, затим у десно раме, у ногу, стомак и у леву страну грудног коша. Док је изговарао последње речи, један војник му је пришао и испалио још један метак у врат, након чега је издахнуо, у 13:10 ч. Након смрти Посмртни остаци Феликс Родригез је, након Чеове смрти, присвојио неколико Гевариних личних предмета укључујући и ручни сат који је годинама након тога носио на руци, показујући га с времена на време новинарима. По другим изворима, Чеов ручни сат је узео пуковник Андреас Селић, скупа са Чеовим пиштољем. Данас су неки од његових личних предмета, укључујући батеријску лампу, у поседништву ЦИА. Агент ЦИА кубанског порекла, Густаво Виљолдо, на дан погубљења одсекао је и један прамен Чеове косе, да би га годинама касније, 2007. године, продао на јавној аукцији за 119.500 долара. Након смрти, боливијски лекари су му ампутирали шаке, а боливијска војска му је однела тело на непознату локацију, одбијајући да каже да ли је кремиран или сахрањен. Целу процедуру око Чеових посмртних остатака водио је Феликс Родригез, агент ЦИА, али он о томе никад није сведочио. Шаке су стављене у формалдехид, те послате у Буенос Ајрес ради идентификације у аргентинској полицији, на основу отисака прстију. Потом су послате на Кубу. 15. октобра 1967, Кастро је јавно обзнанио Чеову смрт и објавио 3 дана жалости. Три дана касније, Кастро се обратио нацији, пред скоро милион људи у Хавани, говорећи о Чеовом револуционарном лику. Крајем 1995. године, пензионисани генерал Марио Варгас испричао је Џону Лију Андерсону, аутору књиге „Че Гевара: Револуционарни живот”, да је Гевара сахрањен код старе аеродромске писте у Ваље Грандеу. Међународни тим истраживача је копао на тој локацији преко годину дана, да би у јулу 1997. године тим кубанских геолога и аргентинских форензичара нашао остатке 7 тела у две масовне гробнице, укључујући једно без шака. Боливијско министарство унутрашњих послова је идентификовало тело као Геварино, након провере зуба који су се „савршено поклапали” са калупом Чеових зуба, сачињеним на Куби пред Чеов одлазак у Конго. Међутим, у време ископавања јавио се и Гари Прадо, тада генерал у пензији, тврдећи да су наводи о Чеовом сахрањивању лажне и да је Гевара заправо кремиран, а његов пепео разасут по планини. Наређење да се тако уради, по тврдњи Прада, стигло је директно из кабинета тадашњег председника Боливије Ренеа Баријентоса. Још један сведок, Марселино Карденас, који је у време догађаја био стражар поред Чеовог леша, тврди да ископани посмртни остаци нису Геварини. Он наводи да су шаке одсечене ради идентификације и Хоакину, Чеовом герилцу, који је убијен код реке Рио Гранде, те да су ископани посмртни остаци човека без шака сигурно његови. Ипак, 17. октобра 1997, пронађени остаци за које се сматра да су Чеови, скупа са 6 осталих ископаних тела, сахрањени су уз војне почасти у посебно изграђеном маузолеју у кубанском граду Санта Клара, где је Че својевремено водио своје трупе у кубанској револуцији. Учешће САД у одлуци о убиству ЦИА и америчка влада су се дистанцирале од одлуке да се Че убије; у меморандуму који је саветник за националну безбедност Волт Витман Ростоу упутио тадашњем председнику САД Линдону Б. Џонсону каже се да је „неко донео идиотску одлуку да се Че Гевара погуби”, али да је та одлука „разумљива са становишта боливијских власти”. Међутим, Феликс Родригез, који је после тврдио да је од Вашингтона наводно имао наређење да се Че сачува жив, лично је пренео из Ла Паза шифровану поруку „Издајте пасош за тату”, која је значила смрт за Гевару. Дневник из Боливије Од Геваре је одузет из његов дневник који је водио у Боливији; састојао се од око 30.000 речи, на шпанском језику, ручно писан, и садржао колекцију његове поезије, кратку причу о „младој комунистичкој герили која учи како да превазиђе страх”. Дневник је садржао описе герилских акција у Боливији. Први запис је начињен 7. новембра 1966, недуго након свог првог доласка у Боливију, а последњи 7. октобра 1967, дан пре него што је ухваћен. У дневнику се описује како је герила морала започети своје операције прерано, јер је боливијска војска открила њихово присуство, објашњава се зашто је Гевара одлучио да подели герилце у два одреда, који касније нису могли да успоставе контакт, и описује свеукупан неуспех операције. Такође се описује раздор између њега и Комунистичке партије Боливије, због чега је Гевара имао знатно мање војника него што је испрва очекивао. Поред тога, Гевара у дневнику објашњава како је имао проблема са регрутовањем нових војника, између осталог и због тога што су учили језик кечуа, уместо језика који се говорио у том делу земље, гваранија. У својим последњим данима живота, Гевара је све више и оболевао. Добијао је нападе астме, и неки од последњих извршених напада били су изведени у циљу да се домогну лекова. Након Чеове смрти водећи светски листови понудили су 125.000 америчких долара за ауторско право за објављивање његовог дневника. Дана 1. јула 1968. дневник је објављен на Куби и дистрибуиран бесплатно. Његов дневник је врло брзо преведен и дистрибуиран широм света. Након што је светска јавност сазнала за Геварину смрт, видела његове посмртне слике и лични дневник, широм света су се организовале демонстрације због начина на који су боливијска војска и Американци третирали ратне заробљенике. Писани су чланци, посвете, па чак и песме о његовом животу и смрти. Током времена појавиле су се и нове верзије овог дневника, од којих је сваки уносио и по неку новину (то су верзије Израела Рејеса Зајаса (псеудоним „Браулио”), Харија Вилегаса Тамаја („Помбо”), Елизеа Рејеса Родригеза („Роландо”) и Даријела Аларкона Рамиреза („Бенињо”). У јулу 2008, боливијска влада Ева Моралеса је објавила два раније запечаћена дневника у две излизане свеске, скупа са књижицом записа и неколицином црно-белих фотографија. Тада је и боливијски министар културе Пабло Гроу најавио да ће до краја године бити објављене фотографије сваке руком писане странице Че Гевариног дневника. Културно наслеђе И неколико десетина година након Чеове смрти, његов живот и заоставштина остају инспирација за многе. Британски политичар Џорџ Галовеј је једном приликом изјавио: „Једна од највећих грешака коју су САД икад направиле је што су начиниле оне фотографије мртвог Чеа. Његов изглед који подсећа на Исуса Христа обезбедио је да се његов револуционарни позив пошаље не само бунтовним студентима, него и у срца верника...” Часопис „Економист” је такође упоредио слике мртвог Чеа са Мантењиним „Мртвим Христосом”, а и Борислав Лалић је у својој књизи „Че Гевара” једну од тих фотографија упоредио са Холбајновом сликом „Тело мртвог Христа у гробници. Тако је Че Гевара добио статус свеца данашњице, који је два пута ризиковао свој живот за земље које нису биле његове и изгубио га у борби за трећу такву земљу, а његови позиви за стварање „новог човека”, вођеног моралним, а на материјалним принципима, виђени су већим и јачим од Марксових. Нелсон Мандела Че Гевару сматра „инспирацијом за сваког човека који воли слободу”. Жан-Пол Сартр га је описао као „најцелокупнијег човека његових година; живео је своје речи, говорио своја дела, и његова прича и прича света су ишле паралелним током”. У Аргентини многе средње школе носе његово име. Колумбијски писац Габријел Гарсија Маркес за Че Гевару је рекао: „Могао бих писати хиљаду година на милион страна о Че Гевари”. У филму Емира Кустурице „Марадона”, славни фудбалер показује тетоважу Че Геваре на десном рамену и Фидела Кастра на листу леве ноге. У Боливији, нарочито у области у којој је убијен, Че Гевара такође има статус свеца. У селу Ла Игера, локални мештанин Мануел Кортес изражава овај распрострањени став речима: „Као да је жив и са нама, као пријатељ. Он нам је као Девица Марија. Кажемо: »Че, помози нам да земља добро роди«, и увек буде добро.” Тамо га сељаци често називају и Сан Ернесто де Ла Игера (, „Свети Ернесто од Ла Игере”). На Куби, Че Гевара се сматра једним од највећих народних хероја (скоро као светац за многе). Тамо га се и даље сећају како је бесплатно радио у грађевинским пословима и учествовао у сечи шећерне трске. И данас, на кубанским новчаницама се налази његова слика како мачетом сече шећерну трску. Фидел Кастро га назива „човеком дубоких идеала, човеком у чијем уму се комешао сан о борби”. С друге стране, његови противници га називају промотером пропале идеологије и свирепим убицом. Међу кубанским емигрантима у САД, Че је мрска фигура коју називају „кољачем из »Ла Кабане«”. Американац кубанског порекла, глумац Енди Гарсија, изјавио је 2004. да се „о Чеу говори романтично током свих ових година, али постоји тамна страна приче... он изгледа као рок звезда, али је погубио многе људе без суђења и без одбране”. Гарсијин филм „Изгубљени град”, који је наводно забрањен у неколико латиноамеричких земаља, приказује, како је некима изгледало, бруталност на Куби пре и после револуције. Графике његовог лика штампане су на многим одевним и другим предметима, попут мајица, застава, шалова, шоља, тетоважа, бикинија итд; иронично, оваква масовна продаја доприноси управо потрошачком систему које је он сам презирао. Сам његов отац, Ернесто Гевара Линч, говорио је како је „љут на новинаре и разне литерарне »фабриканте«, који тако бездушно експлоатишу мит његовог сина и продају га широм света”. Било како било, Гевара је остао симбол за многе младе побуњенике широм света. Писана дела Након победе револуције на Куби, али и пре и после тога, Гевара се бавио писањем политичке теорије револуције и герилског ратовања. Иза њега је остало више писаних дела, од којих нека представљају целе књиге, које су се касније десетинама година објављивале широм света и преводиле на више светских језика. Међу њима су следеће: Герилско ратовање (1960) Сећања из кубанског револуционарног рата (1963) Дневник мотоциклисте (издата постхумно, у Лондону, 1996) Види још Фидел Кастро Кубанска револуција Напомене Извори Литература Спољашње везе Веб архива о Че Гевари: <span class=plainlinks>говори, слике <span class=plainlinks>Сајт посвећен Чеу Песме (МП3) и видео снимци <span class=plainlinks>Родовид: Геварино породично стабло < Ернесто Че Гевара: „Сећања из кубанског револуционарног рата” (део књиге доступан за читање; енглески превод) Страница посвећена Че Гевари и његовом делу Тајмових „100”: 20 највећих светских икона и хероја - Че Гевара Кратка биографија на -{biography.com}- Рођени 1928. Умрли 1967. Аргентинци Револуционари Кубански политичари Личности Хладног рата Учесници Кубанске револуције


Несташица тестова у Ужицу у ком стално расте број оболелих од ковида 19 | Новости Novosti Online / Н.Ј. уторак, 30. 06. 2020. у 15:36 Свакодневно се на болничком лечењу задржава око 20 нових пацијената УЖИЦЕ - Ужице бележи нагли раст броја оболелих од вируса ковид 19, потврђено је још 27 нових случајева у граду и 48 у округу, а највећи град западне Србије суочава се са недостатком тестова којих у граду на Ђетињи нема од 29. јуна. Допремање нове количине очекује се до краја ове недеље. Према речима директора Здравственог центра Ужице др Милоша Божовића, свакодневно се у овдашњој болници и другим стационарним јединицама на лечењу задржава око 20 нових пацијената. -На Инфективном одељењу остају пацијенти са упалом плућа, они примају терапију дк чекају резултате тестова - рекао је Божовић потврдивши наводе "Новости" да оболелих медицинара ипак има - Имамо 12 оболелих медицинара, али се нико није разболео због недостатка заштитне опреме. Међу зараженима је више младих људи него раније, а то се објашњава као "последица дружења и ноћних излазака" у кафиће и клубове. Део оболелих остаје на лечењу у Ужицу, а између 25 и 30 пацијената је у претходном периоду пребачено на лечење у Београд и у друге градове. Нагли пораст новооболелих бележи се од 19. јуна, од када је према до сада објављеним статистикама, ковид 19 потврђен код 82 особе. Редови испред ковид амбуланте се не смањују, свакодневно буде прегледано између 150 и 200 грађана. На територији Златиборког округа до сада је од последица короне преминуло 17 особа. Прочитајте још: Пресек стања у Србији: Још 276 новооболелих од короне, троје преминулих Од уторка на снази су појачане мере заштите: обавезно је ношење заштитних маски у затвореном простору и на пијаци, угоститељи затварају локале до 22 часа, забрањене су прославе,


Платон:Критика — Викикњиге << Етичко решење | Критика | И шта треба да мислимо о целој овој Утопији? Може ли ce она остварити? Ако ли не, има ли y њој драгоцених црта које би могле да послуже на корист савременом животу? И јесу ли оне биле остварене до извесног степена? Бар на последње питање може ce дати одговор који иде y прилог Платону. Кроз хиљаду година владала je Европом једна чуварска класа која je баш одговарала визији нашега философа. У Средњем Веку хришћанско становништво обично ce делило на laboratores (раднике), bellatores (ратнике) и oratores (свештенике). Последња група, мада малена бројем, монополисала je средства и могућности образовааа, a имала je готово неограничену власт над половином најмоћнијега дела земље. И као код Платонових чувара, ту моћ свештеницима није поверио народ својим избором, него им je њу дала њихова сопствена обдареност коју су они показали за време духовних студија и за време свога управљања, и њихова склоност ка медитацији и скромном животу, и (као што би можда требало додати) утицај њихових односа са снагама цркве и државе. У другој половини епохе y којој су владали, свештеници су били слободни од породичних брига, и то онако како je Платон могао само желети, a y понеким случајевима, чини ce, уживали су не мало од слободе спаривања, каква су ce имала допустити чуварима. Целибат je чинио један део психолошке структуре свештеничке моћи, јер с једне стране ова није била оптерећена окивалачким егоизмом породице, a с друге стране њихова опште позната надмоћност према телесним потребама појачавала je оно дубоко поштовање што су им исказивали мирскн грешннци, и ону готовост ових грешника да свој живот откривају y исповедаоници. Многе ствари y доктринама Католицизма вуку порекло од Платонових »царских лажи«, или су под утицајем ових; претставама о небу, о чистилишту и о паклу y њиховим средњовековним облицима може ce налазити траг све до последњих књига Државе; космологија схоластике великим делом долази из. Тимеја; учење о реализму (о објективном реалитету општих којмова) било je тумачење Платонова учења о идејама, и чак »quadrivium« васпитања (аритметика, геометрија, астрономија и музика) доби свој облик према плану васпитања што га je развио Платон. Помоћу оваквог састава наука управљало ce народима Европе готово без насиља, и ови су драговољно примали ову власт, тако да су својим владарнма кроз хиљаду година давали издашну материјалну потпору, не тражећи ниједан глас y управљању државом. И та оданост није била ограничена само на прост народ, него и трговци, и војници, и феудална господа, и грађанске моћи — сви су пред Римом савијали колено. То je била аристократија с необичном оштрином политичкога погледа; она je израдила организацију достојну највећег дивљења, и то je најмоћнија организација коју je свет икада видео. Језуити који су једно време владали Парагвајем били су полу-платонски чувари, клернкална олигархија која je знањем и уметношћу стекла моћ усред варварскога становништва. И Koмунистичка партија која je завладала Русијом после револуције y месецу новембру 1917. прихватила je облике који су неко време чудновато потсећали на Платонову »државу«. Она je била мала мањина коју je на окупу држало готово религиозно уверење; и витлајући оружјем ортодоксије и екскомуникације, и тако озбиљно предана својој ствари, као што могу бити само свеци, она je опет живела умереним животом, мада je владала над половином европског земљишта. Такви примери показују да ce Платонов план може извести y оквиру извесних граница и са ограђивањима ; сам га je великим делом нашао y обичајима што их je видео на својим путовањима. Египатска теократија оставила je y њему дубок утисак; ту je била велика и прастара култура, коју je водила мала свештеничка каста. Платон je опазио да египатска владавина, кад ce упореди са свадљивом, произвољношћу руковођеном и неспособном еклесијом атинском, претставља много виши облик државни (Закони, 819). У Италији, он je живео неко време y вегетарској и комунистичкој општини Питагороваца, који су већ били управљали целим низом нараштаја y грчкој колонији којој су они припадали. У Спарти je осматрао како мала владалачка класа усред покорног становништва y заједници живи крепким и једноставним животом. Ти Спартанци хранили су ce заједнички, и полни живот стављали су y службу еугеничким циљевима, a храбрим људима поклањали су привилегију да могу држати много жена. Он je несумњиво чуо да je Еврипид препоручивао заједничко поседовање жена, ослобођење робова, и образовање хеленскога савеза да престану ратови (Медеја, 230; фрагм. 655) ; он je несумњиво познавао и неке киничаре који су y групи, која би ce данас могла звати сократском левицом, развијали јак покрет y комунистичком правцу. Укратко, Платон je заиста уверено намеравао да појединим предлозима свога реформнога плана на један не немогућан начин поправи прилике што их je својим очима видео. Али, критичари, од Аристотела до данашњега дана, налазили су y Држави не мало повода за своје замерке и сумње. »Te и многе друге ствари (кинички кратко вели Стагиранин) често су y току година изнова смишљане«. Развити план за једно друштво y којем ће сви људи бити браћа — веома je лепо; али, кад би ко хтео да тај план оствари y кругу наших бунтовних савременика, онда би тај план изгубио сваку унутарњу топлоту и свој смисао. Слична ствар стоји и са заједничком својином; тада би нестало осећања одговорности, јер где све свакоме припада, ту нико ни за што неће да ce стара. И напослетку, тврди велики консервативац, комунизам би људе довео y несношљиву близину додиривања; за приватну одвојеност и за индивидуалност не би никаква места оставио, a тражио би такву чнстоту, и стрпљење, и заједнички рад, какви ce могу наћи само код какве светачке мањине, »Не би требало да рачунамо ни на неко стање врлине која превазилази обичну меру, ни на неко васпитање којем изузетно иду на руку природа и друге прилике; морамо водити рачуна о животу y којем већина може да учествује, и гледати на оне облике владавине што их државе уопште могу постићи«.. Тако Платонов највећи (и најсуревњивији) ученик; и већина његових доцнијих критичара удара y исте жице. Платон, кажу, потцењује моћ навике која je своје остварење нашла y установи моногамије и y моралним прописима који су за њу везани. Он није довољно ценио мужјачку завист коју рађа полно поседовање, кад мисли да би ce један мушкарац задовољио да му једна жена само делимично припада; матерински инстинкт он своди на минимум, кад мисли да би мајке пустиле да им ce деца одузимају и одгајају y анонимнрсти, која нема срца. A пре свих ствари он je заборавио да ce растурањем породице уништава велика колевка морала и главни извор комунистичких и кооперативних навика које би имале да чине психолошку основу његове државе; беспримерном речитошћу отсеца он грану на којој сам седи. На све те замерке може ce просто одговорити да су оне управљене против неког баука. Платон изрично искључује масу из свога комунистичкога плана; он довољно јасно сазнаје да je само мален број људи способан за материјално самоодрицање, коje он тражи од своје владалачке класе; само ће ce чувари међусобно називатн браћом и сестрама, и само ће они живети без злата и добара. Велика већина задржаће све поштоване установе — својину, новац, луксус, утркивање y пословима, и онолико приватног живота колико само пожелети може. Њени бракови биће моногамни колико их може само да издржи, и оставиће јој морал што га доносе такви бракови и породица; нека оцеви своје жене и мајке своју децу задржавају ad libitum и nauseam. Што ce тиче чувара, њима ће пре требати смисао и беспомоћно изложено произвољности елемената и неспособно да природу савлада (а то увек води до бриге и отуда до култова), склоно је веровању у натприродне моћи. Кад су се развиле индустрија и трговина, појавили су се нови, више реалистички и земаљски, духовни типови и људи, и моћ цркве почела се растурати чим је дошла у сукоб са новим привредним чињеницама. Политичка моћ морала се прилагођавати билансу економских моћи, а тај се биланс непрестано мењао. Привредна зависност платонских чувара од економске класе убрзо би снизила чуваре до голих извршних и подређених политичких органа ове класе; чак ни војничка моћ у рукама чувара не би могла учинити да се убрзо не јави такав резултат исто онако као што ни војничка моћ револуционарне Русије није могла да спречи развитак за приватну својину везаног индивидуализма међу сељацима, који су у својим рукама држали производњу средстава а тиме и судбину нације. За Платона би могло говорити само то да би боље било кад би извршивање државних решења лежало у рукама чиновника који би за ту службу претходно били образовани, мада политички правац одређују привредни могућници, а не у рукама људи који из трговине или индустрије ускачу у државну службу, немајући ни најмању извежбаност у државничкој вештини. Што Платону можда највише недостаје, то је хераклитски смисао за ток и измену ствари; он се сувшпе труди да из филмовите слике овога света направи укочену и статичку прилику. Он воли само поредак као сваки забринут философ, и демократски немир у Атини довео га је до потпуног одрицања индивидуалних вредности; он дели људе на класе, као што онај који изучава инсекте класификује муве, и није несклон да и помоћу свештеничких махинација дође ближе своме циљу. Његова држава је статичка, и лако би могла да постане консервативна држава филистара под управом стараца који би сваки проналазак завидно и сваку новину душмански прогонили. Ова држава потсећа на чнсту неуметничку науку, јер он прецењује поредак који је научнику тако драгоцен, а сасвим занемарује слободу, душу уметности; он поштује име лепоте, а прогони уметнике, који су једини кадри да лепоту стварају или да је показују. То би била Спарта или Пруска, али никако идеална држава. Кад су већ написане ове непријатне али неизбежне ствари, још нам преостаје да моћи и дубини Платонове мисли одамо своје свесрдно признање. Нема ли он у основи право? Недостаје ли свету то што њиме не управљају најмудрији? Као задатак остаје нам то да Платонове мисли прилагодимо нашии временима и ограничењима. Демократија је данас свуда продрла, и не би било могућно да изборно право ограничимо овако као што је Платон то предложио; али, можемо да ограничимо улазак у службе, и да на тај начин обезбедимо ону мешавину демократије и аристократије на коју је Платон могао да мисли. Неоспорно се можемо сложити с његовим тврђењем да државници морају бити исто онако специјално и савесно образовани као и лекари; на нашим универзитетима могли бисмо установити факултете за науке о држави и о управљању; и чим би ови факултети показали успех, могли бисмо свакога ко се није претходно образовао у таквим политичким школама искључити као неспособна из кандидатуре за јавне службе. А свакога ко је стекао претходно образовање могли бисмо огласити као способна да буде биран, и тиме потпуно онемогућити замршени систем по којем се постављају кандидати и у којем се крије корупција наше демократије; изборници могли би онда гласати за свакога ко се по правилима претходно спремио и положио испит, па се кандидује на неку службу. На тај начин био би демократски избор неупоредиво шири него ли данас где нам сваки пут при изборима само један Курта или један Мурта износи своје театрално родољубље. Само би још била потребна једна допуна, да би се сасвим демократски изводио план којим се способност за службу ограничава на оне који су се претходно образовали у техници управљања. Та би допуна била у овом: мушкарцима и женама свих сталежа, без обзира на финансиске прилике њихових родитеља, морале би бити отворене једнаке могућности за образовање, исти пут ка академском образовању и политичком напредовању. Било би врло просто удесити то да градови, и окружја, и сама држава, свима онима који су у основној и у вишој школи доказали извесну меру способности, а чији родитаљи немају финансиских могућности да им омогуће даље образовање, дају стипендије. И то би била једна демократија која би заслуживала то име. Напослетку, ради праведности мора ce додати да je сам Платон сматрао да ce не може остварити свака ствар његове Утопије. Он додаје да je описао један идеал који je тешко достижан; али остаје прн томе да развијање таквих планова ипак носи y себи неку вредност, јер смислу људскога постојања припада то да претставља бољи свет, и да бар један део тога света остварује; човек je животиња која развија утопије. »Ми гледамо напред и назад и чезнемо за оним чега нема.« A то све и није без резултата: већ су многом сну понарасли истински удови, те je могао да стоји, a многом су понарасла крила, те je могао да лети. Такав je био сан Икаров. Ако смо само и једну слику развили, опет нам она може да служи као циљ и образац нашега кретања и нашега држања; a чим многи од нас виде једну слику и пођу за њеним зрацима, Утопија ће наћи своје место на карти. Међутим, »образац такве државе стоји y небу, и ко хоће може да je види и видећи je да ce према њој управља. И свеједно je да ли таква држава истински постоји или ће икад постојати... он ће бранити ствар ове, a никакове друге државе« (597). Добар човек y несавршеној држави примењиваће савршене законе. Али, и поред учињених уступака, учитељ je био довољно храбар да прегне на све кад му ce пружила прилика за остварење његова плана. Године 387. пре Хр. добио je Платон позив од Дионисија, владара тада цветне и моћне Сиракузе, главнога града Сицилије, да дође к њему и да његову краљевину преобрази y земљу Утопију; и философ, као Тирго, мислио je да je лакше одгајити једнога човека, чак и кад je он краљ, него ли сав народ, и одазвао ce позиву. Међутим, кад je Дионисије нашао да он према Платонову реформном плану или треба да постане философ или да престане бити краљ. он пребриса тај план; и резултат je био жестока свађа. Историја нас извештава да je Платон био продан као роб и да, га je спасао његов пријатељ и ученик Аникерис; када су Платонови атински пријатељи хтели да Аникерису врате што je дао за откуп Платона, он то одби с образложењем да не треба да они буду једини првенствени помагачи философије. Ово (ако смемо веровати Диогену Лаертију) и једно доцније слично искуство учинили су да je Платон y своје последње дело, y Законе, унео више трезвености и консерватизма. Па, ипак, последње годнне Платонова дуга живота мора да су биле прилично срећне. Његови ученици растурили су ce пo свима крајевима, и њихов успех донео му je поштовање са свих страна. Он je живео мирно y својој академији, идући од групе до групе својих ученика и постављајући им питања и задатке о којима су они морали да размншљају и на следећем састанку доносе извештај и одговор. Ла Рошфуко каже: »Само мало њих умеју да старе«. Платон je то умео; он je могао сам да учи као Солон и друге да учи као Сократ; и умео je да води омладину жељну знања, и да задобије духовну љубав своје дружбе. Јер његови ученици волели су га као што je он њих волео; он je био исто тако њихов пријатељ као и њихов философ и васпитач. Кад je један од његових ученика стајао пред оним понором што ce зове брак, позвао je и учитеља y сватове. Платон je дошао, y сјају својих осамдесет година, и весело je пристајао y коло чауша. Али, како су часови y смеху пролазили, повуче ce стари философ y један тих кут, где седне на столицу, да мало отпочине, и заспа. Сутрадан по весељу, када су ce уморни гости враћали кући, наиђоше на њега и хтедоше да га пробуде. Али, видеше да ce он преконоћ мирно и лако из кратка сна преселио y вечни. Сва Атина испратила га je до гроба. Преузето из „https://sr.wikibooks.org/w/index.php?title=Платон:Критика&oldid=2138” Датум и време последње измене странице: 17. април 2005. у 20:12


Quote: Сећам се једног чланка у новинама (мислим да је Блиц у питању), везано је било за узоре омладине у Србији, ко су им идоли, на кога се угледају... а на првој страни стајала је слика Кристијана како дели аутограме неким дечацима који су између 7-12 година старости. А текст је такође био поражавајући: 1.Појединцима су баш те "ријалити звезде" највећи идоли... 2.Неки сматрају Ким Кардашијан као свој узор 3.Једини нормални одговори јесу везани за наше спортисте и певаче, мало охрабрујуће. Quote: Слажем се са вашим ставовима и мислим, као што је и СОВА навео, да и те незаинтересоване и неталентоване не треба тек тако одвајати и остављати. Требало би на њих извршити јак утицај да остану пристојни и културни. Неутралисати и тај коров да нам не трује околину. Сматрам да је најгоре стање у Београду (где на моју жалост живим), омладина је толико некултурна и неваспитано да ми се гади целокупна околина.


Прајсна гипсана површина прије жбукања: што је потребно прије наношења жбуке прије жбукања и да ли је темељна облога потребна за тапете - Репаир - 2020 Покретање поправке, важно је тачно разумети шта треба да се промени у просторији, и на основу тога, изабрати неопходне материјале. Најлакши и најпогоднији је суви зид, који се може користити за разне сврхе, са којима се савршено носи. Ако су зидови подигнути уз помоћ таквог материјала, онда се они могу користити за лепљење тапета, полагање плочица, па чак и њихово бојење, али сви ови задаци морају бити правилно имплементирани. Стварање унутрасњих зидова или плафона од гипсаних плоца, даља обрада се цесто претпоставља да је једна од опција, то могу бити фарбање зидова, тапетирање и постављање плочица. На основу сваког материјала потребно је обрадити површину плоча за даљи рад. Примарни корак у томе је рад са прајмером. Постоји неслагање у мишљењу да ли је потребно премазивање сухозида прије глетовања, лијепљења тапета или жбуке, али постоје и објективни разлози који указују на изводљивост таквог поступка. Предност такве Третман је површинска дезинфекција, која накнадно неће дозволити појаву гљивица или плијесни на премазу. Друга важна карактеристика је повећање чврстоће лимова који су припремљени. Ово, заузврат, помаже у одржавању интегритета премаза током удара и других оштећења. Ако ће зид бити залепљен за зид сухозида, онда Важно је заситити површину с темељним премазом тако да се љепило не упије пребрзо у њега и чврсто држати тапете. За полагање плочица то није толико значајно, јер решење није толико течно, али заштита од штеточина у овом случају неће бити сувишна. Када се зид или строп гипсане плоче боји, мора се премазати тако да се боја наноси равномјерно. Ако не постоји могућност обраде цијелог простора, онда важно је то урадити на зглобовимаподвргнути обради и затворити вијцима и завртњима. Постоји случај када је приминг стварно сувишан, односи се на оне тренутке када зидови су израђени од сухозида отпорног на влагу, који има зелену или плаву боју. Ови листови су првобитно импрегнирани и заштићени.дакле, сам прајмер их неће задржати. Осим тога, такви ГКЛ су заштићени од свих врста штеточина и не боје се ни плијесни ни гљивица. Због додатне почетне обраде, овај материјал је издржљивијиод једноставних листова и могу издржати велико оптерећење. Пошто је прајмер веома важан материјал и користи се и на обичном зиду и на гипсаном плочи, није га било могуће ограничити на једну варијанту овог алата. Дакле, постоје два главна типа примера: Први тип се сматра најчешћим и популарним, за његову припрему се користе компоненте као што су: алкидна смола, која служи као везиво; пунило, најчешће коришћена креда са лискуном; пигмент за расподелу боје, честа је употреба црвеног олова, цинк-круне. Акрилни прајмери могу бити течни или вискозни, ако морате да радите са гипсаном плочом, прва опција ће бити много коректнија. Управо ова композиција брзо и лако продире у површину и може створити жељени ефекат. Ако изаберете прајмер, морате разумети шта ће бити специфична предност одређене опције. Акрилну верзију карактеришу следеће предности: максималну пенетрацију у површину обрађеног материјала због текуће конзистенције; хомогени састав смеше, који омогућава да се нанесе равномерно, што се огледа у накнадном изгледу зида или плафона након завршне обраде; способност повећања чврстоће материјала на који је примењен; помаже да се сачува количина кита, јер доприноси добро приањање на површину и лако се њиме рукује; безбедност на раду: акрилни прајмер без мириса, јер се може користити у затвореним просторијама, чак и веома малим; Ефекат отпоран на влагу који се јавља након његове примјене је успоредив са сухозидом, који је првобитно био дизајниран за излагање влази и импрегниран одговарајућим композицијама. Ако говоримо о примерима дисперзије воде, онда су они идеални за суву градњујер имају течну композицију и лако се наносе на површину. Процес наношења таквог премаза састоји се у употреби било којег алата за бојење: четком или ваљком, посудама са прајмером које лако падају на зид или плафон, не захтева њихову претходну припрему за рад. Посебност ове врсте је ефикасност у употреби, један или два слоја прајмера ће захтијевати врло малу количину и значајно уштедјети буџет. Вода-дисперзија се може применити чак и са спрејомто је посебно драгоцено када треба да се носите са неудобним зонама у којима четкица, а још више ваљак да бисте добили врло тешко. Ако говоримо о типовима примера, они се могу поделити на следеће типове: Прајмер са дубоким продирањем погодан за било који премаз., препоручује се да се користи у случају да је тапета лепљена или да се нанесе кит. Адхезивни прајмер помаже смањити поре у сухозидушто повећава густину овог материјала. Неопходно је користити га ако ће се на облогу залијепити касније тапете или ће површина бити обојана. Прајмер са водоодбојном функцијом за спречавање продора влаге на површину зид или плафон. Препоручује се употреба овог материјала за рад на отвореном или у просторијама у којима је ниво влажности знатно изнад норме. Употреба ватроотпорног прајмера је веома важна за просторије од дрвета или дрвета.. Уз помоћ специфичног састава, површина гипсане плоче се не запали и спречава ширење ватре. Када се ради о типу прајмера отпорног на влагу, користи се у оним подручјима гдје је ниво влаге изнад норме. Састав такве супстанце карактерише присуство гипса, који је антисептик. Како одабрати композицију? Да бисте изабрали прави пример који је погодан за суву градњу, морате обратити пажњу на бројне критеријуме: Састав супстанце. Прајмер треба да буде течан и треба да садржи акрил и више полимера са воденом базом. Сврха средстава. Морамо да нађемо прајмер који ће обезбедити максималну пенетрацију у површину. Ниво квалитета производа. Приликом избора примера боље је фокусирати се на добро познате и доказане брендове, иако ће трошкови тих производа бити нешто већи. Одабиром примера, можете сазнати о саставу и намени етикете на амбалажи, али квалитет производа мора бити изабран експериментално или по савету људи који то знају. Сачувати у овом случају је немогуће, иначе ће сви накнадни радови имати краткотрајни резултат.. Ако требате припремити велику површину, а има мало новца, можете купити висококвалитетан концентрирани раствор и разриједити га водом. Тако ће уштедети скоро пола новца. Дакле, узимајући прајмер за суви зид, важно је погледати проценат његовог флуида: што је већи, то боље. Таква импрегнација може бити потпуно апсорбована у премаз и боље заштићена. Од разноликости врста можете одабрати двије опције које ће бити погодан је за унутрашње радове одређеног типа: то је акрилни прајмер, али његова варијанта течности и дисперзија водекоја ће бити најпогоднија опција у раду. Прајмерисање сухозидом може се обавити различитим алатима: Можете изабрати једну или другу опцију на подручју које треба припремити. Ако је мали, онда је боље радити са четком, ако је средња, онда ваљак може бити што ефикаснији, али за велике просторе пиштољ ће бити најпогоднији. За рад са стропом, најпогодније је користити ваљак, ау незгодним мјестима обојити четком. Да бисте започели рад на темељном зиду, прво морате уклонити прашину и прљавштину са ње.да би композиција боље легла. Сам темељни премаз у резервоару треба протрести и промијешати, након чега треба улијевати малу количину у посуду. Када је све спремно, изабрани алат треба потопити у посуду, а прајмер треба нанети вертикално у равним пругама. На посебно неудобним местима треба да радите са четкомкоји ће моћи да стигну до удаљених углова и да их премести. Када изаберете добру мешавину, она се брзо упија и равномерно се суши. Ако је овај процес другачији, боље је примијенити други слој.што изједначава све недостатке и даје добар резултат. Радећи са пиштољем за прскање, важно је да правилно пратите сва упутства на паковању, јер сваки произвођач има своје карактеристике материјала прајмера. У овом случају боље је нанети два слоја, али са интервалом од пет сатида се први слој осуши. Кита након прајмерације прелази у танак и уједначен слој, који ће осигурати уштеду материјала, лакоћу руковања и добар коначни резултат. Чим су унутрашњи зидови направљени од гипсаних плоча, следећи корак је спајање зглобова и рад са спојевима. После овога процес пуњења, који се мора обавити четком тако да састав добро продре у све прорезе, спојеве и тачке монтаже саморезних вијака. Када се овај процес заврши, следећи корак је попуњавање проблематичних области које треба изједначити и сакрити. Дио мјешавине се наноси на спој или рупу вијка, нивелира, а трака за армирање се поставља на врх, на који је већ положен завршни слој, који ће морати потпуно изравнати површину. Чим заврши фаза китања, потребно је сачекати одређено време да се материјал потпуно осуши. Тек након тога долази до површинског брушења. Када су сви зидови постали потпуно глатки, на њима нема недостатака, потребно је поново нанети прајмер, али већ на целој површини сувог зида. Ако се велике површине могу обрадити ваљком, онда је у угловима потребно користити четкицу. Суши прајмер око шест сати, и тек након његове пуне спремности можемо кренути даље. Следећи корак ће бити глетовање читаве површине сувог зида. Ако намјеравате ставити позадину, један слој ће бити довољан. Чим се нанети слој потпуно осуши, он се полира до потпуно глатког стања. Када се ова фаза заврши, потребно је уклонити остатке прашине са зидова и покрити их акрилним типом прајмера, који продире дубоко у површину и помаже да се боље причврсте тапете на зид. Пре полагања плочица Да би се гипсани зидови не разликују од уобичајених, могу се полагати плочице, што је посебно важно у купаоници или кухињи. Процес рада има своје карактеристике, без чијег сазнања неће бити могуће постићи добар резултат, а дуго времена плочица на површини зида неће се одржати. Рад са зидовима од гипсаних плоча почиње са чињеницом да су премазани, што даје могућност накнадно започети процес гитовања. Прајмер ће помоћи у одржавању материјала на гипсаном плочи, заштити га од влаге, спријечити појаву гљивица и плијесни. Чим се нанесе прајмер, сачекајте да се потпуно осуши., а затим узмите лопатицу. Широк алат је најбољи за рад.на који се наноси раствор и наноси на зид паралелно, благим покретима дуж зида. Први слој не би требало да буде потпуно глатка, јер ће све мане бити маскиране завршним китом. Чим се први слој осуши, можете почети да завршавате зид. Када је други слој спреман, потребно га је добро обрусити. Након што је зид у потпуности припремљен, можете разриједити смјесу за полагање плочица и помоћу назубљене лопатице нанијети је на површину зида или плочице. У процесу рада, важно је стално пратити равност, провјеравати је на нивоу. Плочица на припремљеном зиду од гипсаних плоча ће изгледати врло импресивно, такођер ће имати функционално оптерећење. Стварање конструкција од гипсаних плоча које ће евентуално бити обојене, важно је правилно третирати њихову површину тако да резултат у потпуности задовољава очекивања. Прво што треба урадити је да се пукне и споје места са саморезним вијцима, на којима се наноси први слој кита. То вам омогућава да затворите привидне неправилности, али за значајнији резултат важно је користити траку за ојачање, на коју се наноси кит за озбиљније задатке. Тек након уклањања свих очигледних кврга на зиду, можете почети да наносите прајмер на целу површину зида. Први слој кита се наноси на премазани зид и чека његово потпуно сушење. Препоручљиво је брусити очите неправилности., затим нанесите завршни кит, сачекајте да се осуши, и самљети на потпуно равну површину. Тек након тога се наноси завршни слој прајмера на који се наноси боја. Због ове процедуре, процес бојења ће бити што лакши, боја неће бити апсорбована у суху зиду или ће тећи кроз њу. Ако је први кит био у стању да постигне глатки премаз, онда то можете учинити без употребе завршног гитова, замјењујући га квалитетним прајмером, који ће касније бити нанесен бојом. У оба случаја резултат ће бити високог квалитета. Како се пријавити на плафон? Употреба сувог зида на плафону није неуобичајена већ дуже време, а разноврсност структура које се могу подићи уз њену помоћ не може се одушевити. Након инсталације главног материјала почиње фаза рада с њом. Важно је сакрити све неправилности сухозида, учинити спојнице и мјеста невидљивим.где су листови причвршћени за метални профил. Стављање је најбоље за ово. За наношење кита на плафон, потребно га је напунити.. Помаже у заштити материјала од промена у температурама и влажности, а онда се гит са китом изводи брже и лакше. Погодно је користити ваљке за премазивање главног премаза, ау угловима и проблемским подручјима боље је узети четку. Чим се заврши рад и осуши прајмер, наноси се први слој кита, док посебно пажљиво руковати зглобовима и мета вијцима. На зглобовима је потребно користити серпианку и мало је утопити у отопину китова. Када се први слој жбуке осуши, потребно је уклонити очите неправилности шпатулом и нанијети други слој који треба да буде што је могуће глаткији. Када је овај слој потпуно сув, можете нанети завршни слој завршног малтера. Апликација иде од угла до центра са сваке стране, што омогућава постизање најједноставнијих резултата. Када је све суво, обавезно загладите строп брусним папиром и припремити га за даље дјеловање. Приликом наношења прајмера на површину зида Важно је осигурати да не дође до капања.касније ће ометати несметано наношење кита, а радови ће бити лоше изведени. Гит се може покренути само када је прајмер сух.. Обично је потребно око шест сати, али не и нужно, вријеме се може прилагодити овисно о собној температури и разини влажности. Планирате да завршите суви зид са било којом од опција, прва ствар која вам је потребна да припремите материјал за рад. Важан задатак ће бити шивање шавова и кита. У свакој фази рада препоручује се употреба прајмера., што чини листове чвршћим, и омогућава вам да чврсто зграбите кит, а затим и материјал који је окренут према горе. Погледајте видео: Ovo je najlakši način za postavljanje pločica (Фебруар 2020). Copyright 2020 \_ Дизајн и декор \_ Да ли је потребно премазати суву градњу прије гитовања: под тапетама, плочицама или прије бојања?


Политика Online - Макрон ће сутра позвати Французе на велику националну дебату недеља, 13.01.2019. у 17:30 ПАРИЗ – Председник Француске Емануел Макрон сутра ће упутити писмо Французима у којем ће их позвати на велику националну дебату у циљу решавање кризе са покретом „Жутих прслука” која већ два месеца потреса владу. Последња окупљања Француза који осуђују пореску и социјалну политику владе, јуче су била већа у односу на претходне недеље. Око 84.000 људи окупило се јуче широм земље док их је претходне суботе било око 50.000. На протестима јуче је забележено мање насиља. „Сигуран сам да ће Макрон наћи речи како би могао да се обнови дијалог током дебате”, изјавио је министар за односе с парламентом Марк Фесно, јавља Бета. Француски председник је обећао ту дебату у децембру поред разних уступака како би одговорио на незадовољство грађана. Макрон ће у писму грађанима позвати Французе да искористе прилику за дијалог а у уторак ће боравити у Нормандији где ће званично почети дебата. Дебата ће имати четири теме, а то су куповна моћ, порез, демократија и животна средина. Све странке су такође позване на дебату која ће трајати неколико недеља, али су већ неке странке а и поједини „жути прслуци” то оспорили. Премијер Француске Едуар Филип сутра би требало да изнесе детаље о томе. f0b34 Цицка 21:31 Дебата , па то ће бити једно ништа , као када се на позив за кућни савет стави списак од пет тачака , дођу људи и на крају се никада ништа не договоре , смањи порез људи то траже , узми од богатих порез . Цицка 21:20 Ако су му грађани у минусу значи да треба да смањи порез , тамо је необично да богати не плаћају порез а сиромашни плаћају . Zuti Jelek FR Jos samo fali da i on obuce zuti jelek da hipokrizija bude kompletna. Kad se uzme u obzir kako je preveslao Franuze na izborima tvrdeci da je "sveza" snaga prva recenica nije daleko od pameti. Разумна одлука председника Француске Макрона. Глас народа, глас Бога! То је нешто што би балкански политичари требали да науче. 54ad1 Француска, жути_прслуци, Макрон


Да ли су ипак премијер и његови најближи сарадници у праву када се жале због медијске „харанге”?И да ли су то медији постали опаснији по Вучића од опозиције? Ове, за коју лидер Социјалистичке партије Србије и шеф дипломатије Ивица Дачић каже да је „једна од најнеодговорнијих, најнеспособнијих и најслабијих у српској историји, како новијој, тако и даљој”.


source: fineweb

text: „Хрватска очекује да се Брисел изјасни о томе како мисли да угради критријуме које Србија мора испунити у преговорима о чланству у ЕУ“, рекао је данас у Загребу министар спољних послова Миро Ковач који је поновио став да Београд мора да укине регионалну надлежност за ратне злочине и обезбиједи права хрватске мањине у Србији. Формално преговоре са Србијом о чланству у ЕУ води Европска комисија (ЕК) и Загреб очекује да се ЕК изјасни како мисли да угради те критеријуме у преговарачка мјерила, рекао је Ковач након предавања о Хрватској као средишту средње и југоисточне Европе. „Ми смо у очекивању одговора Европске комисије“ – рекао је и поновио да је међу критеријима укидање надлежности за ратне злочине на подручју цијеле бивше Југославије, јавила је Хина. „Закон који омогућује да Срби буду „нека врста суца за ратне злочине за цијелу бившу Југославију па тиме и за Хрватску је потпуно неприхватљив“ – рекао је Ковач. Потпуна сарадња с Хашким судом и обавеза заштите хрватске мањине критеријуми су који би такође требало да буду уграђени у преговарачко поглавље о правосуђу. „Србија и Хрватска имају међудржавни споразум о заштити хрватске мањине у Србији и српске у Хрватској“ – рекао је Ковач и поновио да Хрватска тај споразум „имплементира“ и очекује да се и у Србији тај споразум „у потпуности имплементира“. „Хрватска и Србија након рата могу изградити добре односе као што су то учиниле Њемачка и Француска“ – поручио је и похвалио Србију јер је рехабилитовала своју њемачку мањину стигматизовану након рата, али очекује да „толико снаге“ посвети и хрватској мањини, тим више што је Србија и с мађарском мањином остварила добар однос. Преговоре води Европска комисија „и препуштам да такву врсту разговора људи из Србије воде с Европском комисијом“, рекао је Ковач. „Желимо да имамо добросусједске, здраве односе и за то су потребни „здрави темељи“, треба ријешити питање ратног наслеђа и желимо да Србија напредује“ – рекао је и опет поновио став да „Србија мора испуњавати критеријуме“. Хина/Принцип


Арт Дигест: Пицассо Лавнмовер, Банкси за 466 милиона долара и костур диносауруса на Ајфеловој кули - Невс - 2019 Арт Дигест: Пицассо Лавнмовер, Банкси за 466 милиона долара и костур диносауруса на Ајфеловој кули Представљамо кратак преглед догађаја који су нас заинтересовали ове недеље: неки захваљујући спектакуларној фотографији, други због запањујућих бројева. О чему се ради? Данас, Пицассо би био косилица - то је лично мишљење Брооклинског сликара Елиота Аркина, познатог по својим анимираним скулптурама. Висок 10 стопа са кошаркашким голом, "Шпански вртлар", тј. Пицассо, кошење травњака, већ је познат бициклистима Брооклин Греенваи. Пицассо је обликован у слици гнома из цртаног филма, а главни циљ овог приступа је да се осигура да се свијет не доживљава озбиљно. И то је упркос чињеници да се толико променио да је савремени Пицассо покосио травњаке - то је судбина која, по мишљењу савременог аутора, чека генија у свету ПР-а, технологије и глобализације. Сам Аркин је део овог света и уопште не коси травњаке. Дизајнирао је излог Тиффани и Цо, направио анимацију за рекламирање, радио као карикатуриста у штампи, бавио се дизајном накита за Вархол фондацију. Уметник успева да успешно комбинује уметност као бизнис и уметност као друштвену поруку, мада су његове претходне скулптуре пуне друштвених порука ужег значења. Анди Вархол у жутим гаћицама, испуњавајући базен са цријевом, стоји на кутији "Брилло", или Ван Гогх, приказан као сијач, или фотограф и инсталатер Аи Веивеи, показујући непристојан гест који потрошач намјерава користити као држач накита - ови радови захтевају познавање контекста, они су више „не за свакога“. Међутим, за бициклисте, туристе и пјешаке, сасвим је природно да такве скулптуре дају чисто естетско и сигурно хуморно значење - Аркин то мирно признаје. Већ 15. јуна сви ће моћи да се диве Гарденеру на углу улица Деграв и Цолумбиа у области Цолумбиа Ватерфронт на граници Брооклина и Куеенса. Банкси и његов "Ред Брекит" (гласајте за љубав) Банкси подсећа на повлачење Британије из ЕУ за 466 милиона долара Само што је отворена, љетна изложба, коју је одржала Краљевска академија уметности у Лондону (зове се „Летња изложба“), већ је добила статус знака, искључиво. И не ради се само о томе да је она годишњица, 250. заредом. Према чувеном ликовном критичару Тхе Гуардиана Јонатхану Јонесу, он у потпуности мења добро утемељене идеје о томе шта може и шта не може, шта је добро, а шта лоше. Готово сви представљени радови имају друштвене и, што је још важније, политичке призвуке. Банкси је поставио композицију Воте то Лове вриједну 466 милиона долара - а та бројка није узета са стропа. То је управо онај износ који су организатори излазне кампање, Оставити гласове, обећали да ће платити тједни Национални здравствени систем (НХС) новцем уштеђеним на доприносе у буџет ЕУ. Академски кустоси изложбе, предвођени екстравагантним Граисоном Перријем (види видео!), Приметили су многе учеснике догађаја, поред Банксија: Давид Хоцкнеи, Јане и Лоуисе Вилсон, Анисх Капоор. У изложбеном простору можете видјети јавне политичке личности - Ким Јонг Ун, Трумп и Мисс Мексика. Део прикупљеног новца треба да иде за финансирање студената Академије, а почетак изложбе је 12. јуна, а затварање је заказано за 19. август. Светлост, пара и покрет Један од омиљених објеката Лондончана појављује се у новом свјетлу. У јуну 2018. године у дворишту Сомерсет Хоусеа појавила се инсталација „Хало“ - статична, али покретна покрет, коју обезбеђују природни феномени. Инсталација је 15-метарски јарам са 100 моторизованих зрцала који рефлектују Светиљку из различитих углова. Дизајн ослобађа мале водене токове потребне за формирање магле, ау тој магли се на врху обриса Сомерсет Хоусе-а појављује покретна свјетлосна фигура. Главна функција рада је да се светлост пренесе на масе. Светло - сунчано, природно. Маса има очигледан недостатак сунца: прво, сама кућа Сомерсет даје снажну сенку током дана, и друго, Албион - он, у сваком случају, магловито. Инсталација симболизује не само сунце у магли и не само природне појаве као мотор стварности, већ и британско-корејско пријатељство. Рад је настао у корејском експерименталном студију и налази се на једном од најпопуларнијих места у Лондону. Уметници - Кимцхи (Кореја) и Цхипс (Британија) сматрају да је њихов рад прилика да виде ново двориште у Лондону и осигурају да је дугорочно кориштење природног ресурса могуће, са стабилним резултатом. Инсталација се налази на значајном месту - у дворишту Независне научне академије, где су астрономска открића први пут представљена (на пример, откриће планете Уран). А њено значење - "комбиновати природу и технологију што је могуће ближе није на штету, већ на добробит" - овде је сасвим прикладно. Кимцхи и Цхипс у свом раду често привлаче елемент ваздуха и физичке феномене - бавили су се извлачењем ваздуха, прављењем инсталација компримованим ваздухом, али је природна сунчева светлост први пут коришћена у њиховој емисији. У дворишту куће Сомерсет Хоусе можете погледати претходне радове умјетника, као и сусрести се с њима. Археолози су против Фотографија изгледа као друга инсталација, али ово је упитна аукција. Недовршен, са 30% недостајућих сегмената, костур диносаура продат је у Француској за 2 милиона еура анонимном купцу, упркос протестима палеонтолога. Скелет је ископан у Вајомингу и након рестаурације превезен у салон смјештен на Ајфеловој кули. Случај је вођен у случају заобилажења међународног права и посебних кодекса који регулишу такве трансакције, научници су увек забринути због ситуације када научни узорак не иде истраживачима (њихове институције имају скроман буџет), него сличним анонимним купцима. Ната Потемкин, о материјалима артнет (1, 2), артдаили, тхеартневспапер Погледајте видео: Yoga - The art of movement in locust pose, chinchest stand (Октобар 2019). Copyright 2019 \ none \ Арт Дигест: Пицассо Лавнмовер, Банкси за 466 милиона долара и костур диносауруса на Ајфеловој кули


Сјеверна Кореја тестирала нуклеарно оружје СЕУЛ, 9. октобра 2006. (Бета) - Сјеверна Кореја саопштила је данас да је извела прву пробу свог нуклеарног арсенала, пренијеле су агенције. Централна корејска агенција (КЦНА) пренијела је да је тест изведен и да на мјесту пробе није дошло до цурења радиоактивних материјала. "Нуклеарни тест је историјски догађај који је усрећио нашу војску и народ. Нуклеарни тест ће допринијети одржавању мира и стабилности на Корејском полуострву и у околном региону", пренијела је КЦНА, званична новинска агенција Сјеверне Кореје. Јужнокорејска агенција Јонхап пренијела је да је предсједник Јужне Кореје Ро Му-хјун сазвао хитан састанак савјетника за безбједност поводом нуклеарне пробе Пјонгјанга. Сјеверна Кореја је саопштила прошле недјеље да ће спровести тестирање, изазвавши тако регионалну забринутост и очајничке дипломатске покушаје да се Пјонгјанг убједи да не тестира оружје. Пјонгјанг већ дуже вријеме тврди да има нуклеарно оружје али до сада није изводио пробу како би доказао његово постојање. http://www.rtrs.tv/vijesti/vijest.php?id=27676


Срби, народ свемирски! Да су Срби народ небески, одавно је општеприхваћено на нашим просторима. Али оно што је мање познато јесте да смо успешно“населили” и Сунчев систем, у којем се налазе разни објекти који носе имена по нашим земљацима и географским топонимима везаним за ове просторе. Представљамо вам српски део свемира, то јест она небеска тела и места на планетама која носе“наша” имена. Астероиди - 1517 Београд - Налази се у главном астероидном појасу између Марса и Јупитера и има пречник од 36, 16 километара. Открио га је чувени српски астроном Милорад Б. Протић, по чијем је родном граду и добио име. Удаљен је око 400 милиона километара од Сунца. - 1550 Тито - Открио га је такође Милорад Б. Протић, 1937. Године, а име је добио касније, по тадашњем председнику СФРЈ. Налази се у главном астероидном појасу, а од Сунца је удаљен око 375 милиона километара. - 1554 Yугославиа - Још један од Протићевих астероида из главног астероидног појаса, откривен је 1940. Године, а од Сунца је удаљен око 390 милиона километара. - 1555 Дејан - од Сунца је удаљен око 400 милиона километара. Открио га је белгијски астроном Фернанд Риго, који му је име дао по сину српског астронома Петра Ђурковића, који му је био велики пријатељ. Такође се налази у главном астероидном појасу. - 1564 Србија - Још један од Протићевих астероида, откривен 1936. Године. Од Сунца је удаљен око 475 милиона километара - 1605 Миланковић - Астероид главног појаса, открио га је Ђурковић 1936. Године и дао му име по чувеном научнику. Од Сунца је удаљен око 450 милиона километара. - 1675 Симонида - Открио га је Протић 1938. Године и дао му име по краљици Симониди, супрузи краља Стефана Милутина. Средња удаљеност од Сунца му је око 335 милиона километара. - 1700 Звездара - Као и остали, налази се у главном астероидном појасу. Открио га је Ђурковић 1934. Године и дао му име по делу Београда. Удаљен је од Сунца између 274 и 433 милиона километара. - 1724 Владимир - Такође у главном астероидном појасу. Открио га је 1932. Године Белгијанац Еуген Жозеф Делпотре. Име носи по унуку Милорада Б. Протића, који иначе данас ради као посматрач у опсерваторији на Звездари. Од Сунца је удаљен око 400 милиона километара. - 2244 Тес 4000 ла - Открио га је Протић 1952. Године. У главном је астероидном појасу и од Сунца је удаљен око 420 милиона километара. - 2348 Мицхковитцх - Налази се у главном астероидном појасу. Открио га је 1939. Протић, име носи по Војиславу Мишковићу, некадашњем директору београдске опсерваторије и члану САНУ. Од Сунца је удаљен око 360 милиона километара. - 3900 Кнезевиц - Открио га је 1985. Амерички астроном Едвард Боуел и дао му име по директору београдске опсерваторије др Зорану Кнежевићу, због великог доприноса овој науци. Од Сунца је удаљен око 355 милиона километара. - 5397 Војислава - Открио га је јапански астроном Ошима 1988. Године, налази се у главном појасу и од Сунца је удаљен око 312 милиона километара. Име носи по Војислави Протић Бенишек, ћерки чувеног астронома Протића. - 6589 Јанковицх - Украјински астроном Черник открио га је 1985. Године. Име носи по Милану Јанковићу, бизнисмену познатијем као Филип Цептер, који је Украјинској академији наука донирао 60. 000 марака, а они су му се одужили давши астероиду његово име. Од Сунца је удаљен око 400 милиона километара. - 22278 Протицх - Белгијски астоном Анри Дебеоњ открио га је 1983. Године и дао му име по чувеном српском колеги Милораду Б. Протићу. Налази се у главном астериодном појасу, а од Сунца је удаљен око 345 милиона километара. Кратери на Месецу - На невидљивој страни Месеца налази се кратер с именом чувеног научника Милутина Миланковића. Промера је 34 километра, а име су му дали руски научници приликом облетања око јединог Земљиног природног сателита. - Један мањи кратер, ширине два километра и дубине 400 метара, добио је име по чувеном Михајлу Пупину. Налази се источно од чувене велике“флеке” на Месецу, познате као Маре Имбриум. -“Свој” кратер има и Руђер Бошковић, а налази се северозападно од кратера посвећеног Јулију Цезару. Широк је 46, а дубок 1, 8 километара - Кратер који је добио име по најчувенијем српском научнику Николи Тесли налази се на такозваној тамној страни Месеца и широк је 43 километра. Србин на Марсу Миланковић је због огромних заслуга за науку добио и кратер на Марсу који носи његово име. Ширине је 118, 4 километра, а лако га је видети јер се налази северно од планине Олимпус монс, која је висока чак 22 километра. Срби, народ Ñ?вемирÑ?ки!