text: Јерменија (), званично Република Јерменија (), континентална је планинска држава у региону Закавказја. Смештена је на раскрсници путева југозападне Азије и источне Европе — између Турске на западу, Грузије на северу, Ирана на југу, те Азербејџана и дефакто независне Републике Арцах на истоку. Јерменија је држава са богатим и древним културно-историјским наслеђем. Краљевина Јерменија је била прва држава на свету која је хришћанство прогласила службеном националном религијом, још почетком 4. века — 301. године. Иако је према Уставу Републике Јерменије данас држава одвојена од цркве, Устав уважава историјску важност Јерменске апостолске цркве као националне цркве Јермена. Некадашња чланица Совјетског Савеза данас је чланица преко 40 међународних организација, укључујући Уједињене нације, Савет Европе, Заједницу независних држава, Организацију Уговора о колективној безбедности, Светску трговинску организацију, Азијску развојну банку, Организацију црноморске економске сарадње, Франкофоније, а такође је потписница НАТО програма Партнерство за мир. Јерменија је од 2. јануара 2015. члан Евроазијске економске уније и земља посматрач у Покрету несврстаних. Етимологија Јерменско изворно име за државу је Хајк (), а у средњем веку том термину је додат ирански суфикс за земљу стан чиме је формиран данашњи јерменски назив Հայաստան — Хајастан. Термин Хајк се традиционално веже за легендарног јерменског војсковођу Хајка () који је по легенди био Нојев пра-пра унук — Тогармахов син, који је пак био син Гомера, а овај пак син Нојевог сина Јафета. Када је имао 130 година Хајк је отишао у Вавилон да гради Вавилонску кулу. Вавилонски краљ Нимрод је захтевао од Хајка да остане у Вавилону, али је Хајк чезнуо за својом домовином под Араратом па је кришом побегао. Зато је Нимрод са својом војском кренуо за њим и сустигао га код језера Ван, али је Хајк успео да убије Нимрода стрелом са три пера што се по легенди десило 2492. п. н. е. и да се врати у своју домовину где је и основао прву јерменску државу у региону Арарата. Термин Јерменија први пут се спомиње у староперсијским Бехистунским натписима из 515. п. н. е., као Армина. Хекатеј Милетски је писао о Јерменији као о Αρμενια. Ксенофонт је био први који је детаљније описивао јерменска села и народ. Он је писао како је језик којим говори тај народ веома сличан персијском. Географија Положај Јерменија је континентална држава смештена у региону Закавказја. Иако се са географске тачке гледишта налази у Азији, често се из културно-историјских разлога сматра делом Европе. Правцем запад—исток протеже се између 43° 30‘ и 46° 00‘ источне географске дужине. Најзападнија тачка Јерменије налази се на тромеђи са Турском и Грузијом, а најисточнија тачка налази се на граници са Азербејџаном источно од града Капана. Правцем север—југ Јерменија је смештена између 41° 20' и 38° 50‘ северне географске ширине. Најсевернија тачка налази се на тромеђи са Грузијом и Азербејџаном, а најјужнија на граници са Ираном. Удаљеност између крајњих тачака правцем север—југ износи 360 -{km}-, а правцем запад—исток 200 -{km}-. На северу се граничи са Грузијом, а на истоку са Азербејџаном. На југу дели најкраћу међународну границу са Ираном као и са азербејџанском ексклавом Нахчиваном, док се на западу граничи са Турском. Под термином Јерменија поред Републике Јерменије подразумевају се и неке историјске јерменске територије које се данас налазе у саставу суседних држава: Арцах, долину реке Аракс и подручје око језера Ван у Турској. Геологија Највећи део територије Јерменије састоји се од вулканских и седиментних стена кенозојске и квартарне старости, односно стена палеогенске, неогенске и плеистоценске старости. Стене миоценске и плиоценске старости захватају простор између границе са Турском на западу, од долине реке Аракс, па све до језера Севан на истоку, и границе са Азербејџаном. Северне и североисточне делове земље покривају палеогене и јурске стене, са мањим деловима кредне старости у подручју Малог Кавказа. На југу и југозападу такође су заступљени јурски и палеогени седименти, али са моћним гранитним наслагама. Скорашња вулканска активност довела је до стварања великих вулканских формација и висоравни које се састоје од низова нижих и виших планинских масива. Као резултат тектонске активности формирана су и бројна тектонска језера од којих је највеће језеро Севан. Рељеф Република Јерменија захвата површину од 29.743 -{km2}- у североисточним деловима Јерменске висоравни. Конкретно, територија Јерменије обухвата 10% Јерменске висоравни, која се постепено спушта ка југозападу, односно ка долини реке Аракса и граници са Турском, а са севера је окружује Мали Кавказ. Рељеф је углавном планински, испресецан брзим и водом богатим водотоцима и ретким шумама. Планински ланци заузимају око 14.000 -{km2}- односно 47% површине земље, а висоравни 11.000 -{km2}- или више од 33% јерменске територије. Због тога се 76,5% површине Јерменије налази на надморској висини између 1.000 и 2.500 -{m}-, док просечна висина износи 1.850 -{m}-. Са висоравни се уздижу ниже планине и угашени вулкани, међу којима се налази и највиша планина Јерменије — Арагац висока 4,095 -{m}-. Најнижа тачка Јерменије налази се на висини од 390 -{m}- у долини реке Аракс на југу, а на нешто вишој надморској висини — 430 -{m}-, налази се долина реке Дебед на северу земље. Клима На простору Јерменије може се издвојити шест климатских зона, што је последица географског положаја и надморске висине на којој се налази. Вредности температуре ваздуха највише зависе од надморске висине. Високи планински ланци спречавају продор маритимних утицаја са Средоземног и Црног мора, стварајући велике сезонске варијације у температури. На Јерменској висоравни просечна температура ваздуха у току зиме износи око 0 °C, а просечна летња прелази 25 °C. Годишње у просеку падне између 250 -{mm}- падавина у најнижим пределима земље и 800 -{mm}- на планинским врховима. Упркос чињеници да се Јерменија налази на суптропским ширинама, суптропска клима је заступљена само на крајњем југу земље, тачније у околини града Мегрија, где се производи карактеристично јужно воће — лимун, наранџе, маслине итд. У остатку земље клима варира од планинске до континенталне са врућим летима и хладним зимама. Тако у долинама средња јануарска температура износи −5 °C, а јулска 25 °C, док у планинама износи −6 °C, односно 20 °C. Најмања количина падавина је у Араратској долини — 200—250 -{mm}- годишње. Са порастом надморске висине расте и количина падавина, па у побрђу падне 500 -{mm}-, а у планинама 700—900 -{mm}-. Релативно велика количина падавина забележена је у марзу Лори који је захваљујући тако влажној клими прекривен густим шумама. Воде Већина Јерменије, 21.900 -{km2}-, налази се у сливу Аракса и његове највеће притоке Храздана, који је уједно и отока језера Севан. Аракс је уједно и гранична река према Турској и Ирану. Реке воду добивају топљењем снега, кроз падавине или из подземних вода. Због топљења снега и интензивних киша у пролеће честе су поплаве. Просечна густина речне мреже износи 0,4 -{km/km2}-. Долине река Дебед и Агстев које се са севера пробијају кроз уске кањоне су уједно и главни саобраћајни правци на северу земље. Највеће језеро је Севан, смештено у источном делу Јерменске висоравни у истоименој котлини између планинских ланаца Гегама, Вардена, Севана и Арегунија. Налази се на 1.916 -{m}- надморске висине и представља једно од највећих планинских тектонских језера на свету. Садржи 80% свих водних резерви Јерменије и има врло велику економску важност, јер се од 1933. године његове воде користе за наводњавање и производњу електричне енергије. Осим Севана у Јерменији се налази и низ мањих језера, као и вештачких акумулација попут акумулација Ахурјан, Арпи, Апаран, Азат, Спандарјан и Толорс, која служе за снабдевање водом. Флора и фауна Захваљујући неприступачном и разноликом терену и климатским варијацијама, на територији Јерменије се развио специфичан и шаролик живи свет. У вегетацијском погледу издваја се 5 биома. Полупустињски појас је заступљен на југу земље и карактерише га оскудна вегетација и суво земљиште. Зона степа се налази на висинама између 1.300 и 2.400 m и одликују је бујне ливаде и пашњаци. Појас четинарских и листопадних шума је заступљен на крајњем северу и истоку земље. Субалпска зона на крајњем северу, на обронцима Малог Кавказа прелази у алпски појас у коме доминира високопланинска ливадска вегетација. Биљни свет је веома разноврстан. Регистроване је постојање 143 врсте алги, 4200 врста гљива, 290 врста лишајева (од којих се 190 настанило у басену Севана), 430 врста маховина, 2 врсте ликоподијума, 6 врста раставића, 38 врста папрати, 9 врста голосеменица и 3015 врста скривеносеменица. Постоји око 120 ендемских врста, што чини 3% целокупне флоре Јерменије. Регистровано је постојање око 155 врста мекушаца (од чега је 141 врста пужева и 14 врста шкољки), око 16.845 врсти зглавкара (2.000 врста паукова и 14.845 врста инсеката). Међу бескичмењацима је око 316 ендемских и око 100 заштићених врста. Постоји и више различитих врста кичмењака. Од риба издвајају се 22 врсте шарана, 5 врста из породице -{Salmonidae}-, 2 врсте крезубица и једна врста сома. Ендемска врста је севанска пастрмка (или „ишхан“), јерменска харинга, севанска мрена, деверика. Класа водоземаца је представљена са 8 врста. Од жаба најраширеније су зелена жаба и крастаче, кавкаска жаба (у зони планинских степа), шељковникова гаталинка (у северној шумској зони), малоазијска гаталинка (на југу), сиријска жаба, малоазијски тритон (на северу). Посебно се истиче велика разноврсност гмизаваца. Од 156 врста у целом бившем Совјетском Савезу чак 53 се налазило на територији Јерменије. Међутим данас је већина њих на листи угрожених врста. Постоје 3 врсте корњача, 26 врста гуштера и 24 врсте змија. У свету птица постоји 349 врста, од којих су најраспрострањеније птице певачице (146 врста), мочварице (62 врсте), соколови (35 врста), пловуше (28 врста), ждралови (13 врста). Постоје и 83 врсте сисара. Ендемске врсте су јерменски муфлон, малоазијски скочимиш, планинска ласица, кавкаски миш, араксијанска сова ушара. Национални паркови Укупно 10% површине Јерменије су заштићене еколошке зоне. Постоје 23 национална природна резервата, 4 национална парка и неколико паркова природе. Севански национални парк заузима површину од 150.100 хектара. Обухвата целу површину језера Севан и око 25.000 ха земљишта на обалама језера. Национални парк Аревик је основан 2010. на југу марза Сјуник, у горњем току Мегрија, на 34.400 хектара површине. Дилиџански национални парк (до 2002. резерват природе) заузима површину од 27.995 ха у долинама река Гетик и Агстев. Од 900 врста биљака, угроженим се сматра 35 њих. Доминирају шуме букве, храста и тисе. Национални парк Арпи је основан 2010. на северу Ширака на површини од 62.000 хектара. Гарнијски парк природе заузима површину од 14.600 хектара на западним обронцима Гегамских планина. У парку је регистровано 1.686 врста биљака (половна целокупне вегетације у држави), а 146 врста је регистровано у јерменској Црвеној књизи{. Од 171 врсте животиња, 60 врста су ендемске. Шикахогски резерват заузима површину од 10 хектара у Сјунику у басену река Шикаох и Цав. Парк је обрастао заштићеним грабово-храстовим шумама. Еребунски парк се налази обухвата 89 хектара површине недалеко од Јеревана. У њему живи око 293 врсте биљака (углавном траве), 17 врста гмизаваца, 50 врста птица (препелице, јаребице), разне врсте сисара (лисица, ласица итд). Животна средина Прве јавне дебате о еколошким проблемима у земљи почеле су средином 80-их година, када је и организована прва група „зелених“ која је упозоравала на све интензивније загађење ваздуха у главном граду. Загађење је било толико да се 60 -{km}- удаљени врх Арарата могао видети само на махове. Влада, свесна еколошких проблема, донела је неколико еколошких закона и основала посебан ресор за заштиту животне средине. Уведене су и тзв „еколошке таксе“ за загађиваче, а новац од њих се даље користи за разне еколошке пројекте. Међутим још увек нема свеобухватног програма о заштити животне средине, а све одлуке везане за ову тему обично су на ad hoc основама јер највећи загађивачи су огромни фабрички комплекси од чијег рада зависи економска стабилност земље. Два тренутно горућа еколошка проблема су интензивна дефорестација (због трговачке блокаде од стране Турске и Азербејџана заустављен је увоз енергената из тих земаља) и константан пад нивоа Севана због све већих потреба индустрије за водом. Упркос великом потенцијалу када су обновљиви извори енергије у питању (посебно хидроенергија и енергија ветра) Јерменска влада је обновила рад нуклеарке код Мецамора крај Јеревана (затворена 1988. након земљотреса) иако не задовољава ИАЕА стандарде. Историја Антички период Јерменија лежи на висоравни која окружује библијску планину Арарат на којој се према предању зауставила Нојева барка након велике поплаве (Стари завет; Књига Постања 8.4). Савремена археолошка истраживања сведоче о развијеном винарству на територији Јерменије из периода око 4.000. п. н. е. и то је један од доказа постојања најранијих цивилизација на том подручју. У бронзаном добу на подручју Велике Јерменије постојало је неколико развијених цивилизација, укључујући Хетитско царство на врхунцу моћи, Митанско краљевство на југозападу историјске Јерменије и Хајаса-Ази царство (1500—1200. п. н. е.). Између 12. и 9. века п. н. е. на подручју Јерменске висоравни своје државу су имали и Наири, као и Урарту (1000—600. п. н. е.). Сви ови народи и племена су учествовали у етногенези савременог јерменског народа. Јереван, савремена престоница Јерменије је основан 782. п. н. е. од стране краља Аргиштија -{I}-. Краљевина Јерменија је формирана око 600. п. н. е. под јерменском династијом Оронтида (-{Yervanduni}-). Држава је достигла свој врхунац моћи у периоду између 95. и 66. п. н. е. под владавином краља Тиграна Великог, и у том периоду је била једна од најмоћнијих сила у региону. Кроз њену историју смењивали су се периоди независности и вазалстава. Стратешки веома повољан положај Јерменије између два континента, кроз историју јој је задавао много невоља и доводио до честих инвазија суседних народа, попут Асираца, Грка, Римљана, Византинаца, Арапа, Монгола, Персијанаца, Османлија и Руса. Доминантна религија древне Јерменије (и уопште целог подручја Блиског истока) био је зороастризам или маздаизам — религија заснована на учењима светог пророка Заратустре. Међутим, хришћанство је веома рано почело да се шири Јерменијом, већ 40. године. Краљ Тиридат III Велики (238—314) прогласио је хришћанство службеном религијом Јерменије 301. године и тако је Јерменија постала прва хришћанска држава на свету (чак 10 година пре него што је император Галерије гарантовао слободу вероисповести у Риму, и 36 година пре крштења Константина Великог). Године 428. јерменско краљевство је потпало под власт династије Сасанида и укључено у Јерменски марзпанат Персије, да би 451. године добила аутономију и слободу вероисповести у оквиру персијске државе. Средњи век Након марзпанатског периода (428—636), Јерменија је потпала под арапску власт као аутономна кнежевина Јерменски Емират (637—884), која је чак успела да поврати неке територије које су раније биле изгубљене у ратовима са Византијом. Кнежевином је управљао кнез кога су признавали и арапски калиф и византијски цар. Јерменски емират (-{Arminiyya}-) је обухватао и делове Грузије и Кавкаске Албаније а престоница му се налазила у јерменском граду Двину. Године 884. Кнежевина је успела да се ослободи арапске власти и врати своју независност. Обновљеном краљевином владала је династија Багратида све до 1045. године када се распала на неколико самосталних краљевина и кнежевина које су и даље признавале врховну премоћ багратидских краљева. Године 1045. Византија је освојила багратидску Јерменију, а убрзо потом и остале јерменске државе, али се њихова власт кратко одржала, јер су их већ 1071. поразили Турци Селџуци. Многи Јермени су бежећи пред Селџуцима нашли уточиште у планинама Тауруса где им је византијског управитељ пружио уточиште. На том месту, у подручју града Тарсуса у Киликији је већ 1080. формирана јерменска Краљевина Киликија (1080—1375). Киликија је била веома важан савезник европским крсташима на Блиском истоку, и сматрала се бедемом хришћанства на истоку. Током тридесетих година 13. века на територије јерменских држава на северу упали су Монголи и друга средњоазијска племена. Монголски упади, који су све више слабили јерменске државице, трајали су све до краја 15. века. Рано модерно доба Током 16. века Јерменија је била подељена између Османског царства и сафавидске Персије. Након Руско-турског рата (1828—1829), Источна Јерменија потпала је под власт царске Русије (укључујући тадашњи Јеревански и Карабашки канат који су били под управом Персије). Под османском влашћу, Јермени су у оквиру својих енклава уживали одређену аутономију и живели су у релативно складним односима са осталим нацијама у царству (укључујући и владајуће Османлије). Ипак, живот хришћана у строго муслиманском друштву био је подложан честим дискриминаторским актима, што је довело до захтева јерменске заједнице за већим правима и слободама. Као одговор на те протесте, тадашњи султан Абдул Хамид II спровео је масовне чистке над Јерменима између 1894. и 1896. године у којима је према проценама страдало између 80.000 и 300.000 Јермена. Султан Абдул Хамид II је 1908. збачен са власти у младотурској револуцији, а Јермени су у томе видели шансу за побољшање њиховог статуса грађанина „другог реда“ (већ 1914. донесен је пакет закона тзв „Јерменски програм реформи“ који је требало да побољша статус Јермена у имерији). Први светски рат и геноцид над Јерменима Русија и Турска су ушле у Први светски рат као непријатељи, а Турци су Јермене сматрали руском петом колоном. Већ 24. априла 1915. турске власти су почеле са масовним хапшењима јерменских интелектуалаца, а усвајање контроверзног антијерменског техчирског закона (турски -{tehcir}- = депортација) 29. маја 1915. довело до догађаја који је постао познат под именом Геноцид над Јерменима. У периоду од 1915. до 1917. у погрому над Јерменима страдало је између 600.000 и преко милион Јермена. Турске власти никада нису признале да се то заиста и догодило, већ су упорно причале о грађанском рату и обостраним сукобима. Држава Јерменија и јерменска дијаспора широм света покренуле су опсежну акцију службеног признавања ових догађаја из Првог светског рата као геноцида. У Јерменији се сваке године 24. априла обележава Дан мученика (односно Дан жртава геноцида над Јерменима). Демократска Република Јерменија Након завршетка Првог светског рата бољшевичка Русија је од Источне Јерменије, Грузије и Азербејџана формирала Транскавкаску Демократску Федералну Републику, која је живела веома кратко, од фебруара до маја 1918. када се распала. Од Источне Јерменије 28. маја је формирана ДРЈ (јерм. -{Hayastani Demokratakan Hanrapetut’yun}-; 1918—1920). Иако су силе Антанте на све начине подржавала новоосновану јерменску државу, слабашна ДРЈ се морала суочавати са честим ратовима, територијалним споровима са суседима, масовним приливом избеглица из Османског царства, епидемијама и глађу. Према мировном уговору из Севра од 10. августа 1920. Јерменији је гарантован континуитет и територијално проширење на историјске покрајине у Турској, а размишљало се и о стварању Јерменије као мандатног подручја под заштитом Друштва народа. Међутим, уговор је одбијен од стране Турског народног покрета и никада није ступио на снагу. Године 1920. Турска војска је напала Јерменију са истока што је значило почетак новог Турско-јерменског рата (24. септембар - 2. децембар 1920). За само 8 дана турске трупе предвођене генералом Казимом Карабекиром су успеле да освоје цео источни део земље и продру све до града Гјумрија, а Јерменија је изгубила преко 50% предратне територије и већину војске. Готово истовремено, совјетска XI армија предвођена генералом Григоријем Орџоникидзеом је упала са севера код Каравансараја (данашњег Иџевана), а пад Јеревана 4. децембра је означио и крај ДРЈ. Совјетска Јерменија Јерменија је анектирана од стране бољшевичке Русије и заједно са Грузијом и Азербејџаном ушла у састав СССР као део Транскавкаске СФСР 4. марта 1922. ТСФСР је постојала у периоду 1922. до 1936. када је коначно подељена на три посебне Совјетске републике. Совјетска власт је Јерменима донела период релативног мира и стабилности, а влада у Москви је издашно помагала Јереван и са залихама хране и медицинским средствима. Међутим, ситуација је била изразито тешка за Јерменску цркву, а нарочито се погоршала доласком на власт Јосифа Стаљина. У Стаљиновим великим чисткама страдало је или расељено на десетине хиљада „неподобних“ Јермена. Иако је током Другог светског рата, Јерменија избегла директна разарања на својој територији, преко пола милиона Јермена је било мобилисано, а око 175.000 војника је погинуло у току рата. Статус Јерменске цркве се знатно поправио након Стаљинове смрти 1953. а већ две године касније Католикос свих Јермена Вазген I се и службено вратио у Патријаршијски двор у Ечмијадзину. Током 80-их година долази до немира у суседном Азербејџану због Нагорно-Карабаха који је био насељен већинским Јерменима, а који је Стаљин 1923. искључио из састава Јерменије. Мирни протести у Јеревану у знак подршке нагорнокарабашким Јерменима, у Бакуу су протумачени као провокације и довели су до антијерменских протеста у Сумгајиту у Азербејџану. Уз све проблеме политичке природе, Јерменију је 1988. задесио стравичан земљотрес магнитуде 7,2° у којем је живот изгубило преко 25.000 људи на северу земље. Неспособност актуелне власти у Москви да реше све бројније проблеме (а посебно проблем око Нагорно-Карабаха) доводила је до разочарења међу Јерменима, и њихове тежње ка независности су се само појачавале. У мају 1990. формиране су и оружане трупе Јерменије (Нова Јерменска Армија) одвојене од Црвене армије. Убрзо је дошло и до сукоба између две војске у Јеревану у коме је неколико људи страдало. Готово истовремено, у Бакуу (јануар 1990) десио се нови велики погром Јермена у коме је протерано преко 200.000 етничких Јермена. Обнова државности Јерменија је прогласила независност од Совјетског Савеза 23. августа, 1990. године и тако постала прва небалтичка држава која је иступила из заједнице, а међународно је била призната крајем септембра наредне године. Међутим, прве постсовјетске године биле су праћене великом економском кризом и крвавим ратом између Нагорно-Карабаха и Азербејџана. Као одговор на јерменску подршку Нагорно-Карабаху у сукобу, Азербејџан је увео трговачку и саобраћајну блокаду према Јерменији (којој се 1993. придружила и Турска) што је уништило и онако слабу економију Јерменије. Примирје је потписано 1994. године уз посредство Русије, а у рату је страдало око 30.000 људи док је преко милион лица расељено из својих домова на обе стране Видети напомену 2. Површина коју је заузимао Нагорно-Карабах после примирја износила је 15% територије Азербејџана. Као демократија у развоју, јерменска влада је имала амбиције ка стицању пуноправног чланства у Европској унији. Јерменија је последњих година учинила много на преласку на тржишну економију (2009. је сврстана на 31. место у свету по слободи пословања). Интензивирање односа са европским земљама, Блиским истоком и Заједницом независних држава довело је до раста трговачке размене. Главне сировине и добра у земљу и даље улазе преко Грузије и Ирана са којима Јерменија има специјалне и паралелне везе. Становништво Према проценама за 2010. годину, у Јерменији живи око 3.262.200 становника, што ову државу сврстава на 134. место у свету. По густини насељености од просечно 108,4/-{km2}- налази се на 99. месту у свету, односно на 2. месту на територији бившег Совјетског Савеза. Јерменија је једина моноетничка држава бившег Совјетског Савеза, јер готово 98% популације су етнички Јермени. Негативан природни прираштај и интензивна емиграција, посебно ка Русији, у првим годинама након проглашења независности довели су до значајног пада броја становника. Последњих година, због све интензивнијег повратка припадника јерменске дијаспоре у матицу заустављен је пад броја становника и остварен раст. Такав тренд раста популације очекује се и у наредним годинама. Према попису становништва из 2001. године од 3.213.011 становника Јерменије апсолутну већину чинили су Јермени са 97,89%. Једини народ чији је удио у укупном становништву био већи од 1% били су Језиди са 1,26%. Мање од 1% становништва чинили су Руси са 0,46%, Асирци са 0,11%, Украјинци са 0,05%, Курди са 0,047% и Грци са 0,036%, док је осталих било 0,14%. Као националне мањине регистровани су још и Грузини, Белоруси, Власи, Мордовини, Осети, Удини и Тати. Припадници пољске и немачке мањине данас су у потпуности русификовани. У совјетском периоду Азери су, по бројности, чинили другу националну заједницу у земљи, која је 1989. чинила 2,5% становништва. Готово читава азерска заједница је емигрирала у Азербејџан током Рата у Нагорно-Карабаху. Са друге стране из Азербејџана је стигла велика скупина азерских Јермена, што је само још више хомогенизовало становништво земље. Јерменија има релативно велику дијаспору широм света, чији се број процењује на неких 8 милиона. Најбројнија дијаспора је у Русији, где живи око 2.500.000 Јермена. Највише Јермена живи у Краснодарском крају — њих око 1.000.000 и у Москви — 600.000, САД 1.500.000. и у Француској око 800.000. Јерменска дијаспора је присутна још и у Ирану (560.000), Турској (470.000), Грузији (250.000), Сирији (190.000), Либану (око 150.000). У Србији постоји јерменска заједница са око 15.000 чланова, али највећи део њих је асимилован и посрбљен кроз историју. Језик Јерменски језик који је службени језик у земљи припада групи индоевропских језика и има доста елемената преузетих из грчког и персијског језика. Јерменски језик има властити алфабет који је саставио Месроп Маштоц у периоду између 405. и 406. године и од тада се користи у готово истоветном облику. Услед утицаја руског језика настала је варијаната јерменског језика — источнојерменски или рускојерменски језик. Руски језик је такође веома раширен и може се сматрати de facto другим службеним језиком. Интензивно се изучава у школама и постоје многи штампани и електронски медији у земљи на том језику. Чак 95% одраслих Јермена сматра да је веома важно да њихова деца говоре руски језик. Религија У конфесионалном погледу 99% јерменске популације су хришћани. Од тога 95% су припадници Јерменске апостолске цркве, а постоји и мања заједница јерменске католичке цркве са укупно око 280.000 верника у 36 парохија чији припадници се називају Франки и углавном живе на северу земље. Јерменија је била прва држава која је хришћанство прогласила државном религијом, још 301. године. Корени Јерменске цркве леже још у 1. веку, када су према легенди, између 40. и 60. године, двојица Христових апостола — Тадеј и Вартоломеј ширили хришћанство на јерменском тлу. Управо у њихову част Јерменска црква у свом називу и има одредницу апостолска. Јерменска апостолска црква припада скупини древноисточних цркава, а по обредима је доста слична Коптској и Сиријској оријентално-православној цркви. У 5. веку прихватила је монофизитство да би постала независна од Кесарије Кападокијске и Антиохије које су се налазиле под византијским утицајем. Језиди углавном практикују језидизам, док један мањи део исповеда сунитски ислам. Јеврејска заједница у Јерменији има око 1.000 чланова, а постоје и две синагоге — у Јеревану и Севану. Према јерменском уставу свим грађанима cу загарантоване верске слободе, но признаје се посебан статус Јерменске апостолске цркве као националне цркве. Највећи градови Према подацима Јерменског статистичког завода, у Јерменији постоји 49 урбаних средина. Убедљиво највећи, а уједно и једини милионски град у земљи је престоница Јереван у коме живи трећина целокупне популације земље. Државни симболи Јерменска национална застава је правоугаоног облика и хоризонтално је подељена на три једнака дела. Горње поље је црвене боје, поље у средини је плаво, а доње поље је наранџасто. Садашња застава је усвојена 24. августа 1990. године од стране Врховног совјета Републике Јерменије, а 15. јуна 2006. Народна скупштина Јерменије је усвојила нови закон о националној застави. Однос ширине према дужини заставе је 1:2. Постоји много тумачења значења боја на застави, али међу народом је најшире прихваћено следеће: црвена боја је симбол крви свих оних који су дали властити живот за одбрану домовине, плава боја симболише природу земље а наранџаста храброст и напоран рад Јермена. Значење боја описано је и у Уставу Републике Јерменије: "Црвена боја је симбол вечне борбе Јермена за опстанак, слободу, хришћанску веру и независност на простору Јерменске висоравни. Плава је симбол жеље јерменског народа за својим парчетом слободног неба. Наранџаста симболизује рад, жељу и вољу за напретком нације." Јерменски грб је усвојен на седници Врховног совјета 19. априла 1992. године, а новим законом од 15. јуна 2006. године су измењени неки детаљи. На грбу се налазе следећи елементи: штит у центру грба, са планином Арарат (која представља национални симбол Јермена) на чијем врху је Нојева барка (која се према Библији зауставила управо на тој планини након „великог потопа"). Штит је подељен на 4 дела која симболишу 4 независна јерменска краљевства: горњи леви угао: Багратиди горњи десни угао: Аршакиди доњи леви угао: Арташесиди доњи десни угао: Рубениди Лав и орао који држе штит (као краљеви у животињском свету) симболизују мудрост, достојанство, стрпљење и великодушност. Основна боја на грбу је златна, краљевства су представљена плавом и црвеном подлогом, док је централни штит са Араратом у наранџастој боји. То су уједно и боје које су се традиционално користиле кроз историју, и исте су као и на националној застави. На дну грба се налази 5 важних симбола. Поломљени ланци представљају борбу за слободу и независност, мач је симбол моћи и снаге, класје пшенице је симбол благодети јерменске земље, а гране представљају културно историјско наслеђе, док тробојна лента представља заставу Јерменије. Национална химна је композиција Наша отаџбина, а потврђена је као химна на седници Врховног совјета од 1. јула 1991. године. Има 4 строфе, али се у скраћеној верзији употребљавају прва и четврта строфа. За основу је узета химна ДР Јерменије из 1918. године. Музику је компоновао Берсек Каначјан, а текст Микаел Налбандијан. Политика Највиши правни акт државе је Устав Републике Јерменије који је усвојен на референдуму 5. јула 1995. године. Према Уставу Јерменија је суверена, демократска, социјална и правна држава у којој власт припада народу преко слободних избора и референдума, а спроводе је државни органи, органи локалне самоуправе и званичници изабрани од стране народа. Председник се бира директно на изборима на петогодишњи мандат. Председник мора бити држављанин Јерменије, не млађи од 35 година, са максимално 10 годишњим сталним боравком на територији државе. Председник гарантује за спровођење Устава, територијалну целовитост, независност и безбедност земље. Председник има одобрења за спровођење хитних мера у случајевима ванредног стања у земљи. Тренутно дужност председника Јерменије обавља Серж Саргсјан. Врховно законодавно тело је Народна скупштина Јерменије која заседа у Јеревану. Скупштински посланици се бирају на петогодишњи мандат путем општих избора — од 131 посланика од 2007. 41 посланик се бира путем просте већине, а осталих 90 пропорционалним системом. Последњи парламентарни избори су одржани 12. маја 2007, на којима је највише места у Скупштини освојила Републиканска партија председника Саргсјана (63 мандата) и која је формирала власт са либералном партијом Оринац Еркир (8 мандата) Артура Багдасарјана. Председник путем консултација са странкама из Народне скупштине именује мандатара за састав Владе који је способан да обезбеди већину гласова у Скупштини. Председник државе је такође задужен да на предлог премијера поставља, односно смењује министре у Влади. Актуелни премијер је Тигран Саргсјан из Републиканске партије. Спољна политика Република Јерменија има развијене добре односе са готово свим светским државама, са изузетком Азербејџана и Турске. Тензије између суседних земаља су ескалирале ратом у Нагорно-Карабаху. Границе између две сукобљене државе су остале и даље затворене, а решење проблема се и не назире, упркос посредовању разних светских организација попут ОЕБС-а. Турска такође има дугу историју слабих односа са Јерменијом због одбијања да призна постојање геноцида према Јерменима из Првог светског рата, а такође је блокирала своје границе према Јерменији због Рата у Нагорно-Карабаху. Ипак Турска је службено била прва земља која је признала независност Јерменије 16. децембра 1991. Због тога су и економски и трговачки односи између две земље компликовани и на нивоу неслужбених. Последњих година дошло је до отопљавања односа између две земље, нарочито после посете председника Турске Абдулаха Гула Јеревану 6. септембра 2008, а већ 10. октобра наредне године у Цириху су министри иностраних послова обе земље Ахмет Давутоглу и Едвард Налбандијан потписали протокол о успостављању билатералних односа између две земље. Договорено је и формирање заједничког и неутралног тела које би се бавило питањем Јерменског геноцида. Са друге стране Јерменија има традиционално добре економске и политичке односе са Русијом. Трговина са Русијом чини 20% укупне спољно-трговачке размене државе, а руске компаније су и највећи улагачи у јерменску привреду. У близини града Гјумрија налази се велика руска војна база, као део договора о колективној безбедности држава чланица ЗНД-а. Јерменија има и јако добро односе са својим јужним суседом Ираном, посебно у економском погледу. Најважнији економски пројекат између две земље је изградња гасовода отвореног 19. марта 2007. и вредног 250 милиона долара којим би до 2019. Иран требало да испоручује гас Јерменији у количини од 2,3 млр м3 годишње у наредних 20 година. Јерменија има добре економске односе и са Грузијом чије луке користи за властиту трговачку размену са светом. Јерменија као чланица Савета Европе има јако добре билатералне односе са свим европским државама, а посебно са Француском и Грчком. Војска Оружане снаге Републике Јерменије се састоје од копнених трупа, авијације, против ваздушне одбране (ПВО) и граничара. Оружане снаге су формиране одмах након распада Совјетског Савеза успостављањем националног Министарства одбране 1992. године. Главнокомандујући оружаних снага је по Уставу председник. Армија данас броји око 81.000 активних и око 32.000 војника и официра у резервном саставу. Национална гранична служба је задужена за сигурност дуж граница са Грузијом и Азербејџаном, док руске трупе контролишу границе према Турској и Ирану. У случају потреба, војска је у стању да мобилише све војно способне мушкарце старости од 15 до 59 година. Од 1992. Јерменија је чланица Организације уговора о заједничкој безбедности. Потписница је Споразума о Конвенционалним оружаним снагама у Европи, који поставља нека ограничења када је у питању наоружање. Јерменија у складу са споразумом врши ревизије бројног стања у војсци. У току рата у Нагорно-Карабаху Јерменија је пружала сву могућу војну помоћ Карабашким Јерменима. Јерменија је такође потписница Уговора о неширењу хемијског и нуклеарног оружја. Чланица је и НАТО програма Партнерство за мир. Јерменски војници учествују и у мировним мисијама широм света. У оквиру КФОР-а учествују 34 јерменска војника у мисији на Космету у саставу грчког батаљона. Јерменске трупе су учествовале и у мировним мисијама у Ираку (у саставу пољског батаљона), а тренутно учествују у мисији у Авганистану (обезбеђење аеродрома у Кабулу, до краја 2011. године). Планирани војни буџет за 2011. годину износи 387 милиона америчких долара. Административна подела Јерменија је подељена на 11 административних дивизија, од којих су 10 марзеви () или окрузи и на подручје града Јеревана. Влада је задужена за именовање гувернера сваког марза, док главним градом управља градоначелник кога именује лично председник државе. Сваки регион је подељен на општине, а сваку општину чини једно до неколико насеља. Године 2007. у Јерменији је било 49 урбаних и 866 руралних средина. Град Јереван је подељен на 12 дистриката. Јерменска Совјетска Социјалистичка Република била је подељена на управне округе. До 1928. их је било 10, а касније 5: Зангезурски, Ленинакански, Лоријски, Севански и Јеревански који су се даље делили на мање регионе. Број округа је варирао до 1952. када је извршена нова подела на три округа: Јеревански, Кировакански и Ленинакански и такав систем административне поделе је важио све до 1995. са честим изменама када је уведена садашња подела на марзеве. Привреда Јерменија је индустријско-аграрна земља. Држава располаже са значајнијим налазиштима бакра, молибдена, боксита и грађевинског материјала, а постоје и мање залихе племенитих метала попут злата и полудрагог камења. Такође, бројни су и минерални извори. Опште одлике привреде БДП је према паритету куповне моћи 2010. године износио 17,27 милијарди америчких долара, док је БДП по глави становника износио 5.800 америчких долара. Структура БДП-а за 2010. је била следећа: примарни сектор 22%, секундарни сектор 46,6% и терцијарни сектор 31,4%. Још у совјетско доба, у Јерменији је била развијена модерна индустрија која је снабдевала остатак Совјетског Савеза машинама, опремом и другим производима у замену за сировине и енергију. Пољопривреда се развијала на бази великих пољопривредно-индустријских комбината. Распад Совјетског Савеза, рат у Нагорно-Карабаху и затварање граница са Турском довели су до привредног колапса почетком 90-их година. Многе фабрике су затворене због недостатка сировина и енергије, а пољопривреда се вратила у оквире производње за властите потребе. Након стицања независности у земљи се спроводе бројне тржишне реформе, укључујући и приватизацију државног капитала, да би се ублажиле последице транзиције на тржишну привреду. Изузетно велика зависност домаће привреде од спољних фактора, учинила је Јерменију посебно осетљивом на потресе на глобалном тржишту. Уз помоћ ММФ-а, Влада је 1994. покренула амбициозан програм економске либерализације што је помогло да се смањи сиромаштво и изузетно висока инфлација, стабилизована је национална валута, а интензивирана је и приватизација средњих и малих предузећа. Према Индексу хуманог развоја УН-а Јерменија је у 2010. рангирана на 78. место што је најлошије у односу на остале земље Кавказа — Азербејџан је 67. а Грузија 76, а по Индексу перцепције корупције у 2010. од 178 држава рангирана је на 123. место. Према индексу економских слобода сврстана је на 36. место (3. мај 2011). Средином 2000-их година годишња стопа привредног раста је била око 10%, али је 2009. дошло до велике рецесије и пада БДП за чак 14% (упркос огромним ино-кредитима). Иако је средином 2010. дошло до благог опоравка, магазин Форбс је у својој публикацији за 2011. рангирао Јерменију као другу најгору економију на свету. Јерменија је чланица СТО од 2003. године. Упркос снажном економском расту последњих година, и даље је један од великих проблема изразито висока стопа незапослености. Пољопривреда Јерменија располаже са веома мало обрадивог и плодног тла, и то углавном у долини Аракса и на јужним ободима Араратске низије. На малом броју пољопривредних површина узгаја се памук, маслине, винова лоза, бадеми, житарице и поврће. Јерменија је традиционално подручје узгоја винове лозе — а на њеном тлу је пронађена и најстарија винарија на свету. Грожђе је због климатских фактора и педолошких карактеристика одличног квалитета, плод је богат шећером и као такав погодан за производњу десертних вина и ракија. Развијено је и воћарство, а по квалитету се посебно издвајају сорте кајсија, брескве, дуње, шљиве и ораси. Сточарство, лов и риболов Захваљујући великим пространствима која су под пашњацима развијено је овчарство и говедарство, односно месна и млечна индустрија. Традиционални сточарски крај је Лоријска висораван, где се узгаја кавкаско говече. Овчарство је углавном раширено на вишим подручјима под планинским ливадама. Најважнији рибљи ресурси су сконцентрисани на језеру Севан, на ком је тренутно забрањен риболов у економске сврхе. Најважније врсте рибе су севанска пастрмка, белица и шаран. Индустрија и енергетика Секундарни сектор осигурава најважније извозне производе — челик, бакар, молибден и друге обојене метале. Дисбаланс у спољној трговини настао углавном због турске и азербејџанске економске блокаде делимично је покриван средствима међународне помоћи, дознакама из дијаспоре те преко директних страних инвестицја. Нуклеарна енергија учествује са 40% у енергетском сектору земље, док на хидроенергију отпада свега 25% упркос великом хидропотенцијалу јерменских река, а постоје планови у вези са искориштавањем енергије ветра у економске сврхе. У енергетском сектору Јерменија је веома зависна од увоза енергената (посебно из Русије и Ирана). Многи електроенергетски објекти данас су углавном у руском власништву. Један реактор нуклеарне електране код Мецамора изграђене 1970. је затворен након великог земљотреса 1988. (иако сама електрана није претрпела већа оштећења), док је други наставио рад све до 1995, а последњих година је поново почела са радом (под управом руске агенције за енергију). Градња нових нуклеарки је једини начин да се спречи зависност земље у енергетском сектору. Крајем 2007. је завршена градња гасовода којим би се транспортовао природни гас из Ирана за потребе термоелектране код Јеревана (завршене средином 2010). Саобраћај Укупна дужина пруга је 852 км (2001. год) и све су електрификоване и имају висок пропусни опсег, али је неопходна реконструкција већине од њих. Јерменске железнице у међународном саобраћају имају отворене линије једино са Грузијом. Планиране су изградње нових линија према Ирану (вредност пројекта између 1 и 2 милијарде евра) укупне дужине око 500 -{km}-. Укупна дужина асфалтираних путева је 8,4 хиљаде км, и већина је у јако лошем стању. Посебно очајна је друмска инфраструктура у провинцији где доминира макадам. Ваздушни саобраћај се одвија преко два аеродрома: Звартнотс у Јеревану и Ширак у Гјумрију. Национална авио-компанија је Армавија. Међународни аеродром Звартнотс се налази 10 км западно од Јеревана и повезан је са 70 градова широм света. Изграђен је 1961, а 1998. отворен је нови карго терминал, и 2007. нови путнички терминал. Са аеродрома Ширак се лети углавном ка Москви, Ростову на Дону и Сочију, а у току су проширења и радови на модернизацији писте у складу са међународним стандардима. Туризам Туристички сектор у Јерменији још увек није довољно развијен, а приходи од туризма не представљају значајнију ставку у пуњењу буџета. У 2009. Јерменију је посетило 575.281 туриста. Туристима су посебно интересантни планинска одмаралишта попут Дилиџана и Цахкадзора, где се налази популарни скијашки центри на свега 50 км североисточно од Јеревана и свега 5 км од Храздана, а који је у совјетско доба био главна база за висинске припреме совјетских спортиста. Туристима су привлачне и бројне ваздушне бање са минералним изворима на висинама од преко 2.000 м попут Џермука, Мегрија као и бројни средњовековни манастири широм земље. Главни купалишни центри налазе се на језеру Севан. Култура Јермени имају карактеристичан језик и писмо које садржи 38 слова, а које је почетком 5. века саставио монах Месроп Маштоц. Овај је заједно са својим ученицима превео и Свето писмо и дела светих отаца са грчког и сиријског на народни језик, због чега је проглашен светим. Поред јерменског језика, скоро 76% становника говори и руски језик. Музика и плес Традиционална јерменска музика представља мешавину аутохтоних музичких праваца Јерменске висоравни. У етно музици се могу наћи традиционални инструменти попут дудука и зурне (дувачки инструменти), дола (врста бубња) и кануна (жичани инструмент). Једна од најстаријих врста певања је традиционално јерменско појање које се углавном користи у верске сврхе (овакав вид певања има корене у прехришћанском периоду). Један од најпознатијих јерменских класичних композитора је Арам Хачатурјан који је у својим класичним композицијама додао народне елементе из јерменске традиције. Многи јерменски извођачи популарне музике данас користе традиционалне елементе, попут поп певачице Сирушо, која је представљала Јерменију на песми Евровизије у Београду 2008. Светску славу стекли су и хеви метал бенд System of a Down као и певачица и глумица Шер, који су пореклом Јермени, али живе и раде у САД. У класичној музици прослављени су певач и композитор Шарл Азнавур, пијанист Сахан Арзруни, као и сопрани Хасмик Папијан, Исабел Бајракдаријан и Ана Касјан. Уметност У Јеревану се налази пијаца уметничких дела и занатства Вернисаж, близу Трга републике, на којој стотине продаваца нуде разноврсне рукотворине. На овој пијаци се могу купити антиквитети, чипка, ручно-рађени вунени теписи. Јерменско златарство има дугу и чувену традицију, и у једном одељку пијаце се могу купити предмети начињени од злата. Такође је веома популаран и накит и украси од опсидијана (вулканског стакла). Богато културно наслеђе и бурна историја широм земље је оставило бројне архитектонске споменике, попут камених мегалита крсташа хачкара, средњовековних манастира и цркава и бројних древних замкова и утврђења. Цркве и манастири су очувани готово у првобитном издању. Национална галерија у Јеревану чува више од 16.000 експоната из ближе и даље прошлости Јерменије. Међу експонатима се налазе и бројне слике европских мајстора сликарства. Сваке године у Јеревану се отварају нове приватне галерије и музеји. На УНЕСКО-вом списку светске културне баштине у Јерменији се налази 9 објеката: Образовање Традиционално, у Јерменији се велика пажња придаје образовању. Стога и не чуди да је још 1960. стопа писмености становништва била веома висока. У складу са чланом 39 важећег устава, сваки грађанин Републике Јерменије има право на бесплатно основно и високо образовање или друге видове професионалног образовања у јавним школама, а завршетак средње школе је обавезан за све. Национални парламент је још 1999. године усвојио закон о образовању који доприноси развоју образовног система и обезбеђује једнака права на образовање за све, а влада је 2004. донела нови национални програм образовања. Најважнија високо образовна институција је Јеревански државни универзитет основан 16. маја 1919. године, а прва предавања су почела фебруара 1920. године. Данас на 19 факултета студира око 20.000 студената. Од 1.660 предавача, 215 има звање доктора наука. Државни машински универзитет је основан 1933. и данас је лидер у погледу техничких наука у земљи. Има три факултета ван Јеревана, у Гјумрију, Ванадзору и Капану. Јеревански државни медицински универзитет је основан 1930. и важи за једну од цењенијих установа тог типа у регији источне Европе. Јеревански државни конзерваториј је основан 1920. као музички студио, да би две године касније прерастао у вишу музичку школу. Данас при конзерваторијуму функционишу симфонијски и камерни оркестар, те оркестар народних инструмената и фолклорни хор. У Јеревану је на иницијативу руске владе 1998. основан Руско-јерменски државни универзитет, који данас има око 3.000 студената. Спорт Најпопуларнији спортови у Јерменији су између осталих рвање, дизање тегова, џудо, шах, фудбал и бокс. Захваљујући свом планинском рељефу постоје одлични услови за бављење спортовима попут скијања и планинарства. Водени спортови су оријентисани углавном на подручју језера Севан. На међународном нивоу, јерменски спортисти постижу велике успехе у шаху, рвању и дизању тегова. Јерменија је чланица многобројних светских спортских организација, попут МОК-а, ФИФА-е, ФИБА-е и других. До 1992. године јерменски спортисти су учествовали на олимпијским играма и међународним спортским такмичењима у оквиру репрезентације Совјетског Савеза. Први јерменски спортиста у модерној историји који је освојио медаљу на Олимпијским играма био је гимнастичар Грант Шагинјан који је на Летњим олимпијским играма 1952. у Хелсинкију освојио две златне и две сребрне медаље за олимпијски тим Совјетског Савеза. Јерменски спортисти су на Летњим олимпијским играма 1992. у Барселони учествовали у оквиру уједињеног олимпијског тима (државе чланице бившег Совјетског Савеза у оквиру једног тима). Тада је 5 јерменских спортиста успело да освоји укупно 4 медаље (3 злата и једно сребро у рвању, дизању тегова и стрељаштву). Као независна држава Јерменија се на Олимпијским играма такмичи од 1994. и Зимских олимпијских игара у Лилехамеру. У оквиру летњих Олимпијских игара, јерменски спортисти су до сада учествовали у такмичењима у боксу, рвању, дизању тегова, џуду, атлетици, гимнастици, скоковима у воду, пливању и стрељаштву, док су у оквиру зимских Олимпијских игара имали такмичаре у алпском, нордијском и слободном скијању, бобу и уметничком клизању. Све олимпијске медаље (укупно 9 медаља од 1996. до 2010) су освојене на такмичењима летњих олимпијских игара (8 од 9 медаља су донели рвачи и дизачи тегова). Фудбал је веома популаран спорт у Јерменији. Најуспешнија фудбалска екипа је ФК Арарат Јереван чији је златни период био током 70-их година јер су два пута успели да освоје Совјетски куп (1973. и 1975) и Совјетску топ лигу (1973). У сезони 1974/75. успели су да уђу међу 8 најбољих тимова Европе у Лиги шампиона (у четвртини финала су елиминисани од Бајерна из Минхена са укупно 2:1). Фудбалска репрезентација Јерменије је основана 1992. године и своју прву утакмицу је одиграла исте године (14. октобра) у Јеревану против Молдавије (било је 0:0). Национална фудбалска организација је Фудбалски савез Јерменије. Национални фудбалски тим се никада није успео пласирати на завршницу неког већег такмичења, а најбољи пласман на ФИФА ранг листи су имали у септембру 2011. када су били на 44. месту у свету (а тренутно су на 46. месту - новембар 2011). Највиши ранг такмичења у земљи је Премијер лига Јерменије којом од оснивања суверено влада ФК Пјуник из Јеревана (укупно 13 титула од 1992). Јерменска дијаспора је изнедрила мноштво познатих фудбалера попут Јурија Ђоркефа и Алана Богосјана који су са Француском 1998. освојили Светско првенство у фудбалу. Рвање је убедљиво најуспешнији јерменски спорт на Олимпијским играма. Управо су прве две олимпијске медаље за независну Јерменију освојене у овом спорту. Десило се то на Летњим олимпијским играма у Атланти 1996. када је Армен Назарјан освојио злато (грчко-римски стил, категорија до 52 кг), а Армен Мкерчијан сребро (слободни стил, до 48 кг). Традиционално рвање у Јерменији се назива кокх где су такмичари обучени у традиционалне народне ношње. На основу ове дисциплине настао је борилачки спорт самбо, који је такође веома популаран. Влада Јерменије и министарство за спорт и омладину на годишњем нивоу издвајају око 2,8 милиона долара за развој спорта у земљи. У последњих неколико година реновирано је 16 спортских гимназија широм земље на шта је потрошено скоро 2 милиона долара. Највише новца је уложено у скијашки центар Цакхадзор са циљем унапређења развоја зимских спортова (укупно 9,3 милиона долара). У Јеревану је 2005. отворен национални бициклистички центар. Влада је такође обећала новчане награде за освајаче медаља на великим такмичењима (злато на Олимпијским играма би тако вредело 700.000 долара). Традиционално, Јерменија је веома успешна у шаху, а чак три пута су освајали Шаховске олимпијаде (2006, 2008, и 2011). Најуспешнији јерменски шахиста свих времена је био Тигран Петросјан (три титуле током 1960-их), док је тренутно најуспешнији такмичар Левон Аронјан, а један од најбољих светских шаховских велемајстора Гари Каспаров је такође пореклом Јермен (његова мајка је Јерменка). Национални симболи и празници Јерменија има неколико препознатљивих националних симбола, попут планине Арарата, на чијем се врху према легенди зауставила Нојева барка након великог потопа. Хачкар је симбол и културни споменик Јерменије и јерменског народа. Хачкари, односно камен крсташ постоје још из времена древног Урартуа. Ове камене громаде сведоче о древној историји и традицији Јермена. Дудук је инструмент које датира још из времена Урартуа а прави се од кајсијиног дрвета. Такође, Јерменија је домовина кајсија () која представља и један од заштитних знакова ове кавкаске земље. Осим кајсије симбол Јерменије је и грожђе. По легенди, када је Ноје изашао из Арке након потопа, управо је на тлу Јерменије засадио лозу од које је израсло грожђе. Климатски услови у Јермении су веома погодни за ову воћку, а велики проценат шећера у плоду гарантује врхунска вина и ракију. Нар симболизује плодност и богатство, а према старој јерменској традицији, млада удара наром о зид куће да би било много дечице у браку. Кухиња Напомене Референце Литература Спољашње везе Влада Јерменије Скупштина Јерменије Председник Јерменије Судство Јерменије Министарство унутрашњих послова Републике Јерменије Национална служба за статистику Републике Јерменије Званична туристичка презентација Централна изборна комисија Републике Јерменије Међународни аеродром Цвартност, Јереван Централна Банка Јерменије Флора и фауна Јерменије Привредна комора Републике Јерменије Национални Институт за проучавање Геноцида Јерменије Историја Јерменије Вахана М. Куркијана Списак свих иностраних дипломатских представништава у Републици Јерменији Државе у Европи Кавказ Евроазијска економска унија Државе у Азији Континенталне земље


Архитектура – Црква Лазарица Поред односа архитектуре Лазарице према оновременим владарским и властеоским задужбинама, за датирање су битна још два момента : њен положај у комплексу престонице и утврђивање године рођења Стефана Лазаревића, према изворном податку Константина Филозофа о подизању цркве. Ако усвојимо да је грађење Лазаревог Крушевца започето око 1374. године и да је прво саграђен мали град, зидање Лазарице би се поклопило са завршним градитељским подухватима у оквиру проширења престонице (велики град) обављеним најкасније до 1377/78. године. Како је 1377/78. година и највероватније година рођења Стефана Лазаревића, она би била терминус пост љуем за грађење цркве. Терминус анте љуем непосредно би била година смрти њеног ктитора (1389), али је извесно да се ова граница мора померити на више. С обзиром на познате примере градитељске праксе у средњевековној Србији и на релативно сведене димензије грађевине, време од 2-3 године било би довољно за потпуну изградњу Лазарице. Тако би се подизање Лазареве придворнице могло доста поуздано сместити у временски оквир 1377/78 – 1380. године. Овако успостављени односи постављају проблем модула и примене мерне јединице (свакако је реч о некој од стопа). Многа мерења “’мањих структура“ на Лазарици указала су да основна мерна јединица, стопа, и основни модул нису истоветни. Опсежна мерења опека (дим. 28,2 : 14,1 : 4,7 цм) и утврђивања измерених вредности, као и примена опека, доводе до закључка да је модул једнак дужини опеке и износи 28,2 цм. При томе, полазна геометријска величина а садржи 13 модула. На Лазарици долази до изражаја тежња ка развијању вертикале, што потенцирају прислоњене колонете које се продужавају у тордиране полустубиће, затим разуђени пиластри и степеновање маса према завршном акценту, главној куполи саграђеној на надвишеном коцкастом постољу. При томе, спољни облици одговарају унутрашњем склопу и сразмерама грађевине. Ова појава може се пратити у византијској архитектури ренесансе Палеолога, а нарочито је типична за градитељство у време краља Милутина, са Грачаницом као главним представником таквих схватања. Наглашено стремљење цркве у висину уравнотежено је постављањем два кордонска венца који идући читавим обимом грађевине деле фасаде на три зоне. Најнижа, приземна зона има улогу масивног постоља Изнад ње, на самом кордонском венцу, распоређују се у правилном ритму прозорски отвори, данас једноделни, некада богатији, Изведени као бифоре са прозорским стубићима. Трећа зона (изнад вишег кордонског венца) је најбогатије решена. У пољима испод слепих аркада смештене су камене перфориране розете, или су та поља обелчежена шах-пољима изведеним у материјалу, као на западној фасади. По свој прилици, полихромни ефекти ове зоне били су раније појачани исликаним шах-пољима у простору око розета, као и у пољима испод слепих аркада без розета. Розете су пласиране и испод архиволти на кубичним постољима главне куполе и куле-звоника над припратом. Зону завршава византијсји тестерасти венац од опеке (уп.црт. 2,3,6,8). Лазарица је велико дело српске средњевековне архитектуре и позне византијске архитектуре у целини, јер има одлике које су изнад општег, изнад типичног – изузетну хармоничност целине, потпуну зрелост и довршеност. Високе вредности њене архитектуре у идеалном односу структуре и облика, односима делова према деловима и целини и рафинованој обради детаља, најбоље се осете у поређењу са споменицима ранијег или познијег периода на простору византијког културног утицаја. На Лазарици је до краја заокружен сасвим нов градитељски и ликовни поглед на свет, који је, иако нов, израстао из старије српске традиције и најбољих искустава византијске уметности.


source: fineweb

text: Глад Глад је осећај у организму изазван недостатком хране и праћен је осећајем нелагодности, грчевима, мучнином, малаксалошћу и психичком слабошћу. Глад је честа појава у неразвијеним земљама света у којима је због ратова, временских неприлика и заосталог начина обраде земљишта становништво изложено гладовању (лишавању хране потребне за одржавање виталности организма и надокнаду потрошене енергије). Данас је то један од највећих проблема савременог света. Почео се системски истраживати и делимично решавати успостављањем Уједињених нација и њихове специјализоване организације за пољопривреду и исхрану (ФАО) у Риму 1945. године.


source: wikipedia

text: Сан Марино (), званично Најузвишенија Република Сан Марино (), или често скраћено као Република Сан Марино (), држава је у јужној Европи, на источном ободу Апенина. У потпуности је окружен територијом Италије. Смештен на североисточној страни Апенинских планина, Сан Марино покрива површину од нешто више од и има 33 562 становника. Главни град је град Сан Марино, а његово највеће насеље је Догана. Службени језик Сан Марина је италијански. Држава је добила име по Светом Марину, клесару са тадашњег римског острва Раба, у данашњој Хрватској. Рођен је 275. године, Марин је учествовао у обнови Риминиских градских зидина након што су их либурнски гусари уништили. Затим је Марин основао независну монашку заједницу на Монте Титану АД године; стога Сан Марино тврди да је најстарија постојећа суверена држава, као и најстарија уставна република. Политика Сан Марина се руководи његовим уставом који диктира да сваких шест месеци парламент Сан Марина мора да изабере два капетанска регента. Капетански регенти имају једнака овлашћења и слободни су да их спроводе у оквиру граница устава и парламентарног законодавства до истека њиховог мандата. Економија земље углавном се заснива на финансијама, индустрији, услугама и туризму. То је једна од најбогатијих земаља света по БДП-у по глави становника, са цифром која је упоредива са најразвијенијим европским регионима. Сматра се да Сан Марино има веома стабилну економију, са једном од најнижих стопа незапослености у Европи, без државног дуга и буџетским суфицитом. Географија Сан Марино је енклава окружена Италијом у јужној Европи. Једна је од само три земље на свету које су потпуно затворене другом земљом (друге су Ватикан, такође ограђен од Италије, и Лесото, окружен Јужном Африком). То је трећа најмања држава у Европи, после Ватикана и Монака, и пета најмања држава на свету. Граничи се са два италијанска региона, на североистоку са Емилијом Ромањом и регионом Марке на југозападу. Удаљеност између најсеверније и најјужније границе Сан Марина износи 12 km. Има површину од 60,57 km2. Сан Марино се налази у брдовитој унутрашњости Апенинског полуострва, око 15 km југозападно од јадранске обале Риминија. Највиши врх је Монте Титано чија висина је 739 m на развођу река Марекија на западу и Марекија Конка на истоку. Стрме падине планине Титано, као и други стрми пејзажи Сан Марина, прекривени су прилично густом вегетацијом, типичном за медитерански екосистем. Ту се могу видети и шуме лишћара, испуњене јаворовима и храстовима и пространства четинара, посебно много борова. У жбунастим пределима доминирају стабла ловора, мирте, лаванде, јагоде и маслине. Фауна овог региона се углавном састоји од врста које су биле у стању да се прилагоде или чак искористе људско присуство: лисице, зечеви, јежеви и куне. Друге животиње, као што су срндаћ или ласица, населиле су се у шумским пределима који нуде добру заштиту. Врсте птица су једнако разноврсне: соколови се гнезде, на пример, на најстрмијим стенама или на врховима дрвећа. Од птица певачица могу се наћи: славуј, чешљугар и јуричица. Клима Клима је влажног суптропског типа, али је блажа него у приморју због надморске висине. Лети температура варира од 20 °C до 30 °C, а зими од -2 °C до 10 °C. Просечне падавине износе 550 -{mm}- годишње. Историја Оснивање Према предању, Сан Марино је основан 301. године када је Свети Марин из Далмације, побегао са далматинског острва Раба како би се спасио Диоклецијана, антихришћанског римског императора. Марин се сакрио на врху планине Монте Титано, где је саградио малу цркву и тако основао садашњи град и државу Сан Марино. Сан Марино је једна од најстаријих држава на свету. Званично је основана 3. септембра 301. године, али је била у саставу тадашњег Римског царства. Кјезануова је одлучила да се придружи држави 1320. године, а 1420. године у састав су ушли Фаетано, Фјорентино, Монтеђардино и Серавале. Од тада су границе земље непромењене. Нови век Сан Марино је био под страном војном окупацијом три пута у историји и то увек накратко. Чезаре Борџија, син папе Александра VI је 1503. године шест месеци окупирао Републику све док наследник његовог оца, папа Јулије II, није интервенисао и обновио независност земље. Дана 4. јуна 1543. године, Фабијано ди Монте Сан Савино, нећак каснијег папе Јулије III, покушао је да освоји републику, али његова пешадија и коњица нису успели јер су се изгубили у густој магли, коју су Санмаринци приписивали Светом Квирину, чији је празник био. Сан Марино је усвојио писани устав 8. октобра 1600. године. Након што је Војводство Урбино припојено Папској држави 1625. године, Сан Марино је постао енклава унутар папских држава. То је довело до тражења формалне заштите Папске државе 1631. године, али то никада није представљало де папску контролу над републиком. Кардинал Алберони је 17. октобра 1739. године окупирао земљу, али грађанска непослушност и тајне поруке послате папи Клементу -{XII}- резултовале су у признавање права Сан Марина и повраћај независности, 5. фебруара 1740. године. То се десило на празник Свете Агате и она је од тада постала заштитница Сан Марина. Напредовање Наполеонове војске 1797. године представљало је кратку претњу независности Сан Марина, али је земљу од губитка слободе спасио један од њених регента, Антонио Онофри, који је успео да задобије поштовање и пријатељство Наполеона. Због Онофријеве интервенције, Наполеон је у писму Гаспару Монжу, научнику и комесару француске владе за науку и уметност, обећао да ће гарантовати и заштитити независност Републике, чак је понудио и проширење њене територије према њеним потребама. Понуду су регенти одбили, плашећи се будуће одмазде од реваншизма других држава. Ђузепе Гарибалди је ујединио Италију 1860. године а своје склониште од непријатеља направио је у Сан Марину. Тамо је добио новчану помоћ и намирнице које су му биле потребне да доврши своју кампању. Гарибалди је гарантовао да ће Сан Марино увек бити независна суверена држава. Сан Марино и Краљевина Италија потписали су Конвенцију о пријатељству 1862. године. Савремено доба Током Првог светског рата, када је Италија објавила рат Аустроугарској 24. маја 1915, Сан Марино је остао неутралан, а Италија је била непријатељски настројена због те одлуке, сумњајући да би Сан Марино могао да пружи уточиште аустријским шпијунима којима би се могао дати приступ новој радиотелеграфској станици. Италија је покушала насилно да успостави одред карабињера у Републици, а када то није успела, прекинула је телефонске линије у Сан Марину. Две групе од по десет добровољаца придружиле су се италијанским снагама у борбама на италијанском фронту, прва као борци, а друга као медицински корпус који је управљао пољском болницом Црвеног крста. Постојање ове болнице касније је условило да Аустроугарска обустави дипломатске односе са Сан Марином. Током Другог светског рата, Сан Марино је остао неутралан, иако је у чланку у Њујорк тајмсу погрешно објављено да је објавио рат Уједињеном Краљевству, 17. септембра 1940. године.Влада Сан Марина је касније пренела поруку британској влади у којој су негирали ову тврдњу. Сан Марино је 26. јуна 1944. године бомбардовало Краљевско ратно ваздухопловство, верујући да су Сан Марино преплавиле немачке снаге и да се користи за прикупљање залиха и муниције. Бачено је преко 250 бомби које су оштетиле железницу и убиле 63 особе. Влада Сан Марина је истог дана изјавила да се на њеној територији не налазе никаква војна постројења или опрема и да није дозвољен улазак зараћеним снагама. Сан Марино је прихватио хиљаде цивилних избеглица када су савезничке снаге прешле Готску линију. Сан Марино је имао прву демократски изабрану комунистичку владу на свету – коалицију између Комунистичке партије Сан Марина и Социјалистичке партије Сан Марина, која је била на власти између 1945. и 1957. године. Постао је члан Савета Европе 1988. и Уједињених нација 1992. године. Није члан Европске уније, иако користи евро као своју валуту (иако правно није део еврозоне). Пре увођења евра, валута земље била је санмаринска лира. Становништво Становништво Сан Марина је по попису из 2002. године бројало 28.753 становника. Од тога су 83,1% особе рођене у Сан Марину, а 12% су Италијани. Више од 13.000 држављана Сан Марина живе у иностранству. Због мале површине густина насељености је велика и износи 475 становника по км2. Религија Сан Марино је претежно католичка држава — преко 97% становништва следи римокатоличку веру, али католичанство није државна религија. Око половине оних који се изјашњавају као католици, практикују веру. У Сан Марину нема бискупске столице, мада је његово име део данашњег бискупијског наслова. Историјски, различите жупе у Сан Марину биле су подељене између две италијанске бискупије, углавном у бискупији Монтефелтро, а делом у Риминији. Године 1977, подешена је граница између Монтефелтра и Риминија тако да је цео Сан Марино пао у бискупију Монтефелтро. Бискуп Монтефелтро-Сан Марина борави у Пенабилију, у италијанском округу Пезаро и Урбино. Према правилима о порезу на доходак, постоји одредба да порески обвезници имају право да захтевају доделу 0,3% свог пореза за доходак Католичке цркве или за добротворна друштва. Цркве обухватају две верске групе Валденске цркве и Јеховине сведоке. Римокатоличка бискупија Сан Марино-Монтефелтро била је до 1977. године историјска бискупија Монтефелтро. То је суграган надбискупије Равена-Червија. У бискупију су укључене све жупе Сан Марина. Најраније помињање Монтефелтра, као Мона Феретри, налази се у дипломама којима је Карло Велики потврдио донацију Пепина. Први познати бискуп Монтефелтрабио је Агато (826), чије је пребивалиште било у Сан Леу. Под бискупом Фламиниосом Дондијем (1724), столица је поново пренета у Сан Лео, али је касније враћена у Пенабили. Историјска бискупија била је супраган надбискупије Урбино. Од 1988. године формално постоји апостолска нунцијатура за републику, али је нунциј задужен за Италију. У Сан Марину постоји Јеврејско присуство најмање 600 година. Прво помињање Јевреја у Сан Марину датира са краја 14. века, у званичним документима који бележе пословне трансакције Јевреја. Много је докумената у периоду од 15. до 17. века који описују јеврејске договоре и потврђују присуство јеврејске заједнице у Сан Марину. Јеврејима је влада дозволила службену заштиту. Током Другог светског рата, Сан Марино је обезбедио уточиште за више од 100.000 Италијана и Јевреја (отприлике 10 пута више од Самаринизке популације у то време) од нацистичког прогона. Према подацима из 2012. године, остало је мало Јевреја. У 2019. години отворена је 'Капела три религије', прва таква врста грађевина посвећена међурелигијском дијалогу. Административна подела Сан Марино је подељен у девет кастела (општина). Највећи град у држави је Догана са 7.000 становника. Налази се на граници са Италијом и припада највећем округу Серавале. Главни град је Сан Марино који има 4.063 становника. Привреда Сан Марино нема природних ресурса, тако да се његова територија користи за пољопривреду. Узгајају се житарице, вино, маслине и воће. Од животиња узгајају се говеда и свиње. Све до шездесетих година 20. века становници Сан Марина су живели од пољопривреде. Од тада почињу да се развијају и друге делатности као што су занатство, трговина и пре свега туризам. Сан Марино извози вино, лан, занатске производе и маркице. Продаја маркица представља 10% бруто домаћег производа. Други велики извор профита је туризам, који директно или индиректно чини 60% државне зараде. Становници Сан Марина не плаћају никакав или плаћају врло мали порез. Просечна годишња зарада износи 10.300 долара. У сектору услуга ради 52% активног становништва, 41% у секундарном сектору и 7% у пољопривреди. Од јануара 2002. званични новац Сан Марина је евро, а пре тога то је била италијанска лира. Саобраћај У држави постоји 220 км путева. Главно је аутопут Сан Марино дужине 8,9 -{km}-. Таблице на возилима су беле бојима са плавим бројевима и грбом. У Сан Марину нема међународних аеродрома, али постоји мала приватна писта која се налази у Торачију. Већина туриста који стигну авионом слете на међународни аеродром Федерико Фелини који се налази у близини италијанског града Риминија. Између Риминија и града Сан Марина постоји редовна аутобуска линија која је популарна и међу туристима и радницима који путују у Сан Марино из Италије. Јавни превоз у Сан Марину састоји се од осам локалних аутобуских линија. Ограничена лиценцирана такси служба ради широм земље. У Републици послује седам лиценцираних такси компанија, а италијански таксији редовно раде у Сан Марину када превозе путнике покупљене на италијанској територији. Постоји жичара дужине 1,5 километара која повезује град Сан Марино на врху Монте Титана са Борго Мађорем. Данас у Сан Марину не постоји железница, али је постојала у кратком периоду пре Другог светског рата. Пруга је отворена 12. јуна 1932. године. Била је то електрична железница, напајана из надземних каблова. Имала је велику фреквенцију путника, али је током Другог светског рата скоро потпуно уништена. Многи објекти као што су мостови, тунели и станице остају видљиви и данас, а неки су претворени у паркове, јавне пешачке стазе или саобраћајнице. Две реке протичу кроз Сан Марино, али нема већег воденог саобраћаја или луке. Спорт Сан Марино је познат по трци Формуле 1. Трка се не вози на територији Сан Марина већ 100 -{km}- северозападно одатле у Имоли. До тога је дошло 1980. када је Велика награда Италије из Монце пребачена у Имолу. Услед протеста одлука је следеће године поништена, а како Италија није могла да има две трке, трка у Имоли се од 1981. вози као Велика награда Сан Марина. Иако Сан Марино има малу популацију има сопствени фудбалски шампионат и фудбалски савез основан 1931. Првенство се састоји из петнаест екипа које су у почетку подељене у две групе од по седам и осам екипа, а затим по три првопласиране иду даље и боре се за првака по куп формату. Прву медаљу за Сан Марино на Олимпијским играма је освојила такмичарка у стрељаштву Алесандра Перили. Погодила је 29 мета у финалу, надмашивши три од пет ривалки и тако стигла до бронзе у Токију 2020. године. Неколико дана касније, спортисти Сан Марина су освојили још две медаље на играма у Токију, сребро у стрељаштву и бронзану медаљу рвач Мајлс Амин. Галерија Референце Спољашње везе Министарство спољних послова Сан Марина Народни музеј Сан Марина Званична туристичка презентација Сан Марина Скупштина Сан Марина Универзитет Сан Марина Државе у Европи Енклаве Континенталне земље


text: 31. јануар је тридесет први дан у години у Грегоријанском календару. 334 дана (335 у преступним годинама) остаје у години после овог дана. Догађаји 1747 — Отворена је Лондонска болница Лок, прва клиника у свету за венеричне болести. 1808 — Огист Мармон је прогласио анексију Дубровачке републике, чиме је она престала да постоји. 1859 — Завршена је Светоандрејска скупштина која је започела са радом 30. новембра 1858. године. Под притиском опозиције и то уставобранитеља и групе либерала, одузет је мандат кнезу Александру Карађорђевићу и предат је кнезу Милошу Обреновићу, те је на тај начин отпочела његова друга владавина. 1865 — Амерички Конгрес је усвојио Тринаести амандман на Устав САД, којим је укинуто ропство и послао га парламентима савезних држава на ратификацију. 1878 — Ослобођење Врања у Другом српско-турском рату извршено је под командом генерала Јована Белимарковића. Значајан допринос дао је и тада млади потпоручник, а касније славни војвода Степа Степановић . 1917 — Немачка је у Првом светском рату објавила „тотални рат на мору“ у намери да неограниченим подморничким ратом принуди Велику Британију на капитулацију. Торпедовање америчких бродова нагнало је дотад неутралне САД да уђу у рат против Централних сила. 1930 — Отворена је Лондонска поморска конференција, која је завршена 22. априла споразумом Велике Британије, САД, Француске, Италије и Јапана о регулисању подморничког ратовања. 1946 — Усвојен је први устав социјалистичке Југославије, којим је она успостављена као федерација шест република. 1950 — Председник САД Хари Труман објавио је да је наложио производњу хидрогенске бомбе. 1958 — Први амерички вештачки сателит „Експлорер 1“ лансиран је из базе Кејп Канаверал, на Флориди. 1962 — На иницијативу САД, на скупу одржаном у Уругвају, Куба је искључена из Организације америчких држава и донета је резолуција о забрани трговине с њом. 1964 — Ка Месецу је лансирана совјетска аутоматска станица „Луна 9“, која се три дана касније меко спустила и емитовала прве ТВ снимке површине Мецеса. 1966 — Основан фудбалски клуб ФК Енерги Котбус из истоименог немачког града. 1971 — Између Источног и Западног Берлина успостављен је ограничени телефонски саобраћај, први пут после 19 година. У Белгрејд театру у Енглеском граду Ковентрију, комичарска група "Летећи циркус Монтија Пајтона" је први пут имала наступ на позоришној бини. 1990 — У Москви је отворен амерички ресторан „брзе хране“ „Мекдоналдс“. 1996 — Специјални изасланик генералног секретара УН за људска права Елизабет Рен саопштила је да у Босни има око 200 до 300 масовних гробница и да су за злочине током рата у БиХ, поред Срба одговорни и босански Хрвати и Муслимани. 1997 — У сукобу наоружаних Албанаца и припадника српске полиције код Вучитрна на Косову убијена су три Албанца и рањена три припадника МУП Србије. 1998 — Скупштина Републике Српске на заседању у Бањој Луци одлучила је да се седиште владе Републике Српске са Пала премести у Бању Луку. 2001 — Након деветомесечног суђења шкотски суд осудио је на доживотну робију Либијца Абдел Басет ал Меграха (49) због подметања бомбе у авион Пан Ам-а, који се у децембру 1988. срушио изнад шкотског града Локербија и усмрти 270 људи. Његов саучесник Амин Калифа Фахим ослобођен је оптужби. 2002 — На другом Антиглобалистичком социјалном форуму у Порто Алегреу у Бразилу усвојена је декларација у једанаест тачака о праведнијем светском поретку. 2002 — Ирска католичка црква пристала је да плати одштету од 110 милиона долара људима који су детињство провели у црквеним сиротиштима, где су их свештена лица сексуално злостављала. За сада је тужбе поднело 3.500 људи који су живели у таквим црквеним институцијама. 2006 — Веће Европске уније у Бриселу именовало Кристијана Шварц-Шилинга за специјалног представника Европске уније за Босну и Херцеговину Криза између Данске и арапских земаља се наставља због објављених 12 цртежа Мухамеда. Америчка Академија филмских уметности и наука објавила номинације за овогодишњег Оскара . 2020 — Уједињено Краљевство и Гибралтар су се формално повукли из Европске уније. Рођења 1543 — Токугава Ијејасу, оснивач и први шогун династије Токугава која је владала Јапаном. (прем. 1616) 1769 — Андре-Жак Гарнерен, француски проналазач падобрана од некрутих материјала. (прем. 1823) 1797 — Франц Шуберт, аустријски композитор. (прем. 1828) 1819 — Васа Живковић, српски песник и свештеник. (прем. 1891) 1841 — Лаза Костић, зачетник модерне српске поезије. (прем. 1910) 1865 — Патријарх московски Тихон, био је патријарх московски и све Русије одмах након завршетка Октобарске револуције. (прем. 1925) 1868 — Теодор Вилијам Ричардс, први је амерички добитник Нобелове награде за хемију 1914. године. (прем. 1928) 1872 — Јане Сандански, македонски револуционар. (прем. 1915) 1881 — Ирвинг Лангмјур, амерички физикохемичар, добитник Нобелове награде за хемију 1932. године. (прем. 1957) 1883 — Емил Војт, некадашњи атлетичар Уједињеног Краљевства, био је први, последњи и једини олимпијски победник у дисциплини трчања на 5 миља, која је постојала само на Олимпијским играма 1908 године у Лондону. (прем. 1978) 1884 — Теодор Хојс, први председник Западне Немачке после Другог светског рата, 1949 - 1959. године. (прем. 1963) 1902 — Талула Банкхед, америчка глумица. (прем. 1968) 1906 — Бранко Шотра, српски сликар. (прем. 1960) 1911 — Видовита Ванга, бугарска пророчица. (прем. 1996) 1914 — Епископ Варнава Настић (световно име Војислав Настић), био је епископ СПЦ. (прем. 1964) 1915 — Марко Фотез, позоришни редитељ, театролог и књижевник. (прем. 1976) 1922 — Џоан Дру, америчка глумица. (прем. 1996) 1928 — Душан Џамоња, југословенски вајар, члан САНУ. (прем. 2009) 1929 — Џин Симонс, америчко-енглеска глумица. (прем. 2010) 1929 — Рудолф Месбауер, немачки физичар, добитник Нобелове награде за физику (1961). (прем. 2011) 1932 — Томислав Калоперовић, српски фудбалер и фудбалски тренер. (прем. 2002) 1933 — Бернардо Провенцано, италијански члан мафије и први човек Коза ностре до 2006. године када је ухапшен. (прем. 2016) 1935 — Кензабуро Ое, јапански књижевник, добитник Нобелове награде за књижевност. (прем. 2023) 1937 — Филип Глас, амерички композитор класичне музике. 1937 — Иван Клајн, српски академик и филолог. (прем. 2021) 1938 — Беатрикс од Холандије, некадашња холандска краљица. 1943 — Шпела Розин, словеначка глумица. 1948 — Феђа Стојановић, српски глумац. (прем. 2021) 1949 — Кен Вилбер, амерички интегрални филозоф. 1955 — Вирђинија Рузич, румунска тенисерка. 1956 — Стефан Мајевски, пољски фудбалер и фудбалски тренер. 1960 — Жељко Штурановић, црногорски политичар. (прем. 2014) 1964 — Џеф Ханеман, амерички музичар, најпознатији као суоснивач и гитариста групе -{Slayer}-. (прем. 2013) 1965 — Влада Стошић, српски фудбалер. 1966 — Декстер Флечер, енглески глумац, редитељ и сценариста. 1966 — Јирки Јухани Јервилехто, фински аутомобилиста, возач Формуле 1. 1970 — Мини Драјвер, енглеско-америчка глумица и музичарка. 1971 — Патрисија Веласкез, венецуеланска глумица и модел. 1973 — Порша де Роси, аустралијско-америчка глумица и модел. 1976 — Трајанос Делас, грчки фудбалер и фудбалски тренер. 1976 — Тајрон Незби, амерички кошаркаш. 1977 — Кери Вошингтон, америчка глумица. 1979 — Милан Васић, српски позоришни, телевизијски и филмски глумац. 1981 — Џастин Тимберлејк, амерички музичар, музички продуцент и глумац. 1982 — Елена Папаризу, грчка певачица. 1982 — Марет Ани, естонска тенисерка. 1983 — Фабио Кваљарела, италијански фудбалер. 1984 — Џереми Воринер, амерички атлетичар. 1985 — Каломира, грчко-америчка певачица и модел. 1985 — Новак Мартиновић, српски фудбалер. 1989 — Џоана Аткинс, америчка атлетичарка. 1989 — Наталија Дуко, чилеанска атлетичарка. 1990 — Николас Лапровитола, аргентинско-италијански кошаркаш. 1997 — Донте Дивинћенцо, амерички кошаркаш. Смрти 1418 — Мирча I Старији, био је један од најважнијих кнежева Влашке. (рођ. 1355) 1606 — Гај Фокс, енглески војник и завереник. 1729 — Јакоб Рогевен, холандски истраживач. (рођ. 1659) 1828 — Александрос Ипсилантис, вођа грчког отпора против Османског царства. (рођ. 1792) 1898 — Велимир Михаило Теодоровић, ванбрачни син кнеза Михаила и Марије Бергхаус. (рођ. 1849) 1933 — Џон Голсворди, енглески романописац и драматург. Добитник је Нобелове награде за књижевност 1932. године. (рођ. 1867) 1933 — Алфредо Салафија професор хемије са Сицилије, стручњак за балсамовање и препарирање животиња. (рођ. 1867) 1943 — Малчи Белич југословенски народни херој из Словеније. (рођ. 1908) 1956 — Александер Милн, енглески писац. (рођ. 1882) 1962 — Петар (Пјер) Крижанић, југословенски карикатуриста, писац и есејиста. (рођ. 1890) 1966 — Драгиша Недовић, српски композитор, музичар и текстописац народне музике. (рођ. 1916) 1972 — Хана Машкова, чехословачка клизачица у уметничком клизању. (рођ. 1949) 1974 — Семјуел Голдвин, амерички филмски продуцент, један од оснивача компаније ”Метро-Голдвин-Мајер”. (рођ. 1882) 1988 — Недељко Гвозденовић, сликар, професор Академије ликовних уметности у Београду, академик. (рођ. 1902) 1991 — Џон Бардин, амерички научник, добитник две Нобелове награде за физику, 1956. и 1972. године. (рођ. 1908) 1994 — Томанија Ђуричко, српска глумица. (рођ. 1914) 1996 — Мартин Јонаш, сликар-наивац, оснивач прве сеоске галерије слика у Ковачици. (рођ. 1924) Драган-Бата Огњеновић, каратиста, репрезентативац, професионални првак Европе у фул-контакту и првак света у кик-боксу. (рођ. 1958) 1997 — Света Лукић, књижевник и књижевни критичар, уредник ТВ Београд. (рођ. 1931) 1999 — Бариш Манчо, турски рок певач. (рођ. 1943) 2001 — Гордон Руперт Диксон, канадски писац научне фантастике. (рођ. 1923) 2009 — Ингемар Јохансон, шведски боксер, професионални првак света у тешкој категорији. (рођ. 1932) 2014 — Миклош Јанчо, мађарски филмски редитељ и сценариста. (рођ. 1921) Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Светог Атанасија Великог - архиепископ александријски Светог Максима - архиепископ влахозапланински 1918 — У Русији је 31. јануар био последњи дан рачунања времена према Јулијанском календару, а следећег дана датум је означен као 14. фебруар према Грегоријанском календару. 1946 — Југословенска Уставотворна скупштина донела је први Устав Федеративне Народне Републике Југославије, којим је дефинисано шест саставних република: Босна и Херцеговина, Македонија, Словенија, Србија, Хрватска и Црна Гора. Национални дан без дуванског дима. Референце 131


Што је боље: левомицетин или натријум сулфацил (албуцид)? - Наочаре - 2018 Што је боље: Албуцид или Левомицетин? Суочавање између Албутида и Левомицетина! Онлине гласање ће помоћи да се идентификује најбољи производ из овог сегмента производа. Такође можете изразити своје гледиште тако што ћете учествовати у истраживању. Ваш глас може зависити од исхода. Тешко одговорити? Затим, пре него прочитали прегледе других људи који су имали времена да тестирају функцију дроге на себе. Када почнете да гласате, обавезно упоређујте лично искуство коришћења Левомицетина и Албуцида. Укупна процена треба да се састоји од квалитета производа, присуства или одсуства нежељених ефеката, општег утиска након примјене. Саветујемо да не узимамо у обзир цену лекова, обратите пажњу искључиво на ефикасност. Шта су капи за очи за децу? Левомицетин: упутства за употребу Левомицетин - распрострањени антибиотик широког спектра деловања на организму. Лек има антимикробно дејство, чији механизам карактерише уништење патогене микрофлоре. Левомицетин капи за очи показали су широку примену у офталмологији, показујући се као високо ефикасан лек у лечењу многих болести очију. Лијек за спољну употребу Левомицетин капи за очи у офталмологији примењују се од свега, међутим главна сврха - уништавање заразне патологије, која утиче на органе вида. Фармаколошки производ споља је апсолутно хомогена провидна течност која нема карактеристичну нијансу, мирис. Развија се лек заснован на хлорамфениколу (антибактеријски антибактер од широког спектра). За 1 мл течне супстанце је неопходан довољно висок садржај главне активне супстанце, што је 2,5 мг (1/4 удела). Отпуштајући, произвођач пакује лекове Левомицетин капљице на пластичне боце од 10 мл и 5 мл. Свака ставка производа пакује се у посебну заштитну картонску кутију, упуте за употребу су приложене. Бочица представља неку врсту капљица, благо мекана на додир. Облик паковања омогућава брзо и лако лако се капи Левомицетин у жељену зону, лагано стискање бочице. Активност лека је последица промене у синтези протеина патогеног организма на интрацелуларном нивоу. Главне компоненте имају за циљ: спирохете, друге патогене микроорганизме, укључујући оне који остају отпорни на стрептомицин, пеницилин. Снажна активност је примећена у односу на једноћелијске микроорганизме, киселост бактерије. Левомицетин капи за очи се широко користе за дјецу, како је наведено у упутствима за употребу. Лијек се сматра сигурним, јер када уђе у коњуктивни врећак, споро акумулирање течности на рожњачи, склеру, друге коморе за очи. Пенетрација у зону сочива потпуно је искључена, крв током терапије практично се не разликује од садржаја активних супстанци. Излази из бубрега, са урином. Хлорамфеникол капи именован пацијената одрасле или дете са лезијама различитих региона очних инфективних патологија, патогена који су веома осетљиви на хлорамфеникол. Офталмолог дијагностикује једну од следећих болести: запаљење слузнице, које има бактеријски, заразни, вирусни карактер (коњунктивитис); кератитис (оштећење рожњака патогеним микроорганизмима); блефаритис (колонизација патогеном микрофлора ткива капака). Широка примена је одређена превентивним мјерама које дозвољавају спречити заразне болести органа вида. Упркос чињеници да се од коњунктивитиса јављају и друге патологије ока дозвољено је користити чак и за дјецу, лек се карактерише низом специфичних контраиндикација: индивидуална негативна реакција тела на лек; болести повезане са абнормалним системом хематопоезе (узрок је делимична апсорпција главне активне супстанце крвљу); хроничне болести коже (нпр. псоријаза); трудноћу било којег периода; старост малог пацијента. Важно је започети кориштење, нарочито ако агент никада није био кориштен прије, како би се провјерили могући нежељени ефекти. Високо ефикасна медицина Дозвољено је коришћење без претходне консултације специјалиста, како исцети лек Левомицетин, детаљно је описан у упутствима. Међутим, стручњацима се не препоручује да се ангажују на само-лијечењу више од три дана, јер би требао одредити офталмолога, имајући у виду тренутни статус пацијента. Приликом сусрета са упутством, постаје јасно да капљице капље из коњуктивитис треба пажљиво Хлорамфеникол веома јака дрога, не може се занемарити у дози одређеном: ињектира се директно у коњунктивалну врећу, кап по сваком оку, фреквенцију пријема од 3 до 4 пута дневно. Прави лекови ће осигурати брз опоравак без изазивања нежељених ефеката. Упркос чињеници да се лек сматра антибиотиком, има комплексан састав, он се толерише прилично добро. Следећи нежељени ефекти су ретки: алергијска реакција на подручју око; Уочавајући да органи вида након употребе оваквог уређаја осећају неугодност, изглед се мења, важно је што је пре могуће прекините третман, чак и ако га је прописао офталмолог. Одмах пријавите лекару замените лек. Нема проблема са куповином високо ефикасног лека. Дистрибуција се врши преко апотекарске мреже без лекарског рецепта. Стручњаци сматрају да је лек на сигурном, са правилном употребом за психомоторне реакције, пажњу, акцију мозга, на било који начин не утиче, што је уствари због доступности. Цена варира у року од 50 рубаља. Фармаколошки производ има следеће аналогије: Одредити шта је најбоље за одређеног пацијента, може само офталмолог. Аналоги лека не смеју се мешати са лековима који имају сличан ефекат на тело, нпр. Албуцид или Флокал или Тобрек. Ови препарати потпуно другачије, Упркос чињеници да су прописани за сличне патологије. Једноставан потрошач, да бисте разумели да ли Албациде или Левомицетин купити, ипак морате знати шта је најбоље. Прва је јефтинија, главна компонента је сасвим другачија (сулфацетамид), ефикасност је слабија. Говорећи о Флоксал, што отежава да бира или хлорамфеникол, не схватајући да је боље, доктори кажу да је веома ефикасна, активна супстанца офлоксацину, али га узимајући донекле ограничава особу, на пример, није препоручљиво да када возите ауто. Фармацеутима, када говоримо о таквим лековима као што је Левомицетин, датум истека је подељен на два типа: пре отварања и након отварања бочице. Производ пакиран од стране произвођача на исправној температури складиштења не мења своје лековите својства до две године, након истека рока важења, не препоручује се употреба. После отварања бочице рок трајања се нагло смањује и траје само 30 дана. Левомицетин - упутства за употребу, начин примене, нежељени ефекти Око капи левомицетина: индикације и контраиндикације Лечење очних патологија је одговорна, озбиљна вежба. Да би одабрали лекове, препоручили сте третман, препоручите колико пута дневно узимате, може само искусан офталмолог. Запамтите, приликом куповине одговарајућег лека, било да је Левомицетин капи за очи или неки други аналог, увек прочитајте упутства. Никада не користите Левомицетин капи за очи, друге препарате за очи, чија је рок трајања одавно истекао. Последице таквог третмана могу довести до губитка вида, зато будите пажљиви!


Дан бијелих тракавица: Шути ако се не слажеш (да лажеш) (да лажеш) Пише: Дани(ј)ел Симић Постоји екипа која већ годинама организује Дан бијелих трака у Приједору и другим градовима, те у чијем кратком манифесту, између осталог, стоји: 31. маја 1992. године власти у Приједору наредиле су несрпском становништву да своје куће обиљежи бијелим заставама или чаршафима. При изласку из куће, око руке су морали носити бијелу траку. У мјесецима који су услиједили, више од 30.000 грађана и грађанки Приједора несрпске националности заточено је у логоре. Убијено је више од 3.000 људи. Међу њима су била 102 дјетета. Замислите да сте већ четврти пут организатор манифестације по имену Дан бијелих трака? Заснивате своје активности на култури сјећања на невино побијене цивиле, уздајући се искључиво у историјске чињенице? Но, кад вас се 30.05.2016. у Бањој Луци пита да дате конкретан материјални доказ да је неко у ратном руководству Приједора издао наредбу, уредбу или одлуку; да покажете фотографију барем, која доказује да су особе несрпске националности (дакле и Роми, Јевреји, Кинези, Аргентинци) морале да носе бијелу траку преко руке – ви немате одговор?! Зато сад све заборавите. Фашизам у име људских права Већ смо 7ff2 писали о томе, па не мислим расправљати о објективности, искреној намјери да се бави „свим цивилним жртвама рата“, финансијерима, мотивима и иконографији овог и сличних дешавања. То је већ одавно јасно. Дјелима доказано. Флоренс Артман најбоље свједочи колико је Хашки суд спрдња. И то сам јој и рекао, пошто су је из Оштре нуле позвали. Да увелича спрдњу. Мени је, пак, Неартмановица за столом рекла да „жали што сам се први јавио за ријеч, што говорим уопште“. Цитат завршен. Ваљда да се јасно демонстрира спремност на дијалог и уважавање различитог мишљења. Зато се знају лијепити етикете, клеветати и причати све могуће друге глупости, осим да се да одговор на једноставно питање: Дајте доказ за тврдњу по којој се зове ваша манифестација? Говор на избору за мис Људи муслиманске вјероисповјести у Приједору се нијесу сами побили. Нико нема право њиховој родбини, пријатељима или поштоваоцима забранити да их се сјећа на цивилизован и примјерен начин. Од ових ријечи ми се већ повраћа, колико се подразумијевају. Али, некима их морате написати и понављати само зато што се служите ћирилицом. Предрасудни шовинизам у име људских права је чудо једно. Поготово ако питате питања на која немају одговор. Шта је ту увредљиво или провокативно? Нико ни тада, ни годину касније, па најпослије ни ја сада не мислим расправљати о броју жртава. Још мање негирати злочин или анализирати масовне гробнице и сличне аутопсијске ствари. Да се и о томе, али мене је занимао одговор на једно разумљиво питање. Дајте више доказ, макар га фалсификовали! Не мислим расправљати ни о томе како Срби у Ефбиху и Неовисној Републици Хрватској немају такве услове за изградњу културе сјећања. Оно о чему мислим расправљати, јесте да већ неколико година захтијевамо да се пружи доказ о томе да је неко наредио да се носе бијеле траке? Један Фронталов аутор, Србин по сопственом изјашњењу, написао је серијал текстова о рату у Приједору, међу којима је и Носио сам бијелу траку. Он, као и многи други Приједорчани са којима сам разговарао, тврде да никад чули за то нијесу. Да је то чиста лаж у служби неоргиналне, баналне и прозриве пропаганде. Која је преамбициозно загризла, па сад не може да сажваће, без да се љути, виче и вријеђа. Четири године се, дакле, са Фронтала тврди да је то лаж; те сам ја, као оснивач предметног гласила, одлучио да не будемо у заблуди. Лично сам отишао синоћ, да непосредно питам те људе да ми одговоре, кад већ неће да се писмено изјасне? Стигли су се жалити организацији истих мотива и финансијера какви су и сами. Нама, да допуне своју изјаву или нешто демантују – нијесу. Четири године имају да смисле одговор, а одговора нема. Вод људи и два кера Четири године бављења овом манифестацијом условиле су да се у оријенталном дворишту веома оронуле и за архитектонску историју важне куће у Бањој Луци, скупи скоро двадесет људи. Са све урачуната четири говорника за столом. Два пса. И једном мацом. Извињавам се четвороношцима ако сам непажњом неког изоставио, али до отварања дискусије ту уопште није јасно о чему се ради. Жутог цуку чешкам, да не умрем од досаде. То је еснафско ћаскање. Хљеба преко погаче. Пије се пиво. Никотин се плете у зраке залазећег сунца. Причају се неки НВО-микронаративи, који изгледа уопште нијесу свјесни да се иза високих зидова њихове авлијице крије неки сасвим другачији, реалан свијет. То су неке импресионистичко-емотивне опсервације на политичке и друштвене теме о којима се нема благе везе. О политици поготово. Свима њима је нешто додијало. Све је исто као и прошле године. Сви су уморни. Сви су поражени инертношћу друштва. Нертмановици никако не прија: Што политичари имају легитимитет, а ми га немамо? Човјеку дође да заурла: Кандидуј се на изборима, увиди какав је стваран свијет! Али шутим пристојно, што љубитељку вербалног деликта, Цвету Артманову, неће спријечити да буде прва која ће ме покушати прекинути кад проговорим. Флоренс се неумјерено хвали. Али ако наставите инсистирати, види се да ни она нема одговор. А пуна је приче. Дохватају се обе говорнице паметних телефона. Гуглају, пишу, читају. Али ништа. Остали причају о активизму као да су заиста неки активисти. Активисти, алтруисти, азбучари... Када неко ко за четири године рада у граду од скоро 200.000 становника, окупи близу двадесет истомишљеника (већином и чланова организације), те не може дати доказ, тј. одговор на питање које је у сржи имена њихове манифестације, затим се због тога љути и дискриминише госте, најбоље је сам себи одговорио на питање шта је са активизмом. И о врсти свог порива за истим. Кварите им журку. Не разумију. Још се више праве да не разумију. Не схватају да је то лоше за циљ њихове дјелатности. По дефиницији. Да је минорна по броју досегнутих људи, поготово циљне групе. Да нема дијалога кад су за столом и у публици све истомишљеници. Да су то бачене паре њихових спонзора у смислу стварног суочавања са прошлошћу. Да кад се већина популације у Републици Српској НЕ СЛАЖЕ са њиховим приступом повијести, те да кад неко у старту лаже за бијеле траке, да му неће вјеровати ни даље кад буде говорио о броју и саставу жртава. Што је можда истина. Праве грешку као Стефан Каргановић. Он је правилно инсистирање на чврстим доказима у случају Сребренице 1995. замијенио политичким памфлетима за рачун власти и напослије агенцијском вијешћу да га пореска управа истражује за утају приликом утрошка донација Владе Републике Српске. Тад вам више не вјерују ни Србљи, а некмоли њихова исламизирана браћа. 004 Четири године ником од њих није пало на памет да саставе неко саопштење поводом наших „нетачних навода“ и пошаљу нам да виде би ли ми то објавили. Или би били као медији у Ефбиху. Знају да би. Зато и не шаљу. Четири године ни једне фотографије, аудиозаписа са локалне радио станице, или било каквог доказа да су власти Српске Републике БиХ свима који нијесу Срби, наредили у државно-организационом смислу, да носе бијеле траке при напуштању објеката. Како је то могуће? Четири године их јавно прозивате да се огласе тим поводом, а онда када одете и уживо их питате, они жале што сте уопште дошли и мисле да не би требали ни да причате на њиховом скупу?! Успут вам ни не дају одговор... Све у свему, одговора нема Више пута сам, чак се и бучно надгласавајући, поставио питање да ли неко има доказ за тврдњу око бијелих трака? Када га упорно нијесам добијао, а они су били намјерни да наставе даље, саопштио сам сљедеће: Нијесте ми дали одговор. Немате право да се љутите, када својим читаоцима будем рекао да лажете. Један од активистичке публике је полемисао, како он исто може рећи да ја лажем. Не знам откуда ми снага, али објаснио сам му да ја ништа не тврдим, па не могу ништа ни да лажем. Они који тврде да је неко наредио и да је неко у Српској носио траке у стилу Анте Павелића и Адолфа Хитлера, треба то и да докажу. Не ја. Ја тражим само доказ за нешто што је основни мотив њиховог четворогодишњег рада у Приједору. Ако нема доказа за нешто, изношење таквог податка у јавност не само онда да је лаж, већ је и изазивање вјерске и националне мржње. Што треба пријавити полицији. Шта рећи кад се домаћа Неартмановица плахо спремила за догађај, па је кренула да нам каже тачан број убијених у Приједору, те га онда није знала именовати? Колико је срећо било тачно мртвих у масовној гробници у Мркоњић Граду, након агресије Војске Хрватске на ову општину у Српској? Што вас нема тамо ни једне године? Добровољачка, Брчанска малта, Сијековац, Братунац, Тарчин..? Зашто се не борите да са натписа из центра Тузле скину „српски фашистички агресор“ или „српски злочинци“ у два наврата у Сарајеву? По одговор на та питања нијесам дошао. Они су наставили да праве разрадњу активизма. Причају о мандату. О лојалности. О одговорности. Само одговора уз одговорност не би. Рекао сам им затварајући капију за собом: Ћао људи, видимо се кад спремите одговор.