Аутор: Биљана Ђоровић (Интервју из „Атлантиса„) Извор: Печат Притисак за ширење патентираног ГМО семена један је од најопаснијих трендова у људској историји. Он обезбеђује позицију за три гиганта агробизниса САД, и потенцијални монопол на светско биљно семе преко патената за модификовано семе. Вилијам Енгдал, историчар и економиста, истраживач је чије књиге и студије откривају слику догађаја симулакрумски скриваних у обландама интерпретација институционално подржаваних историографија и званичних интерпретација. Његова прва књига – „Столеће рата: англо-америчка нафтна политика и Нови светски поредак“, разматра јавности непознате агенде вођења ратова и улогу политике нафте и енергената у бројним догађајима попут првог нафтног шока раних 70-тих, збацивања шаха у Ирану 1979. године и бројних других преломних збивања. Енгдалова књига: „Семе уништења: Скривена агенда ГМО“, једна је од најважнијих књига нашег времена. Она показује актуелност еугеничких идеја у основи наметања ГМО семена које, како аутор у предговору каже– „надилазе све што је овај писац током свог тридесетогодишњег рада открио на подручју економских и политичких догађаја, нафте, светске пољопривреде и трговине. Оно што сам почео откривати, надилазило је размере манипулација које су довеле до арапско – израелског Јом-кипурског рата из 1973. године. А те манипулације осмислила је строго тајна скупина бираних водећих особа из интересних кругова Владе, међународних банака и мултинационалних компанија, такозвана „група Билдерберг“. У својој књизи „Стољеће рата: англо-америчка нафтна политика и нови светски поредак“ истражио сам ту и друге завере које су служиле томе да Сједињене Америчке Државе и шачица водећих светских банака и компанија после 1945. године завлада светом. Заиста, завера о манипулацији генима, јер то јесте завера, тако је велика да измиче људској машти. Она је тако смела и истовремено тако једноставна да је до данас успевала да прође углавном неоткривена.“ Ваша књига: „Семе уништења, геополитика генетички модификоване хране и глобално царство“, показала је како су Вашингтон и четири гигантске англоамеричке компаније за пољопривредни бизнис, испланирале да завладају светом преко својих патената за производњу генетички модификоване хране. Оне то чине како би контролисале храну широм света, и користиле генетички модификовану храну и технологију за њену производњу као моћно оружје којим би награђивале пријатеље и кажњавале оне који то нису. Можете ли да нам појасните порекло ових идеја, као и где и како су оне биле примењене? Одлучио сам да напишем књигу „Семе уништења“ пре неколико година када сам у својим истраживањима, радећи на књизи „Столеће рата“, (а у то време сам знао веома мало о техникама генетичког инжењеринга за производњу хране), наишао на извештај, документацију уз помоћ које је објашњена улога Рокфелерове фондације деценијама уназад, која иде до самог оснивања фондова за финансирање научних истраживања у области генетичког истраживања и требало је да омогући политику контроле исхране становништва. И то истраживање је учинило да се у мени упале сви аларми и зазвоне сва звона зато што сам знао шта то може да значи, колико су моћне ове фамилије, будући да сам се суочио са резултатима њиховог деловања на пољу нафтног бизниса. И онда сам дошао до материјала који је показао да је Рокфелерова фондација финансирала истраживања на Харвардској пословној школи, (они увек бирају научну елиту широм света за своја истраживања) како би формирали оно што су професори са Харварда назвали: Агробизнис. Тако је постављена научна основа за развој агробизниса, она је омогућила индустријализацију производње хране на светском нивоу. На исти начин на који је 20. година прошлог века Рокфелер картелисао и монополисао контролу нафте широм света, започет је и умногоме успостављен сличан процес у домену производње хране. Урађено је веома много на настојању да човек изгуби осећај везаности за земљу и одговорност према ономе шта уноси у свој организам. Профит је једна страна ове дијаболичне повести. Више од трилион долара заради се годишње од међународне трговине храном. Већина хране коју добијамо у нашим продавницама у Западној Европи и САД, није уопште погодна за људску употребу. Ако могу да будем искрен она је толико индустријализована и препуњена хемикалијама, различитим вештачким укусима, вештачким шећерима, аспартамом... да је не би требало јести. Један од резултата такве исхране је огроман пораст најразличитијих алергија, дијабетеса итд. Познато нам је шта се догодило са младим човеком у пуној снази који се 30 дана хранио искључиво мекдоналдсовим производима. Сви здравствени параметри су указивали на драматичну позицију у коју је овај млади човек довео свој организам и лекар му је стриктно забранио даљу исхрану у овим ресторанима, омиљеним местом већине људи на планети. Млади људи су потпуно окренути оваквој врсти хране будући да је природна пољопривреда, традиционално породично фармерство готово искорењено. Кампања коју вршим приликом гостовања широм света од Кине до Балкана, Немачке и Аустралије и тако даље, усмерена је на указивање веома штетних последица од нестанка породичне пољопривреде. Ја потичем из породице скандинавских фармера насељених у северној Дакоти и свестан сам шта је значио такав однос према производњи хране. А једном када изгубите то знање и осећај да само породична фарма може да обезбеди човеку оно што му је заиста потребно, онда се окрећете индустријски произведеној храни која сировине добија од животиња са пренатрпаних концентрационих одгајалишта, пренатрпних свињама и пилићама, који се одржавају у квартовима градова где се шире болести и заразе, а животиње тешко могу и да дишу, живина готово не може ни да окреће главу. То су прави концентрациони логори за животиње!? Техничка реч је keifls: Организација за концентровани узгој животиња. Прошлогодишња хистерија око тзв. „Свињског грипа“ била је нешто око чега нисам био уопште забринут. Али постоји велика и права опасност по људско здравље као директне последице оваквог начина чувања животиња у тим пренатрпаним просторима, у којима су свиње тако згуране да се налазе буквално једна преко друге, и где се језера фекалија сливају у земљу. И то је у ствари условило појаву првог случаја грипа у Мексику у Вера Крузу. На фабричкој фарми Смит Филд за производњу хране, највеће на свету компаније за индустријски узгој свиња, становници у Мексику који се налазе у близини Смитфилдових постројења у Вера Крузу су месецима пре избијања тзв. „Свињског грипа“ протествовали и марширали против ове фабрике тврдећи да се њихова деца и животиње разбољевају, да им се појављују различити процеси на кожи, да долази до кашљања и гушења, и да им се јављају разне друге манифестације. Не само да језера фекалија, као природна последица узгоја на десетине хиљада свиња, на оваквим фармама представљају огромну опасност и извор заразе и болести, већ је од велике опасности по здравље чињеница да се ове свиње прскају спрејовима са хемикалијама које спречавају инсекте да их нападају, као и да им се убризгавају и ињекције са антибиотицима који делују на животињске хормоне тако да оне брже расту и добијају потребну тежину, али представљају и заштиту од обољевања од многих болести. Дакле, животињски продукти, фекалије и мокраћа су препуни токсичних материја и хемикалија што представља извор могућности за различита тровања. Замислите сироту, мексичку децу, школарце који се играју око ових лагуна, а њихови пси и кућни љубимци упадају у воду која је контаминирана и на тај начин шире заразу. Мислим да би требало спровести ригорозну истрагу за испитивање санитарних и здравствених услова на овим фармама у оваквим индустријским конгломерацијама широм света, у Вијетнаму одакле је потекао птичији грип, у Вирџинији и другим земљама широм САД. Не знам каква је ситуација у Србији али знам да је у Румунији, Бугарској, Пољској и другим европским земљама компанија „Смитфилд“ и те како умешана у реструктуирање пољопривреде, и она све више сели свој начин рада у земље Источне Европе, мислећи да ће њихови прописи бити и те како благонаклони и да ће се моћи извући без икаквих последица по своје смртоносно деловање. Рад ГМО и имплементација програма „Монсанто“ корпорације нанела је огромне штете пољопривреди и људима у бројним земљама. Парадигматичан је пример Аргентине. Да, случај Аргентине је прави показатељ како ради „Монсанто“. Под Карлосом Менемом, председником Аргентине током смртоносне кризе крајем 80-их и почетком 90-их, Менемова влада је формирала комисију која је организовала састанак иза затворених врата, а требало је да испита могућност издавања лиценце да се генетички модификовано семе тестира у Аргентини. Менемова влада је 1994. године дала искључиво право за сађење „Монсанту“, највећој корпорацији за производњу генетички модификоване хране на свету: највећој компанији за производњу семена и технологије за производњу пестицида и међу пестицидима – глифоцида. „Монсанто“ је био близак Бушовој породици и Бушовој администрацији и већини чланова Клинтонове администрације. Као и Карлос Менем, кога је Бушова администрација славила и промовисала као спаситеља Аргентине. Тако је „Монсанто“ добио ексклузивно право да сади патентирано семе соје 1994. године у Аргентини. Аргументација, оправдање за овакве потезе било је да ће доћи до велике извозне добити, зато што се соја користи за потребе индустријализоване пољопривреде у САД, Европи и широм света. То је животињска храна за коју се тврди да има много протеина што је проблематична тврдња, али то је већ једна друга прича. Било како било, Аргентина, која је 60-их и 70-их година поставила можда највише пољопривредне стандарде на свету, не само међу земљама у развоју: квалитет аргентинске говедине је био највећи (Ми, Тексашани се и те како поносимо својом говедином али увек истичемо да она није ни налик аргентинској), је постала рај за „Монсанто“. Највеће жртве корпоративне похлепе били су мали земљопоседници. Економска криза је искоришћена како би већина људи остала без земље, а „Монсанто“ постао власник огромних пространстава најбоље аргентинске земље. Аргентина је имала традицију породичног фармерства, малих земљопоседника, док је већина земље била у поседу латифундиста, власника огромних плантажа. Но, промене које су уведене за време владавине Карлоса Менема, омогућиле су да „Монсанто“ и друге корпорације искористе предност велике финансијске кризе како би купиле најбољу земљу, примарно земљу малих фармера у Аргентини, и претвориле је у земљу за масовну производњу у потпуности компјутеризовану. Земљу за производњу овакве хране није потребно копати, трактор са сателитском навигацијом обавља сав посао из компјутерског даљинског центра, а није потребан ни возач како би се соја засадила на десетинама хиљада хектара у Аргентини. Сељаци који су радили на фармама остали су без посла, а земља је припала многим мултинационалним компанијама и људима попут Џорџа Сороша, он је постао највећи власник обрадиве земље у Аргентини током тог времена. Отпор сељака оваквим моћним интересима пољопривредног бизниса резултирао би по правилу њиховим слањем од стране владе у војску или би се изненада суочили са ватром која би, као случајно, запалила њихове куће и на тај начин су били присиљени да оду у градове. Генерална идеја по којој се процес преузимања земље и пољопривреде у Аргентини одигравао била је спровођење глобализације светске пољопривреде. Бројни су показатељи да се у Србији приводе крају припремне акције одвијане мимо јавних и научних расправа и очију јавности са циљем да се у Скупштини републике Србије усвоје амандмани на законе који не дозвољавају узгој ГМО на територији Србије. Документи УСДА потврђују изразиту решеност да се ГМО компаније дочепају српске пољопривреде. Србија није члан ни ЕУ ни СТО (Светске трговинске организације), што јој оставља лепу перспективу узгоја здраве хране али недавно смо се суочили са изјавом амбасадорке САД у Србији Мери Брусе Ворлик (Mary Bruce Warlick) да је један од главних циљева САД да помогне Србији да се придружи СТО. Мери Брус Ворлик је служила као вршилац дужности заменика помоћника државног секретара за одбрану за Русију, Украјину, и евроазијску политику, пре него што је дошла у Србију. Њен супруг Џејмс Ворлик (James Warlick) је у исто време амбасадор у Бугарској. То сугерише известан фокус геополитике САД у региону. Притисак да се Србија придружи СТО, у корелацији је са чињеницом да правила која успоставља ова организација (СТО) стављају приоритет трговине изнад здравља и безбедности земље. Пољопривредна проблематика је у оквиру СТО решавана по нацртима водећих компанија САД за агробизнис, каква је највећи светски поседник ГМО семена „Монсанто“. Ваше брилијантне анализе показале су са узгојем ГМО да се свет суочава са уништавајућом и ужасавајућом перспективом. У тексту: „ГМО житна катастрофа у САД је лекција за цео свет“, откривате да постоји велики притисак на ЕУ, Русију, Кину, Турску, Украјину од стране Обамине администрације да прихвате ГМО усеве из САД. Да ли ГМО видите као најјаче оружје моћних елита? Притисак на ширење патентираног ГМО семена је по мом мишљењу један од најопаснијих трендова у људској историји. Он обезбеђује позицију за три гиганта агробизниса САД —„Монсанто“, „ DuPont “, „ Dow Chemical “— потенцијалног монопола на светско биљно семе преко патената на модификовано семе. А, откривено је и да је влада САД финансирала развој типова спермицидног ГМО кукуруза, дакле таквог ГМО кукуруза који сперму мушкарца чини неплодном – неспособном да произведе нову људску јединку. У својим текстовима, представили сте нову, велику научну студију спроведену од стране интернационалног научног тима која је потврдила да је „ ‘Roundup’, производ „Монсанто“ корпорације, токсичан и опасан како по људске тако и животињске организме“. Који су главни закључци ове студије? Најновије научно истраживање спровео је, како сте рекли, тим интернационалних научника предвођен професором Андресом Караском (Andrés Carrasco), шефом Лабораторије за молекуларну ембриологију на Медицинском факултету Универзитета у Буенос Аиресу и чланом Националног савета за научна и техничка истраживања Аргентине. Ово истраживање представља алармантну демонстрацију доказа који показују да су „Монсанто“ и ГМО агробизнис систематски лагали о сигурности њиховог Roundap-a. Raundap је у далеко мањим концентрацијама од оних коришћених у пољопривреди повезан са рађањем дефектног потомства. Здравствене последице су огромне и немерљиве. Сви главни ГМО усеви данас на тржишту су генетички манипулисани како би „толерисали“ хербицид Raundap. У смислу перспектива које отвара импостирање ГМО императива широм света, налазите да ниједан пројекат није занимљивији од пројекта мултимилијардера Била Гејтса, изграђеног на једној од најудаљенијих тачака земљине кугле, острву Свалбард у Баренцовом мору на којем је Бил Гејтс инвестирао милионе долара како би изградио банку семена, 1.100 км од Северног пола. Поводом овог пројекта написали сте текст под називом: „Семе судњег дана на Арктику. Бил Гејтс, Рокфелер и ГМО гиганти знају нешто што ми не знамо.“ Може ли права суштина овог пројекта одговорити на питање о будућности читавог човечанства? Би-Би-Си је овај пројекат назвао: „Семе судњег дана“. Погледајте мапу, видите где је овај пројекат изграђен. На каменитом, неприступачном острву на којем је Бил Гејтс узидао у планину Банку семена, где се чува сво могуће семе свих биљних врста на свету. И банка семена је ту, по њиховој тврдњи како би сачувала светско наслеђе у производњи семена, у случају нуклеарне катастрофе, климатских промена, глобалног загревања, а у оптицају су и друге бајке којима се непрекидно застрашује становништво. Чињеница да су у овај посао на острву Свалбард на Баренцовом мору близу Арктичког круга укључене ГМО компаније Рокфелерова фондација, Фондација Била Гејтса, Сингенте фондација, једна од четири ГМО апокалиптичних компанија, је довољан разлог за забринутост. Наравно, они тврде да се ради о пројекту изведеном у научне сврхе. Моћна елита осваја право на поседовање банке семена док ће, по свему судећи, остали (народи, државе) изгубити право на поседовање природног семена. Погледајмо шта се догодило Ираку колевци цивилизације, који се налази у Месопотамији, на ушћу Тигра и Еуфрата. Ирак је колевка пољопривреде и имао је банку семена у којој је, будући да су стално развијали нове врсте жита, било похрањено семе свих произведених врста жита. Та банка семена се, ваши читаоци ће се изненадити, налазила у Абу Граибу, простору познатом по истоименом стравичном затвору за осумњичене терористе, то је била стравично бомбардована територија током инвазије на Ирак и банка семена је сравњена са земљом. И сада узети сву разноврсност биљног света и однети је на тако удаљено место и финансирати га из таквих извора какви су Рокфелерова фондација и фондација Била Гејтса, заинтересованог за само једну ствар коју може постићи својим новцем, добијеног на основу монополистичке позиције „Мајкрософта“, а то је да се смањи црна популација. Ако следите траг новца који је његова фондација уложила у различите програме у Африци, сви воде 2321 а програмима за контролу броја црног становништва. Писали сте о састанцима групе Билдерберг. Постоји, међутим једна веома занимљива прича из времена када сте започели са истраживањем које је резултирало појавом ваше књиге: „Столеће рата“. Састанци групе Билдерберг успостављени су од стране елитних кругова САД, педесетих година прошлог века као покретачки канал за послове елите у области политике, банкарства... Ову групу чини водећа банкарска елита САД, Западне Европе и земаља које су у НАТО-у. Билдерберг је атлантска институција од самог њеног установљења, сви састанци се одвијају иза затворених врата, веома је велико обезбеђење, новинари који су покушали да присуствују састанцима су бивали ухапшени током протеклих састанака, а они којима је омогућено да присуствују долазе као дело клуба и заклели су се на чување тајне. Да, прича коју сте споменули може да буде занимљива за ваше читаоце. Када сам радио на књизи: „Столеће рата“, пре неколико година, нашао сам се у Француској, где сам био у посети пријатељима и једног преподнева, шетајући обалом Сене и обилазећи антикварнице, што је моја пасија као историчара, наишао сам на једну антикварницу испред које је, на тротоару, стајала кутија са књигама, а из кутије су вирили и некакви мали листови папира. Сагао сам се да погледам о чему се ради и видео на врху утиснут печат на којем је писало: Строго поверљиво- није за објављивање. Питао сам се шта би то могло бити и изнад самог наслова, малим словима, писало је: Билдерберг, мај 1973, Солчибаден, Шведска. И, угледао сам још један из 1973. године. Покупио сам ова два памфлета и на сваком од њих био је својеручни потпис Шепарда Стоуна. Шепард Стоун са АСПЕН института био је једна од водећих фигура у Билдербергу седамдесетих и осамдесетих година прошлог века. Да, верујем да је остао и до данашњих дана. Отишао сам у књижару и питао власника колико би ти памфлети коштали и продао ми их је по цени од 25 центи за сваки. Дошао сам кући и имао сам листу учесника са састанка групе Билдерберг 1973. И, веома значајан увид у агенду састанка групе Билдерберг. Изванредно значајан: агенда за дискусију била је како обезбедити повећање цене нафте на светском тржишту за 400 одсто од ОПЕК-а. Хенри Кисинџер је присуствовао овом састанку групе Билдерберг, главни човек „Дач Шела“, „Бритиш Петролеума“, челни човек „Атлантик Ричфилд“ компаније, „Ексона“, сви главни људи у пословима нафтног бизниса су били присутни... Рокфелерова банка, Ротшилдова банка у Британији и Француској итд. Водећа елита моћи САД и Европе је била тамо и они су разговарали о ономе што се заправо и догодило 6-8 месеци после састанка групе Билдерберг, када је Кисинџер лажним дипломатским акцијама покренуо Јом-кипурски рат – рат арапских земаља против Израела, што је водило специфичном арапском нафтном бојкоту према САД, а резултат тога је био повећање цене нафте на светском тржишту за 400 одсто. Тако да је Билдерберг историјски одиграо важну улогу за креирање и реализацију светске политике. Разуме се, није само Билдерберг у питању. Постоје многе такве сличне организације и пренаглашавањем улоге Билдерберга, као тајне, конспиративне организације, не добијамо прецизну слику. Бројне су неформалне прилике за установљење светске политике. Постоји скијашки клуб у Давосу, у Швајцарским Алпима, који је играо ту улогу током последњих 15 година, а ми углавном и не знамо шта се тамо одиграва. Видимо само последице. И бројне друге организације и клубови играју улогу усмеравања светске политике. Трилатерална комисија 70-их и 80-их година играла је такву улогу и тада су сви главни људи из кабинета Џимија Картера били чланови Трилатералне комисије, укључујући и самог Картера и Збигњева Бжежинског. Оснивач Трилатералне комисије је био Дејвид Рокфелер. Ради се о веома моћним круговима и они имају моћне инструменте којима утичу на токове светске историје. У својим књигама показали сте у каквој се блиској вези налазе криза и рат и можете ли нам рећи шта можемо очекивати у блиској будућности. Не постављате једноставна питања. Сличне ситуације у прошлости показују колико моћни кругови могу да постану опасни и ирационални када ситуација почне да им измиче контроли и када се глобална империјална моћ нађе у фази колапса. Решење финансијске кризе се не назире у САД. Читавим низом манипулација естаблишмент је успео да изгледа да су све велике банке прошле такозвани „стрес-тест“, али поента је да је финансијска моћ, елита која контролише институције преко Билдерберг групе, Рокфелерове фондације и слично, остала без контроле над светским финансијским системом и да би могла посегнути за оним што им је увек на располагању: милитарним средствима или шокантним догађајем попут Перл Харбура, 11 септембра, пандемијом св 1ea35 етских размера, било чиме што ће омогућити да се донесе Marshal Low који би омогућио увођење војне и полицијске управе. Шта у том смислу можете рећи о сврси постојања мистериозних ФЕМА кампова, распоређених на огромној територији широм САД. Бројни новинари из целог света покушавају да уђу у траг одговору на ово ваше питање о мистериозним ФЕМА камповима. Ја сам покушавао да дођем до поузданих информација, али то је збиља тешко, како само можете замислити. Мислим да се ради о следећем: када је Доналд Рамсфелд затворио нека од старих војних постројења, нека од њих су се налазила на веома удаљеним местима, у Монтани на пример, где једва да има људи, и нису их продали како би помогли санацији буџетског дефицита, већ су те кампове задржали са све бодљикавом жицом и опремили их потпуно новом електронском опремом. Претпоставка је да могу послужити за интернирање политичких дисидената у случају увођења војне и полицијске управе. У недавно објављеном тексту под називом: „Wikileaks – a Big Dangerous US Government Con Job“, видели сте узбуну коју је широм света изазвао Викиликс, као нови 9/11 – „скандал који треба да послужи како би се спровела дугорочна Обамина и Бушова политичка агенда укидања до сада слободног и бесплатног интернета“. То се прилично добро уклапа са ГМО агендом. Да, заиста се веома добро уклапа. На основу викиликсових материјала које сам прочитао, мислим да је била паметна обмана обавештајних служби САД да изграде Џулијана Асанжа као дисидента анти-естаблишментског типа, док је у стварности 250.000 наводно украдених документа дозволило ЦИА и другим обавештајним агенцијама да међу многим истинским документима и фајловима „процуре“ спиновани или филовани документи којима се спроводи менаџмент перцепције у корист геополитичке агенде САД. Додела Нобелове награде за мир, постала је у потпуности орвелијански подухват. Ви сте доделу ове награде за 2010. годину, Лиу Сјаобоу (Liu Xiaobo), видели као део дугорочне стратегије САД. Каква се геополитичка агенда крије иза сцене? Официјелну војну политику САД од Џорџа Буша Млађег, представљала је Бушова доктрина превентивних ратова или војних акција које су имале за циљ да спрече било коју комбинацију моћи да изазове доминацију САД на планети. Од 2001. године, ова стратегија САД је, са стратегије фокусиране на Русију у циљу распарчавања Русије и њених савезника, усмерена на Кину као највећи изазов доминацији САД. Стратегија САД у овој фази окренута је чињењу онога што ја називам малим „pin prick “ дестабилизацијама Кине. Оне су започеле америчким финансирањем побуна у Мијанмару и 2008. године на Тибету против Пекинга са Покретом за ослобођење Тибета, финансираном од агенција САД, преко невладиних организација као што су „National Endowment for Democracy“ и „Freedom House““. Стратегија се потом преусмерила на срце гасоводних веза Кине са Русијом и Казахстаном, као и домаћу производњу нафте у Кини, Xињианг, у којем су биле организоване побуне од стране Светског конгреса Ујгура, финансираног од стране САД и Рабије Кадир, милионерке, најпознатије и најутицајније Ујгурћанке у егзилу и председнице Светског конгреса Ујгура. Сада се ова стратегија све више усредсређује на директније војне провокације против блиских суседа Кине, укључујући и ескалацију војног присуства САД у Авганистану, где је НАТО мисија, како се чини више укључена у заштиту највеће светске производње опијума/хероина, него у економску стабилизацију. Нобелова награда за мир додељена Лиу Сјаобоу је веома јасан део стратегије производње Кине у новог непријатеља у форми „противника људских права“, као што је то урађено и пре неколико година са Србијом. Из дугог времена које је Лиу Сјаобо провео у САД, видимо да његов профил одговара „дисиденту“ подржаном од стране ЦИА, што многи знају, али мало ко зна да је Лиу Сјаобо отворено бранио илегалну (супротну законима УН) америчку инвазију на Ирак. Заиста, необичан избор Нобеловог комитета за Награду за мир. Али, јасна политичка мотивација се огледала и у доделама Нобелове награде за мир Бараку Обами или раније Хенрију Кисинџеру и другима, тако да је политички мотивисана линија доделе сачувана и у случају последњег добитника. НАТО елите желе да ослабе и осрамоте Кину како би је испровоцирале да у афекту начини неку претерану реакцију, а то је оно што су Кинези до сада мудро избегавали. Надајмо се да ће то успешно чинити и у будућности.


Основи педагошке науке 2 2 + 2 7


Аустријска војска прешла је границу Босне 29. јула 1878. и већ три дана касније (1. августа 1878. године) стигла у подручје усорске долине. Одмах им је за око запела густа храстова шума погодна за експлоатацију, тако да године 1882. граде пругу Усора-Прибинић. Године 1896. на простору гђе се Велика и Мала Усора почињу приближавати једна другој, граде творницу за прераду дрвета — „Дестилацију“ и тиме отпочиње период настајања и развијања једног новог града, града Теслића.


Прегаче посавских жена имају посебну специфичност. Ткане су у четири нита дијагонално са квадратним шарама, поткићене дугим ресама од вуне. По величини су веће и од динарских тако да се један крај задене за појас.


Моја Африка (1985) – Југословенска кинотека Start: 11/12/2016 12:30, 3 More End: 11/12/2016 14:30 Start: 13/12/2016 10:00 End: 13/12/2016 12:00 Start: 31/05/2017 08:00 End: 31/05/2017 09:00 Start: 01/06/2017 08:00 End: 01/06/2017 09:00 (САД, 1985) Роберт Редфорд, Мерил Стрип 31. мај и 1. јун 2017. 10:00 (1/6) и 12:30 (31/5) Дневни биоскоп Кенија, 1913. Након што се у Данској пристала удати за барона Брора Бликсена (К. М. Брандауер), брата близанца свог неверног љубавника Ханса, самосвесна и еманципована Карен (Мерил Стрип) одлази код супруга у Африку. Барон у близини Најробија има плантажу кафе, па се Карен мора привикнути на нов начин живота у британској колонији. Већ при доласку Карен упозна шармантног ловца и пустолова Дениса Финча Хатона (Роберт Редфорд), слободоумног као и она. Иако се чини да је брак Карен и Брора складан, он се ускоро почне опијати и варати супругу. Огорчена Броровим понашањем које јој је донело сифилис, Карен се окрене Денису одлучна сама водити послове на плантажи... "Film je melodramska, ali vjerodostojna rekonstrukcija prisjećanja danske spisateljice Karen Blixen o njezinu životu u Africi. Nedostatak dramskih tenzija nadoknađuju vizualno impresivna fotografija i fascinantni krajolici Kenije, no za odjek filma najzaslužnije su dvije zvijezde. S obzirom da se radi o prestižnoj, raskošno produciranoj i ne osobito inventivnoj melodrami kakve je 1980-ih američa Akademija često nagrađivala, Iz Afrike je očekivano osvojio 7 Oscara (od 11 nominacija): za najbolji film, režiju, adaptirani scenarij, fotografiju, glazbu, scenografiju (Stephen Grimes, Josie MacAvin) i zvuk (Chris Jenkins, Gary Alexander, Larry Stensvold, Peter Handford)."


source: CulturaX

text: Офталмолошке капи "Природна суза": за оно што је потребно и како користити - Капи Природна суза: упутство за употребу капи Капљице за очи Природна суза је популаран лек намењен елиминацији сувог и синдрома рожњаче. Офталмик садржи састав хипромелозе и декстрана. Капљице за очи Природне сузе се користе у следећим условима: Сувремени видови органа због дугог рада на рачунару или телефонима, као и од хабања или вожње контактних сочива Цорнеални синдром, који је праћен осећајем нелагодности и горушања, као и осјећаја страног тела уловљеног у око Једном милилитру капи за очи долази до 1 мг декстрана и 3 мг хипромелозе. Да би се осигурало једноставно коришћење и ефикасност, било је неопходно придружити се: Лек се издаје у облику јасног раствора, који нема мирис, нема укуса. Пакуће се у полу-меку пластику са погодним поклопцем поклопца. Конзистентност је благо дебља од воде. Капљице за очи садрже систем водонепропусног полимера који заједно са људском сузбом може уједначити рожнину ока. Након употребе лекова, површина очију веома је навлажена због нормалног повећања концентрације растворених компонената на површини рожњаче и сузаву. Захваљујући горе описаном поступку, стабилност површине органа вида се повећава, а иритација која се појавила услед сувих очију нестаје, јер Сушење рожњака зауставља. Упркос томе што је конзистентност капљица врло слична водама, лек се задржава на рожњи дуго времена. Једна употреба капи омогућава вам да задржите ефекат терапије сат и по. Хипромелоза, која је део лека, има високу молекулску тежину, што обезбеђује ниску стопу апсорпције. Остали подаци о фармакокинетици нису достављени од стране произвођача. Упутства за употребу од произвођача не дају упутства за прецизно дозирање. Уобичајене количине лека су 1-2 капи, који се инсталирају у коњунктивалну врећу болесног ока / очију по потреби. Прије процедуре, треба пажљиво да оперете руке. Током инфузије контактне сочива треба уклонити. Можеш га вратити за 15 минута. Немојте додиривати врх дозатора са слузницама или другим површинама како бисте избегли могућност контаминације паковања. Инсталације лијекова не треба давати трудницама и лактацији жена, До сада није спроведена посебна студија о ефектима главних радних компоненти на мајке и детске организме. Упркос готово безопасном саставу лека, постоје три контраиндикације: Висока осетљивост на било који елемент у саставу Деца до 18 година, тк. студије о дјеци нису спроведене Период трудноће и дојења детета. Многе мере предострожности су: Забрањено је додирнути боцу нестерилних површина или самог ока Не применити ињекцијом или узимати унутра. Пацијенти ретко примећују негативне реакције тела, обично се манифестују алергије у облику едема, осипа, сврабова итд. Службена Упутство за природну сузу не пружа информације о случајевима превеликог лечења. Није искључено да их нису посматрали у одређеном временском периоду. Најбоље је током терапије да се искључи употреба других лекова који се боре са истим симптомима као описани агенс. Вјештачка суза је капљица за очи која садржи хипромелозу. Неопходне су за претерану суху и раздражљивост очију. Вештачка суза је јефтинија Сличан састав У било којој љекарни је лако пронаћи. Улазак је трудна и лактација само након препоруке лекара. Ако су непријатни симптоми лакимације и хиперемије од улаза страних предмета у очи, препоручљиво је користити капи за очи Визин.Они ће ослободити бол и ублажити хиперемију у року од неколико минута.


text: Све информације о ГГТ тесту крви - Симптоми Пегасис - упутство за употребу, аналоге, прегледа и облици са (ињекција у раствору за поткожне ињекције у шприцу 135 микрограма и 180 микрограма) лекови за лечење хепатитиса Ц и Б код одраслих, деце и трудна


Турско освајање, затим доградње на добојској трђави имале су за њењу варош битне последице и промјене. Дотадашња хришћанска посада није уживала повјерење Турака па је тврђаву напустила, а нормално и варош, јер су на њихово мјесто доведени турски стражари. За стари хришћанско становништво одређена је сусједна локација, која ће по друштвеном статусу што им је у новој држави припадао (раја) добити име Рајчиновац. Они ће потом засновати и своје ново гробље на благој узвишици при крају данашње Видовданске улице. То гробље ће бити разорено у нашим данима, после 2. свјетског рата. У старој добојској вароши у вријеме 1512. - 1520. године, за султана Селима И, биће срушена хришћанска црква из 13. вијека, па на њеном мјесту саграђена џамија. То је прва исламска богомоља у добојској вароши.


source: wikipedia

text: Ангола (), или службено Република Ангола () је држава у југозападној Африци. Граничи се са Намибијом, Републиком Конго, Демократском Републиком Конго и Замбијом, а на западу излази на Атлантски океан. Ангола је бивша португалска колонија, има значајна природна богатства, међу којима су најзначајнији нафта и дијаманти. Површина Анголе је 1.246.700 km2. Главни град државе је Луанда. Чланица је Уједињених нација, -{OPEC}--а, Афричке Уније, Заједнице држава португалског говорног подручја и Јужноафричке развојне заједнице. Ангола је мултиетнична држава с 25,8 милиона становника, који су припадници разних племенских група, обичаја и традиција. Култура у држави одражава векове португалске владавине у облику доминантног португалског језика и католичке цркве. Након дуготрајне борбе с колонијалистима, независност је остварена 1975. након што је основана Народна Република Ангола, марксистичко-лењинистичка једнопартијска држава коју су подржавали Совјетски Савез и Куба. Врло брзо након тога избио је грађански рат између владајућег Народног покрета за ослобођење Анголе (-{MPLA}-) i Националне уније за потпуну независност Анголе (-{UNITA}-) коју су подржавали Сједињене Државе и апартхејдска Јужноафричка Република, који је трајао до 2002. Држава је након завршетка рата постала релативно стабилна унитарна конститутивна република. Географија Са 1.246.700 km2, Ангола је двадесет и четврта највећа земља на свету — упоредива по величини са Малијем, или двоструко већа од Француске или Тексаса. Лежи углавном између 4° и 18° јужне географске ширине и 12° и 24° источне географске дужине. Ангола се граничи са Намибијом на југу у дужини од 1.376 km, Замбијом на истоку у дужини од 1.110 km, Демократском Републиком Конго на североистоку у дужини од 2.511 km и Јужним Атлантским океаном на западу са обалом дугачком 201 km. Обална ексклава Кабинда на северу граничи се са Републиком Конго и са Демократском Републиком Конго на југу. Главни град Луанда има 5.192.900 становника, и налази се на северозападу земље, на обали Атлантика. Ангола је за 2018. имала средњу оцену индекса интегритета шумског пејзажа од 8,35/10, што је рангира на 23. место у свету од 172 земље. Геологија и рељеф Клима Клима је екваторијална и тропска. Просечна температура на обали је 16 °C зими и 21 °C лети. Као и остатак тропске Африке, у Анголи су заступљене различите, наизменично кишне и сушне сезоне. На северу, кишна сезона може да траје чак седам месеци, обично од септембра до априла, уз повремено кратко смањење у јануару или фебруару. На југу, кишна сезона почиње касније, у новембру, и траје отприлике до фебруара. Суву сезону често карактерише јака јутарња магла. У просеку, падавине су веће на северу, али су на било којој географској ширини веће у унутрашњости него уз обалу и повећавају се са висином. Температуре падају са растојањем од екватора и са висином и имају тенденцију раста ближе Атлантском океану. Тако је у Сојо, на ушћу реке Конго, просечна годишња температура око 26°C, али је испод 16°C у Хуамбоу на умереној централној висоравни. Најхладнији месеци су јул и август (усред сушне сезоне), када је могуће формирање мраз на већим надморским висинама. Воде Флора и фауна Флора и фауна Анголе типична је за већи део тропске Африке. На југу, све до Бенгуеле, обални регион је богат уљаним палмама и мангровама. У северном делу покрајине су густе шуме. На југу према Куненеу су региони густог шибља. Вреже богате природним каучуком и дрвећа има у изобиљу, али у неким областима њихов број је знатно смањен примитивним методама које су усвојили домаћи сакупљачи каучука. Међу биљкама, веома заступљена је Carpodinus chylorrhiza. Ова врста и друге сорте карподинуса су веома широко распрострањене. Ландолфије су такође распрострањене у Анголи. Биљке кафе, памука и гвинејске паприке су аутохтоне, а биљка дувана цвета у неколико округа. Међу дрвећем препознатљива је анголска махагонија и Pterocarpus tinctorius познато по својој висини и карактеристичној црвеној боји. Фауна Анголе чине бројни лавови, леопарди, гепарди, слонови, жирафе, носорози, нилски коњи, биволи, зебре, куди и многе друге врсте антилопа, дивље свиње, ноје и крокодиле. Ангола је раније служила као станиште за угроженог афричког дивљег пса, за којег се сада сматра да је изумрло у целој земљи. Историја Најранији људи који су живели у овој области су били припадници ловачког племена Коисан. Они су били у великој већини измештени од стране Банту племена током банту миграције, док се мали број Коисан племена још увек налази у јужној Анголи. Географска област данашње Анголе је први пут дошла у контакт са Европљанима крајем 15. века. Португалци утврђују своје базе 1483. где се налазила Конго држава Ндонга и Лунда. Конго држава се протезала од данашњег Габона на северу до Кванза реке на југу. Португалци оснивају 1575. колонију Кабинда за превоз робова. Пре преноса робова преко Атлантика, ропство се практиковало од стране многих урођеничких народа у Африци. Колонијални период Португалци, постепено, у 16. веку заузимају уски део обале са серијом ратова и формирају португалску колоније Анголу. Холанђани су окупирали Луанду од 1641. до 1648. где се они удружују са локалним становништвом како би се бранили од Португалаца. Португал враћа Луанду 1648. и започиње процес враћања изгубљених територија. Споразумом регулише односе са Конгом 1649. и краљевствима Матамба и Ндонга 1656. Освајање Пунго Адонгао 1671. је било последње велико португалско проширење, док су покушаји заузимања Конга 1670. и Матанбе 1681. пропали. Португал проширује своју колонију иза колоније Бенгуела у 18. веку и почиње са покушајима да опколи остале регионе средином 19. века. Овај процес је довео до неколико проширења до 1880-их. Колонија је 1951. означена као прекоморска провинција, названа Португалска западна Африка. Португалци су били присутни у Анголи скоро 500 година. Независност Анголски рат за независност, који се водио од 1961. до 1974, временом је постао групна борба за контролу Анголе, а завршио се 1975. када анголска влада, Национална унија за потпуну независност Анголе (УНИТА), Народни покрет за ослобођење Анголе — Радничка партија (MPLA) и Национални ослободилачки фронт Анголе (ФНЛА), потписује Алворски споразум након левичарског војног удара у Лисабону априла 1974. То је био герилски рат у којем се португалска војска борила против неколико група које су се бориле за независност. У тим борбама водећу улогу су имали MPLA која је основана 1956, ФНЛА основана 1961. и УНИТА формирана 1966. Након дугогодишњег сукоба држава је добила независност 11. априла 1975. када ударом долази нова власт у Португалу која је одобравала давање независности португалским колонијама. Грађански рат Португал је дала власт Анголе у рукама коалицији три највећа засебна покрета MPLA, FNLA и UNITA кроз Алворски споразум. Коалиција се брзо распала и држава је ушла у грађански рат. САД, Заир и Јужноафричка република су војно подржавале ФНЛА и УНИТА-у, док је Куба војно интервенисала за MPLA. Новембра 1975. MPLA је поразила УНИТА-у и протерала јужноафричке трупе. Амерички конгрес је прекинуо даље америчко војно учешће у Анголи. Агостино Нето је проглашен за првог председника Анголе, а на његово место после смрти долази Жозе Едуардо дос Сантос 1979. Опозициони покрети ФНЛА и УНИТА, формирају заједничку владу у областима које су контролисали. Самопрокламована Демократска Република Ангола је формирана 24. новембра 1975. са Холденом Робертом и Жонасом Савимбијем као ко- председницима. Ова влада се распала 30. јануар 1976. Грађански рат се наставља између MPLA и UNITA све до повлачења кубанских трупа из Анголе и јужноафричких из Намибије, када је потписан споразум 1989. који је водио до споразума 1991. Овај споразум је заговарао изборни процес за демократску Анголу под надгледањем Уједињених нација. MPLA је победила освојивши 49 % гласова док је УНИТА освојила 40 %. Опозиционар Савимби је одбио да прихвати резултате избора и обнавља рат. Други мировни споразум, Лусака протокол је потписан у Лусаки, Замбија 20. новембра 1994. Овај мировни споразум између владе и УНИТА-е је предвиђао укључење УНИТА-е у владу и војсци. Међутим 1995. локални сукоби се настављају. Национална јединствена влада је основана у априлу 1997. али се борбе настављају крајем 1998. када Савимби поново по други пут обнавља рат. Савет Безбедности Уједињених нација изгласава 27. априла 1997. увођене санкција УНИТА-и. Анголска војска покреће масивну офанзиву 1999. против УНИТА-е и уништава главне капацитете УНИТА и градове које је држао Савимби. Савимби је тада објавио да се УНИТА враћа у герилску тактику ратовања и већи део земље захватају немири. Око 1.500.000 људи је погинуло у овом рату или од његових последица. Прекид ватре са УНИТА-ом Дана 22. фебруара 2002, Жонас Савимби вођа покрета УНИТА је убијен од стране владиних трупа и коначни прекид ватре је дошао на снагу. УНИТА је добила војно крило и место главне опозиционе партије. Административна подела Ангола је подељена на осамнаест провинција (províncias) и 163 општине. Провинције су: Привреда Становништво Три највеће етничке групе у Анголи говоре банту језицима и то су Овимбунду који чине 37 %, Мбунду 25 % и Баконго 13 %. Остале етничке групе укључују Чокве (или Лунда), Гангуела, Амбо, Хереро, Ксидунга. Такође има и мешаних раса (Европљани и Африканци) који чине 2 % становништва и око 1 % белаца, већином етнички Португалци. У јулу 2007. Ангола је имала 12.263.596 становника, а већ 2009. око 18.498.000 становника. Португалски је службени језик, поред њега признат статус националног језика имају и језици из банту групе: киконго, лунда, умбудну, кимбунду, гангуела и квањама. Референце Литература Gerald Bender, Angola Under the Portuguese, London: Heinemann, 1978 David Birmingham, The Portuguese Conquest of Angola, London: Oxford University Press, 1965. David Birmingham, Trade and Conquest in Angola, London: Oxford University Press, 1966. Armando Castro, O sistema colonial português em África (Meados do século XX), Lisbon: Caminho, 1978 Patrick Chabal and others, A History of Postcolonial Lusophone Africa, London: Hurst, 2002 (article on Angola by David Birmingham) Basil Davidson, Portuguese-speaking Africa. In: Michael Crowder (Hg.): The Cambridge History of Africa. Vol. 8. Cambridge, Cambridge University Press. . Fernando Andresen Guimarães, The Origins of the Angolan Civil War, London + New York: Macmillan Press + St. Martin's Press, 1998 Cecile Fromont, The Art of Conversion: Christian Visual Culture in the Kingdom of Kongo. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2014. Beatrix Heintze, Studien zur Geschichte Angolas im 16. und 17. Jahrhundert, Cologne: Rüdiger Köppe Verlag, 1996 Lawrence W. Henderson, Angola: Five Centuries of Conflict, Ithaca: Cornell University Press, 1979 John Marcum, The Angolan Revolution, vol.I, The anatomy of an explosion (1950—1962), Cambridge, Massachusetts & London, MIT Press, 1969; vol. II, Exile Politics and Guerrilla Warfare (1962—1976), Cambridge, Massachusetts & London, MIT Press, 1978 Christine Messiant, L’Angola colonial, histoire et société: Les prémisses du mouvement nationaliste, Basle: Schlettwein, 2006. René Pélissier, Les Guerres Grises: Résistance et revoltes en Angola (1845—1941), Orgeval: published by the author, 1977 René Pélissier, La colonie du Minotaure: Nationalismes et revoltes en Angola (1926—1961), Orgeval: published by the author,1978 René Pélissier, Les campagnes coloniales du Portugal, Paris: Pygmalion, 2004 Graziano Saccardo, Congo e Angola con la storia dell'antica missione dei Cappuccini, 3 vols., Venice, 1982-3 Спољашње везе -{Angola from UCB Libraries GovPubs.}- -{Angola profile from the BBC News.}- -{Key Development Forecasts for Angola from International Futures.}- -{Bertelsmann Transformation Index 2012 — Angola Country Report}- -{Markus Weimer, „The Peace Dividend: Analysis of a Decade of Angolan Indicators, 2002—2012”.}- -{The participation of Hungarian soldiers in UN peacekeeping operations in Angola}- Државе у Африци


Нетанјаху: Одлука срамна, преиспитаћемо односе са УН субота, 24. дец 2016, 21:14 -> 21:26 Извор: Танјуг Израелски премијер Бењамин Нетанјаху одбацио је резолуцију СБ УН и поручио да ће Израел преиспитати своје односе са светском организацијом, након што је усвојена резолуција у којој се од Израела захтева да обустави изградњу насеља на окупираним палестинским територијама. Бењамин Нетанијаху је оценио да је одлука да се она усвоји "пристрасна и срамна". "Дао сам инструкције Министарству спољних послова да у року од месеца дана заврши поновну процену свих наших контаката са УН, укључујући израелско финансирање институција УН и присуство представника УН у Израелу", рекао је Натанјаху. Како је додао, већ је дао налог да се обустави исплати 7,8 милиона долара за финасирање пет институција УН које су посебно непријатељски настројене према Израелу. Нетанјаху је на церемонији паљења свећица поводом обележавања Хануке поручио да ће бити потребно време, али да ће та одлука бити поништена, пренео је АФП. "Одлука која је донета је пристрасна и срамна, али ми ћемо се успротивити", рекао је Нетанјаху у свом првом званичном обраћању од када је Савет безбедности УН усвојио резолуцију. Савет безбедности УН усвојио је синоћ резолуцију којом се захтева од Израела да обустави изградњу насеља на окупираним палестинским територијама, након што су Сједињене Америчке Државе биле уздржане. За усвајање резолуције гласало је 14 чланица, уз буран аплауз, пренео је Ројтерс. Ово је прва резолуција СБ УН о Израелу и Палестинцима за скоро осам година. Резолуцију су предложили Нови Зеланд, Малезија, Венецуела и Сенегал дан након што се, како наводи агенција, Египат повукао под притиском Израела и изабраног председника САД Доналда Трампа. Израел и Трамп су позвали САД да уложе вето на резолуцију, али то се није догодило. Резолуција означава промену америчке праксе да штите Израел од акција Уједињених нација. anonymous [нерегистровани] Koji Tramp? Tramp jos uvek nije zvanicno predsednik. Vidi se na delu nepoznavajne cinjenica. anonymous [нерегистровани] Tramp(avi) nije za mir, to se vidi. Obama, Boga mi, jeste bio. Obamacare (na našem jeziku ovo zvuči upravo ono što Obama zaista i bijaše, kako za svijet, tako i za SAD) Odnosi sa Kubom, sa Iranom su se poboljšali... Tramp(avi) sve hoće da uništi. Obamu ĆE cijeli svijet pravima od blata!


source: fineweb

text: Заставу Пакистан а је дизајнирао Сајед Амир-уд-Дин Кедваи, према застави из 1906. године. Застава је усвојена је 11. августа1947, три дана пре проглашења независности земље. Застава је позната као Сабз Хилали Парцхам(Зелена застава са полумесецом) и Парцхам-е-Ситара ау Хилал (Застава са полумесецом и звездом). Застава садржи тамно зелено поље које представља Муслимане, већинско становништво земље, а на левој страни је вертикално бело поље које представља мањину не-Муслимане. У средини је бели полумесец који представља напредак и петокрака бела звезда која представља светлост и знање.


SWECO студија саобраћаја из 1971. (исјечак) | ОБЛикујмо Новости Планови и документи SWECO студија саобраћаја из 1971. (исјечак) 3. августа 2016. Павле 0 Бањалука је послије земљотреса, у оквиру Планерских савјета, добила Студију саобраћаја као донацију од Уједињених нација, коју је урадила позната консултантска кућа SWECO из Шведске и публиковала је у два извештаја – први 1971. године и други 1974. године. SWECO студија саобраћаја – пуна линија је постојећа мрежа, а испрекидана планирана Планирање комплетне петље на Западном транзиту је било у моди 70-тих година, и тада су се комплексније раскрснице на ободима градова скоро по правилу рјешавале на тај начин. Раскрсница код Петрићевца Планирана тунелска дионица у центру града јасно илуструје да ће се без радикалних грађевинских рјешења укрштање две јаке саобраћајнице у центру тешко квалитетно ријешити, а висококапацитетне саобраћајнице које опасују практично цијели центар града омогућавају одговарајући приступ централним градским садржајима. Концепт основне уличне мреже у Бањалуци је заснован управо на висококапацитетним саобраћајницама које опасују центар града и денивелисаним раскрсницама на најзначајнијим чвориштима. Подземна дионица код НПРС, планирана по SWECO студији Упоредна шема основне уличне мреже препоручене од консултативне групе и планирана мрежа дата у оквирима Урбанистичког плана, јасно илуструје да је кроз Урбанистички план модификован основни концепт мреже, и да је она планирана у знатно већем обиму. И док је код консултативне групе јасно указано на фазе изградње мреже, као и на централне дијелове мреже и проблеме које тако конципирана мрежа може да генерише, фазе и приоритети у изградњи су у Урбанистичком плану изостали, а током наредних 30 година велики дио планиране мреже је остао неизграђен, а постојећи дио мреже оптерећен са низом проблема који управо и прије свега произилазе из тако недовршеног стања. Иако је дошло до значајних промјена у глобалној концепцији развоја града, дијелови основног концепта мреже практично немају алтернативу, а изостанак процеса континуалног планирања довео је до угрожавања основних коридора који су штићени током дужег временског периода, што је један од задатака Урбанистичког плана. Упоредни приказ SWECO студије и касније усвојеног урбанистичког плана Previous Post:Три нова шопинг мола у наредне двије године Next Post:Центрум тржни центар у Петрићевцу


text: Финска (; ), званично Финска Република (, ), јесте нордијска држава у северној Европи, ограничена Балтичким морем на југозападу, Финским заливом на југоистоку и Ботнијским заливом на западу. Финска се граничи са Шведском, Норвешком и Русијом. Оландска острва, на југозападној обали, налазе се под Финском управом и имају већу аутономију. Простор Финске је појас земље, у коме се Скандинавско полуострво граничи са великом Руском равницом, западни са источним светом, Арктик и Балтик. Називају је још и земљом језера и шума, више од две трећине површине је под шумама, а има 187.888 језера већих од 500 м2. Има излаз на Балтичко море, запљускују је Фински залив и Ботнијски залив. Највећи и главни град је Хелсинки. Са 5.183.545 (2002. год.) становника са просечном густином 15 становника на -{km}-2 што Финску чини једном од најређе насељених земаља у Европи. Географија Положај Државну територију пресеца поларни круг, четвртина њене територије је изнад северног поларника. Финска допире близу Северног леденог океана на који је имала излаз пре Другог светског рата. Државна територија се простире од 60° до 70° северне географске ширине. Њена дужина у правцу север-југ прелази 1100 -{km}- а њена просечна ширина је 600 -{km}-. Површина Финске је 338.145 -{km2}- Финска је северноевропска, скандинавска и балтичка земља. Геологија и рељеф Подину финског простора чини Балтички штит. Штит је изграђен од кристаластих шкриљаца, гранита, гнајса и вулканита. Око 80% Финске прекривају глацијални наноси. Финска је претежно низијска земља. Већи део њеног простора чини благо заталасани рељеф 100 - 300 m апсолутне висине. Највиши врх Финске једва прелази 1 300 m апсолутне висине (Халтиотунтури (1 324 m)). Он се налази на Скандинавским планинама чији се изданци завршавају на северозападу Финске. Подручје ове земље било је набрано у прекамбријској периоди али је временом, дејством спољашњих сила, терен уравњен. Велики утицај на данашњи рељеф Финске имала је плеистоцена глацијација. Она је на овом простору била представљена индландајсом. Ледници су код мање отпорних стена еродирали повлатне слојеве све до резистентне подлоге. Еродирани материјал акумулиран је у облику морена и друмлина (друмлини су издужени брежуљци састављени од глине и песка дужине 500 - 1 000 m, висине 20 - 30 m). Клима Финском владају океанска, субарктичка и клима тундре. Једна од истакнутијих последица положаја Финске на северном крају земљине кугле је велика разлика између годишњих доба. Климу обележавају хладне зиме и умерено топла лета. Просечна годишња температура у главном граду Хелсинкију износи 5,3 °C. Највиша дневна температура у јужној Финској лети се може попети и до 30 степени. У зимским месецима, нарочито у јануару и фебруару температуре од -20 °C нису неуобичајене. На удаљеном северном делу, изнад арктичког појаса, сунце не залази око 73 дана, стварајући на тај начин беле летње ноћи. У истом том делу, у зимским месецима, сунце се не диже изнад хоризонта 51 дан, што ствара поларну ноћ, каамос на финском. Воде За Финску се каже да је "амфибијска земља", односно земља воде и копна. Различити су подаци о броју језера у Финској, али се процјењује да их има око 60.000. Реке су већином отоке појединих језера. Највећа река у Финској је Вуокси, које представља комплексан хидрографски систем сачињен од бројних језера и водотока који их међусобно повезују. Чувени водопад Иматра, отока је највећег финског језера Сајма (1800 м2), а притока је језера Ладоге. Језеро Сајма је 1968. године спојено пловидбеним каналом с Финским заливом, а с друге стране повезано је с градом Виборгом, каналом дугим 60 км. Сајма представља читав систем језера. Друга важна језера су Пејене, Кала, Оривеси и Кеителе на југу, и језеро Инари на северу. Инари је северније од поларног круга, на 69° северне земљописне ширине. С максималном дубином од 60 м. По неким подацима на језеру има 3000 острва, а површина акваторија без острва је 1000 м2. Флора и фауна Око 72% финске је под шумама. Осим на крајњем југу где се могу наћи јасен, јавор и брестово дрво, шуме су углавном четинарске где доминирају оморике и борови. Финска има приближно 1.200 врста биљака и папрати и око 1.000 врста лишајева. Дивљач укључујући медвједе, вукове, поларне лисице, дивље мачке, углавном живе у ненасељеним северним регионима. Собови које су припитомили Сами изумиру у дивљини. Дивље гуске, лабудови, пловке, снијежне жутовољке (птице) праве гнезда широм северне Финске. Од риба најчешће су слатководне: лосос, пастрмка, штука, гргеч и из сланих вода: харинга, бакалар. У унутрашњости земље доминира сиво планинско тло. Северни дио Финске је покривен мочварним тлом. Најплодније тло је у јужном дијелу обалске равнице које се састоји од морске глине. Историја Најстарији трагови о људском постојању у Финској датирају од 8000. п. н. е. Ови примитивни ловци и сакупљачи су вероватно стигли са истока. Производња лонаца карактерише други тип културе људи из каменог доба познате као украсна керамика. Успех Battle-Ax културе (1800—1600. п. н. е.) можда је донесен у Финску од индоевропских људи из јужнијих балтичких региона. Ови људи су били успешни морепловци и увели земљорадњу. Удруживања Battle-Ax људи са претходним становништвом довело је до нове клукаинен културе. Бронзано доба почело је у Финској 1300. п. н. е. Током првог периода предхришћанске ере и наредних векова људи су говорили један од финскоугарских језика. Прошлост Финске је везана за дуг период доминације германских народа (првенствено Швеђана), а са друге стране словенских народа (Руса). Етногенетски ни са Швеђанима, ни са Русима немају ништа заједничко. Најближи етнички сродници су им Естонци и Мађари у Панонској низији. Финци су народ угро-финског порекла. Швеђани су у 11. веку покорили и политички себи присвојили целу Финску. Она је била њихов посед све до 1809. године. Два племена Финци и Хемејци примили су римокатоличку веру, а Карелијци православну од Руса. После 1809. године Финска потпада под руску власт све до 1917. године. По проглашењу Лењинових социјалистичких народа о самоопредељењу народа Русије, Финци су искористили моменат и постали самостална држава. Финска је током Другог светског рата поражена од тадашњег Совјетског Савеза и морала му је уступити део Карелије са градом Виборгом, целу обалу Ладошког језера и залив Петсамо на обали Баренцовог мора, те је тако Финска сведена на данашњи простор. Коначан мировни споразум са Русима потписан је 1947. године. Накнада штете у облику роба широке потрошње је исплаћена у потпуности 1952. и три године касније полуострво Поркала је враћено Финској. Нови односи са Совјетским Савезом су довели до легализације комунистичке партије, споразум о пријатељству, сарадњи и обостраној помоћи (неважећи од јануара 1992). Од 1995. године Финска је чланица Европске уније. Становништво Становништво Финске броји 5.6 милона по подацима из 2023. године. Тренутна стопа наталитета је 8,11 на 1000 становника, за стопу фертилитета од 1,32рођене деце по жени, једну од најнижих у свету, знатно испод стопе замене од 2,1. Финска је 1887. забележила највећу стопу, 5,17 рођене деце по жени. Финска има једну од најстаријих популација на свету, са средњом старошћу од 42,6 година. Процењује се да је отприлике половина бирача старија од 50 година. Финска има просечну густину насељености од 18 становника по квадратном километру. Ово је трећа најнижа густина насељености било које европске земље, иза Норвешке и Исланда, и најнижа густина насељености у било којој земљи чланици Европске уније. Становништво Финске је одувек било концентрисано у јужним деловима земље, што је феномен који је постао још израженији током урбанизације 20. века. Два од три највећа града у Финској налазе се у метрополитанској области Великог Хелсинкија — Хелсинки и Еспо. Више од 2/3 становника је смештено у јужним крајевима. У највећим градовима Финске, Тампере заузима треће место после Хелсинкија и Еспоа, док је суседна Хелсинкију Вантаа такође четврта. Остали градови са преко 100.000 становника су Турку, Оулу, Јиваскила, Куопио и Лахти. У градовима живи 67% становника. Хелсинки има око 672.036 становника (2023. г.). То је интелектуални, производни и трговински центар. Следећа три највећа града су Еспо 209.667, Тампере 193.174 и Турку 172.107, који су такође индустријски центри. Имигрантско становништво Финске расте. Од 2022. године, у Финској је живело 508.173 људи страног порекла (9,1% становништва), од којих је већина из бившег Совјетског Савеза, Естоније, Сомалије, Ирака и бивше Југославије. Финци чине више од 90% популације, a потомци Швеђана око 5,5%. На истоку земље живи око 2.500 Самија. Остале етничке групе чине мање од 1% становништва. Иако су Швеђани у мањини, они имају своје политичке партије, школе и друге институције. Деца странаца не добијају аутоматски финско држављанство, пошто фински закон о држављанству практикује и одржава политику јус сангуинис где се држављанство додељује само деци рођеној од најмање једног финског родитеља. Ако су рођени у Финској и не могу добити држављанство ниједне друге земље, они постају држављани.[206] Језици Финске Фински и шведски су званични језици. Више од 90% становништва говори фински док око 5,5% људи, углавном сконцентрисаних у обалским крајевима, говоре шведски. Сами говоре Самијске језике, који припадају угро-финским језицима. Религија Евангелистичка Лутеранска црква је главна и њој припада 69% популације. Слобода вјероисповијести је загарантована. Православна црква, иако национална, по броју вјерника опада од Другог свјетског рата. Образовање Школовање је бесплатно и обавезно од 7. до 16. године. Неписменост скоро да не постоји. Уз редовно основно и средње образовање, у Финској и даље постоје народне академије и раднички институти. Школе за одрасле су приватне, друштвене или провинцијске и имају подршку државе. Постоји и систем средњих усмерених школа као што су комерцијалне, занатске, техничке, трговачке и пољопривредне. Фински институт вишег образовања укључује 13 универзитета и неколико колеџа и школа за обуку наставника са годишњим уписом од 205.000 студената. Највећи је Универзитет у Хелсинкију. Култура Након освајања Финских племена од стране Швеђана домаћа култура је била много под њиховим утицајем, а он се осећа и данас. Међу сељацима су певане традиционалне епске песме. Радови у дрвету и ћилими су још увек декорисани традиционалним украсима и спиралним и сличним једноставним геометријским облицима. Међу образованим преовладала је шведска култура. Говорио се шведски и уз ретке изузетке је био књижевни језик. Због великог утицаја страних култура на шведску, а њеног на финску, многе Финске грађевине и уметнички радови одсликавају италијанске, фламанске, њемачке и друге утицаје. У 19. веку образовани Финци почели су да оживљавају своју националну традицију. У исто време национална финска књижевност настаје на властитом језику. Парно купатило које настаје сипањем воде преко врелих стена је фински изум. Финци веома воле књиге, а библиотеке и музеји су саставни дио њихове културе. Хелсиншка градска библиотека има око 2,1 милион издања, универзитетска 2,6 милиона и служи као национална библиотека. Финска има 1.500 библиотека широм земље. Привреда Други светски рат је оставио Финску са огромним економским проблемима укључујући високу инфлацију, незапосленост и неповољан трговински биланс. Од тада се индустријски сектор развијао до шездесетих година 20. века када је више особа је запослено у индустрији него у пољопривреди и шумарству заједно, што је побољшало трговинску равнотежу. Осим јавних установа, индустрија је приватизована. Влада, дакако, контролише економију низом прописа. Национални буџет 1998. предвиђао је 41,3 милијарду долара буџетских прихода и 43,1 милијарди долара расхода. Бруто домаћи производ (БДП) порастао је у 2000. на 121,5 милијарди долара. Новчана јединица је евро. Уведен је 1. јануара 1999. само за електронске трансфере а финска валута 'MARKKA' је кориштена у осталим случајевима до 1. јануара. 2002. када је евро постао званична валута и престала је употреба марке. Пошто је прихватила евро, Финска мора да следи економска правила утврђена од стране Европске банке (-{ECB}-). -{ECB}- је у Франкфурту и регулише снабдевање новцем и економску политику. Пољопривреда Пољопривреда је углавном ограничена на плодне приобалне регије. Само 7% површине Финске је под пољопривредним културама. Већина фарми су мање од 20 хектара, мање од 20% фарми упошљава плаћене раднике. У 2001. години усеви су били јечам, зоб и пшеница (3,9 мил. м метричких тона), и коренасто поврће као кромпир и шећерна репа (816.000 метр. тона). Животиње су укључивале 6 милиона комада перади, 1,1 милион стоке, 1,3 милиона свиња, 106.600 оваца. Финска има 414.000 припитомљених собова. Око 60% шума у Финској је у приватном власништву. Улов рибе у 1997. је био 196.513 метр. тона. Више од 1/3 рибе потиче из унутрашњих вода. Индустрија Дрвна маса, папир, дрвопрерађивачка индустрија представља значајан сегмент финске индустрије. Почетком 1990-их је произвођено око 1,3 милиона метр. тона папира годишње. Производња осталих папирних и дрвних производа укупно износи 7,9 милиона тона годишње. Финска поседује индустрију тешких машина, метала, бродова, штампарског материјала, електро индустрију, индустрију хране и пића, текстилну индустрију, индустрију одеће, хемикалија, керамике и стакла. Финска је значајан извор бакра (произ. 11.600 метр. тона 2000. г.), цинка, сребра (24 метр. тоне), а хром, никл и злато се такође ископавају. Папир, дрвна маса и дрвни производи чине 40% год. финског извоза. Увоз укључује бензин, хемикалије, машине, транспортну опрему, грожђе, челичне производе, храну и текстил. Значајна трговина се води са Немачком, Великом Британијом, Шведском, и другим земљама ЕУ. 2000. увоз је био 32,6 милијарди долара, а извоз 44,5 милијарди долара. Финска је члан слободне трговинске уније од 1961, а у 1995. придружила се ЕУ. Радна снага броји 2,6 милиона људи 2000. Раднике заступају раднички синдикати груписани у две велике федерације: Централна организација и Конфедерација плаћених радника. Саобраћај Систем канала који повезују Финска језера са осталим и са Финским заливом представљају јефтин и ефикасан вид транспорта за дрвну индустрију. Око 6.600 -{km}- унутрашњих вода су пловне. Жељезница је у државном власништву (дужина око 5.836 -{km}-). Финска има око 77.900 -{km}- путева 65% асфалтираних. Финер (-{Finnair}-) обезбеђује иностране и летове у земљи, Флај би (-{Flybe}-) и ер финланд (-{Airfinland}-) опслужују многе градове. Комуникације Влада контролише телеграфске службе и Финска ТВ преноси већину ТВ и радио програма. Приватне ТВ станице нуде око 20 сати комерцијалног програма седмично. 1/3 телефоније је у државном власништву. У 2000. је било 550 телефонских линија на сваких 1.000 становника. Земља има 1.498 радио и 622 ТВ пријемника на 1000 домаћинстава 1997. године. Има 56 дневних новина и плус магазини и периодичници. Влада и законодавство Финска је република са демократским и парламентарним обликом власти. Власт је конституисана и усвојена 17. јула 1919. године. На челу Финске је председник изабран на шестогодишњи мандат директним гласањем. Кабинет је изабран од стране председника и одобрен од парламента на чијем челу је премијер. Гласају старији од 18 година. Фински парламент је јединствено тело познато као Едускунта. Њених 200 чланова је народ изабрао на 4 године. Извршна власт у провинцијама припада гувернеру који је изабран од стране председника државе. У Анвенааму који има аутономију провинцијско веће се бира од стране становника, провинцијски савет бира извршни савет који дели моћ са гувернером. Локални судски систем је подељен на општинске судове у градовима и дистриктне судове у руралним срединама. Апелациони судови су смештени у Турку, Васи, Куопију, Коуволи, Рованиемију и Хелсинкију. Врховни суд чије је седиште у Хелсинкију је главни суд за цивилне и криминалне случајеве. Социјални систем Фински социјални систем обезбеђује незапосленим, болесним, немоћним и старим осигурање, породичну и дечју заштиту, и надокнаду инвалидима. Медицинска заштита је издавана преко места запослења, али националним здравственим актом од 1972. обезбеђено је оснивање здравствених центара у свим општинама и искључење докторских хонорара. Одбрана Војни рок од 6 месеци је обавезан за мушкарце старије од 17 год. Финска има војску, морнарицу, ваздушне снаге, али војне снаге су смањене Париским мировним уговором од 1947. на максимум 41.900 особа. 2001. године око 32.250 људи било је на служби војног рока. Резерва броји 500.000 људи. 1994. године Финска се придружила Партнерству за мир и учествовала је у мисијама НАТО на Космету и Авганистану. Након почетка инвазије Русије на Украјину у фебруару 2022. године Финска је званично поднела захтев за улазак у НАТО 18. маја исте године и прикључила се алијанси 4. априла 2023. што је био најбржи процес приступања у историји савеза. Административна подела У регионализацији Финске јасно се истичу три предеоно-физиономске целине: Лапонија Језерска Финска и Финско приморје Оваква регионализација одговара регионализацији овог простора и по правцу пружања ове државе. Лапонија одговара регији Лапланд, Језерска Финска одговара регији Јужна Финска, и најзад регија Финско Приморје одговара регији Ботничка обала. У административном смислу, Финска је подељена на следеће регије: Јужна Финска Југозападна Финска Западна и Централна Финска Источна Финска Северна Финска Лапонија Оландска Острва Референце Спољашње везе Фински парламент Влада Финске Председник Финске Финска православна црква Државе у Европи Државе чланице Европске уније Државе чланице НАТО-а Државе Скандинавије Северна Европа


Седница је почела са пола сата закашњења, а десетак минута после почетка, Ђуришић је тражио реч, добацивши из клупе да има право да, по пословнику, затражи проверу кворума, на шта му је Гојковићева одговорила: „Има довољно, па присутно је 138, молим вас, немојте да вичете на мене док водим седницу, је ли то јасно?” Ђуришић је узвратио: „Немојте ви на мене да вичете, тражим да се утврди кворум, јер изражавам сумњу да постоји”. Важи, одвратила је председница и додала: „Само да завршим ток гласања, констатујем да није гласало 138 посланика, што значи да кворум износи 139”.


text: Током 2018. године Србију напустило више од 50 хиљада људи - Grad Prijepolje Међународни монетарни фонд у свом најновијем извештају наводи да Србија има све израженији проблем одлива радне снаге. Зато први пут у овом документу сугерише влади да донесе пакет мера како би се зауставио "одлив мозгова", односно спречиле даље миграције, посебно младих квалификованих радника. Иако је из године у годину приметно смањене броја становништва, већина грађана и грађанки Пријепоља подржава одлазак младих који су у потрази за запослењем и бољим животним стандардом. ММФ у извештају наводи да је раднике могуће задржати тако што је потребно обезбедити могућности за запошљавање квалификованих људи у Србији, али и јачати институције и унапредити пословно окружење. Са сличним проблемима се суочавају и земље у окружењу, па је тако Румунија у последњих годину дана повећала плате за 16 одсто, Бугарска за око 13 одсто, а трећа по расту плата је Словачка – где су зараде порасле за око 9 одсто, показују нови подаци европске статистичке агенцијеЕуростат.


Дом » акција » Нињаго: СПИЊИТЗУ СНАКЕДОВН игра информације: Нињаго: СПИЊИТЗУ СНАКЕДОВН опис: Фигхт успон змије. у игри Спињитзу Снакедовн! Хипнобраи су напад на село. Изаберите Цоле, Јаи, Каи или Зане из Нињаго: Мастерс оф Спињитзу и гол озбиљно Серпентине реп! Ниња-ГО! игра: 1,792,018 надимак: цртани игре, цртани филм, ninja, ниња игре, самурај, Самураи игре, Нињаго, Нињаго игре


text: Господар прстенова је роман епске фантастике који је написао енглески академик и филолог Џон Роналд Рејел Толкин. Прича је започета као наставак Толкиновог ранијег дела Хобит, али се развила у много већу причу, са преко 150 милиона продатих копија. Писана је у етапама од 1937. до 1949. године, а већи део је написан током Другог светског рата. Мада је замишљена као једнотомно дело, првобитно је објављена у три тома у 1954. и 1955. години и у том тротомном облику је и данас општепозната. Од тада је прештампавана много пута и преведена на многе језике, што је чини једним од најпопуларнијих и најутицајнијих дела у литератури 20. века Подељена је у шест делова: Повратак сенке (-{The Return of the Shadow}-) Дружина прстена (-{The Fellowship of the Ring}-) Издаја Изенгарда (-{The Treason of Isengard}-) Пут у Мордор (-{The Journey to Mordor}-) Рат за прстен (-{The War of the Ring}-) Повратак краља (-{The Return of the King}-) Ради практичнијег дистрибуирања, објављена је у три књиге: Дружина прстена (-{The Fellowship of the Ring}-) Две куле (-{The Two Towers}-) Повратак краља (-{The Return of the King}-) Толкиново дело је било предмет опсежне анализе његових тема и порекла. Иако се ради о великом делу самом по себи, прича је била само последња иницијатива већег епа на којем је Толкин радио од 1917. године, у процесу који је описао као митопеја. Утицаји на ово раније дело, и на причу Господара прстенова, укључују филологију, митологију, религију и ауторов презир према ефектима индустријализације, као и ранија дела фантастике и Толкиенова искуства у Првом светском рату. Сматра се да је Господар прстенова имао велики утицај на модерну фантастику; утицај Толкиенових дела је такав да је употреба речи „-{Tolkienian}-” и „-{Tolkienesque}-” забележена у Окфордском енглеском речнику. По роману Господар прстенова снимљена је 2001, 2002. и 2003. филмска трилогија у режији Питера Џексона и продукцији Њу лајн синема. Синопсис Први део Господар прстенова почиње отприлике 60 година након завршетка Хобита. Први део приче почиње када Фродо Багинс, Билбов нећак, наслеђује магични прстен од свог ујака. Билбов стари пријатељ, Гандалф открива да је тај прстен у ствари Једини прстен предмет који има моћ да исквари срце онога ко га поседује. Саурон, мрачни господар, шаље Утваре прстена, прерушене у јахаче у црном у Округ, Фродову домовину, у потрагу за прстеном. Уз помоћ оданог баштована, Сема Гемџија, и двојице блиских пријатеља, Мерија Брендибака и Пипина Тука, Фродо успева да им побегне. Фродо и остали одлазе предати прстен у Ривендал којим влада вилењак Елронд. У путу им помаже и Том Бомбадил, спашавајући их од Старца Врбе и неколико дана их гости, храни, поји и савјетује. У градићу Брију, Фродовој дружини се прикључује човјек зван "Страјдер", који је у ствари Арагорн, син Араторнов, насљедник пријестола Гондора и Арнора. Арагорн, на захтјев Гандалфа, води хобите до Ривендала. Међутим, Фрода је тешко повриједио вођа Утвара али се упркос томе опоравља под његом вилењачког господара Елронда. У Ривендалу се одржава Елрондов савјет коме присуствују представници свих раса Међуземља, Вилењаци, Патуљци и Људи. Вођени Елрондом, долазе до закључка да могу спасити Међуземље једино ако однесу једини прстен у земљу сјенки, Мордор и униште га у Пламен планини гдје је и искован. Фродо се добровољно јавља за тај задатак и „Дружина прстена“ је формирана да му помогне: сам Фродо, Гандалф, Арагорн, Боромир Гондорски, патуљак Гимли, вилењак Леголас и његова три супутника хобита. Пут их носи у руднике Морије, гдје их прати Голум, биће које је је Билбо срео у гоблинским пећинама Магленог горја, прије много година. Голум је дуго посједовао Прстен, прије него га је нашао Билбо. Гандалф објашњава да је Голум некада био сличан хобитима, прије него је добио Прстен, који га је искварио. Роб Прстеновој вољи, Голлум очајнички жели поново узети „његово Злато“. У наставку, Пипин случајно разоткрије њихово присуство, и Дружина је нападнута од стране Сауронових слугу. Гандалф се сукобљава са гиганским древним демоном, Балрогом и пада у дубоки понор, вјероватно у своју смрт. Бјежећи из Морије, Дружина, предвођена Арагорном, одлази у вилењачке просторе Лотлоријена. Ту господарица Галадријела показује Фроду визије прошлости, садашњости и будућности. Фродо угледа и Сауроново око, метафизички израз Саурона. На крају првог дијела, након што дружина пређе Велику ријеку Андуин, Фродо одлучује да сам оде у Мордор, првенствено због опасног утицаја прстена на Боромира кога су убили Урук Хаи. Међутим, његов одани Сам инсистира да пође с њим. Други део У другом дијелу, Двије Куле, прича се наставља паралелно у двије књиге, и у првој нам говори о преосталим члановима Дружине који помажу земљи Рохан у рату против издајице Сарумана, некадашњег вође Реда чаробњака, који жели Прстен за себе. На почетку прве књиге, Дружина је раштркана, Мерија и Пипина су заробили Саруманови урук-хаи, Боромир је смртно рањен бранећи их, а Арагорн, Гимли и Леголас полазе у потјеру за њима. Њих троје срећу Гандалфа који се вратио у Међуземље као Гандалф Бијели. Они сазнају да је поразио Балрога и иако је тада и он сам страдао, послан је назад и препорођен. На крају прве књиге, Гандалф, Арагорн, Леголас и Гимли помажу побиједити Саруманове армије у Хелмовом понору, док је Саруман стјеран у ћошак од стране Ента, заједно са Меријем и Пипином, који побјегну из заробљеништва, и тада се двије групе срећу. Друга књига другог дијела говори о Фроду и Сему и њиховом путу до Пламен планине. Успијевају заробити и „укротити“ Голума, који их тајно одведе у Мордор, поред уклетог Минас Моргула. На крају другог дијела, Голум изда Фрода великом пауку, Шелоби, и иако Фродо преживи, заробе га Орци. У међувремену, Саурон шаље све своје снаге у напад на Међуземље, заједно са Краљем-вјешцем, Вођом Утвара и његовом војском Минас Моргула у битку против Гондора, у Рату за Прстен. Трећи део У трећем дијелу, Повратак краља, настављају се авантуре Гандалфа, Арагорна, Гимлија, Леголаса паралелно са Фродовим и Самовим. Као што је речено у првој књизи, Дружина помаже у посљедњој бици против Сауронових снага, укључујући и опсаду Минас Тирита у Гондору и посљедњој бици за живот и смрт пред Црни Дверима Мордора, гдје се савез Гондора и Рохана очајнички бори против Сауронове армије, да би им одвратили пажњу од Прстена, те тако давајући времена Фроду да га уништи. У другој књизи, Сам спашава Фрода из заробљеништва. Након много патње, стижу до Пламен планине, док их Голум прати. Међутим, искушење Прстена се покаже превелико за Фрода и он га задржава за себе, не желећи га уништити. Међутим, Голум га напада и успијева му одгристи прст са Прстеном. Слуђен успјехом, Голум се посклизне и заједно с Прстеном пада у врелу лаву, гдје Прстен коначно бива уништен. На крају, Саурон је побијеђен, и Арагорн бива крунисан као краљ. Ипак, то није све. Саруман успијева побјећи и искварити Округ прије него умре. Фродо остаје рањен у души и тијелу и заједно с Билбом одлази на запад, преко Мора у Валинор, гдје успијева наћи мир. У складу са Толкиновом временском линијом, догађаји у причи се дешавају између Билбовог рођендана, 22. септембра 3001. Трећег доба, и Самовог повратка у Округ, 6. октобра 3021. Трећег доба. Већина догађаја се дешава у 3018 и 3019, заједно са поласком Фрода из Врећастог Вијенца у Округу, 23. септембра 3018 Трећег Доба, и уништења Прстена шест мјесеци касније, 25. марта 3019 Трећег доба. Главни ликови Фродо Багинс, Хобит из Округа, носилац прстена Сем Гемџи, баштован Багинса, прати Фрода на његовом путу у Мордор Мерјадок Брендибак, Хобит и даљи Фродов рођак и пријатељ Перегрин Тук, Хобит и Фродов пријатељ Гандалф, добри чаробњак Саруман, зао чаробњак који жели јединствени прстен за себе Арагорн, краљ Гондора и Арнора Гимли, Глоинов син, патуљак Леголас, принц Виловњака из Мрке шуме, син краља Трандуила Саурон, мрачни господар, из рода Мајара. Помогао Вилењацима да искују Прстене моћи, а у тајности исковао још један прстен за себе којим би управљао народима Средње земље преко осталих прстена моћи Назгули, некада краљеви Људи, под утицајем девет прстенова постали утваре Голум или Смеагол, некада био Хобит, посједовао је прстен скоро 500 година, због чега је постао зао Напомене Референце Литература Foster, Robert (1978). The Complete Guide to Middle-Earth: from "The Hobbit" through "The lord of the Rings" and Beyond. Rev. and enl. ed. Ballantine Books. N.B.: An alphabetical dictionary of personages and lore in this body of works by J. R. R. Tolkien. hdbk. Glyer, Diana Pavlac (2007). The Company They Keep: C. S. Lewis and J. R. R. Tolkien as Writers in Community. Kent State University Press. . Christina Scull and Wayne G. Hammond, The J. R. R. Tolkien Companion and Guide (2006), Christopher Tolkien (ed.), The History of The Lord of the Rings, 4 vols (1988–1992). J. R. R. Tolkien, On Fairy Stories Спољашње везе Официјелна страница Џ. Р. Р. Толкина -{Tolkien website of Harper Collins (the British publisher)}- -{Tolkien website of Houghton Mifflin (the American publisher)}- -{The Encyclopedia of Arda: An Interactive Guide to the Works of J.R.R. Tolkien}- -{The Tolkien Library}- Романи 1954. Романи 1955. Епска фантастика Романи епске фантастике Енглески романи Средња земља


Категорија: Пројекти Повереника • Повереник за заштиту равноправности 21. феб 2018. → Симулација суђења из области дискриминације Реализацију пројекта финансијски је подржала амбасада Краљевине Норвешке у Београд 28. јан 2018. → Пројекат подржан од МСП Норвешке Реализацију пројекта финансијски је подржала амбасада Краљевине Норвешке у Београду www.norveska.org.rs Анекс Ц – НЕФОРМАЛНИ ПРЕВОД Оквир резултата пројекта – НЕФОРМАЛНИ ПРЕВОД Уговор о Гранту – НЕФОРМАЛНИ ПРЕВОД Буџет 13. дец 2017. → Симулација суђења из области дискриминације 28. сеп 2017. → Вести, Пројекти Повереника 01. сеп 2017. → Пројекти Повереника


Глас Српске – Уручена одликовања; Одликован и Радио Републике Српске | Бански двор PRESS CLIPPING | 11. децембар 2016. Предсједник Републике Српске Милорад Додик уручио је данас у Бањалуци поводом 9. јануара – Дана Републике одликовања Републике Српске заслужним појединцима, организацијама и институцијама. Предсједник Републике Српске Милорад додик уручио је одликовањаФото: СРНА Додик је истакао да се Република Српска од оснивања прије 25 година борила за своју снагу и постојање и да је формирана, са идејом о слободи коју је српски народ вијековима покушавао да досегне. „Иако је упорно оспоравана, показана је воља народа који никада није одустао од идеје да Република Српска постоји, буде снажна, наша и јединствена. Република Српска је мјесто за живот свих људи, без обзира на вјеру и нацију“, рекао је Додик у обраћању на додјели одликовања. Он је нагласио да је слобода српског народа везана за постојање државе. Предсједник Српске уручио одликовања „Када нисмо имали државу драматично смо страдали. Наша слобода никада није била уперена према укидању слободе другима, него је српски народ показао да слобода коју је за себе освајао била слобода и за друге народе на овим просторима“, истакао је Додик. Према његовим ријечима, тежња Републике Српске јесте што блискији или државни оквир са Србијом. „Оно што покушавамо овдје да урадимо јесте да Републику Српску оспособимо за њен самостални пут. Тешких је 25 година које смо оставили иза себе, али је у овом времену било и година успјеха“, рекао је Додик. Директор Радија Републике Српске Драган Пајић изразио је задовољство што је овај радио одликован и истакао да је у посљедњих 25 година дао велики допринос развоју Српске и њеној афирмацији. „Одликовање је велика част за све наше раднике. Вјерујем у оно што зборимо, јер је то истина и тако ће и остати“, рекао је Пајић. Академик Предраг Пешко рекао је да је одликовање добио због рада Болнице у Невесињу и лијечење пацијената из Републике Српске. „Одликовање јесте признање за досадашњи рад, али и обавеза да још више радим“, каже Пешко. Додик, је Орденом заставе Републике Српске са сребрним вијенцем за рад и изванредне заслуге, као и за лични допринос развоју политичких, културних и духовних веза Грчке и Српске одликовао Александроса Фурлиса. Орденом части за златним зрацима за допринос у унапређењу сарадње медицинских установа из Републике Српске и САД, као и подршке развоју и јачању здравственог система Републике Српске, Додик је одликовао доктора Бранка Бојовића и академика Предрага Пешка. Додик је Орденом части са сребрним зрацима за допринос у афирмацији људских права, толеранције међу људима и народима, као и за допринос у унапређењу сарадње медицинских установа из Републике Српске са медицинским установама из САД и Србије одликовао доктора Ричарда Џејмса Редета и Жељка Копању, постхумно. Орденом Његоша првог реда за посебан допринос у развоју духовне и хуманитарне сарадње између српског и америчког народа, као и за резултате и достигнућа од ширег значаја и размјера у афирмацији Републике Српске, Додик је одликовао Академију Свети Сава из Чикага, Православну школу Свети Сава из Милвокија и Радио Републике Српске. Предсједник Српске је орденом Његоша другог реда за рад, резултате и допринос у развоју културне и хуманитарне сарадње између српског и америчког народа, као и за резултате и достигнућа од ширег значаја и размјера у афирмацији Републике Српске одликовао Себастијан прес САД и Културни центар Бански двор из Бањалуке. Орденом Његоша трећег реда за предан деведесетогодишњи рад који је заснован на очувању народне традиције и културне баштине којом се доприноси општој афирмацији Републике Српске, Додик је одликовао КУД „Пелагић“ из Бањалуке. Додик је Орденом крст милосрђа за признат дугогодишњи рад у здравству и велики допринос у развоју здравствених услуга, као и лијечењу пацијената из Републике Српске одликовао Миодрага Лазића и Младена Поповића. Медаљом заслуга за народ одликовани су ЖКК „Млади Крајишник“ из Бањалуке, Тијана Бошковић, Драгана Станковић, Јадранка Тркуља, Младен Бојиновић, Александар Вуковић, протонамјесник Васо Поповић и Славен Кнежевић.


text: Reputation from Иван ♪♫ - Живе Речи Утехе 9591 ЖРУ инвентар Иван ♪♫ је реаговао/ла на Дејан за a Странице, Протојереј-ставрофор др Велибор Џомић за "Новости": Инспектор Крстичевић као каубој упада у манастире Април 14, 2016 На десетине је примера Подластва, Стањевићи, Подострог-Маине... казала је Мирановићева, додајући да за изговорено има документацију. Нико нема права да на културним добрима ове државе изводи било какве интервенције без претходно издатих конзерваторских услова и одређених сагласности Управе. Све ове наводе одбацују у Митрополији црногорско-приморској. Дочекали смо и то да их о црквама, културним добрима и културној баштини, као и о законским одредбама и стандардима, поучава водећи експерт Црне Горе за моду, позната модна креаторка Анастазија Мирановић, и то са позиције директорке Управе за заштиту културних добара каже за "Новости", координатор Правног савета Митрополије црногорско-приморске, протојереј-ставрофор др Велибор Џомић. Није спорно да је она историчарка уметности по образовању, али је свеукупној јавности више позната по модним ревијама и креацијама сукања и женских комплета него по проучавању средњовековног и нововековног православно-црквеног, сакралног градитељства. Наш саговорник посебно указује да "чуди и забрињава што се модна креаторка Анастазија налази на челу Управе за заштиту културних добара као органа државне управе у саставу Министарства културе". Изгледа да је она своју службеничку дужност у Управи схватила буквално, тј. да треба да штити културна добра од Цркве као ствараоца тих добара кроз векове!?! И, што је најгоре, изгледа мисли да се културна добра штите само решењима као управним актима која доносе уз кршење законских одредби са једне стране и подношењем прекршајних пријава против митрополита Амфилохија са друге стране каже отац Велибор. Иван ♪♫ gave a reaction for a Странице, Христос је наш пријатељ- старац Порфирије (Кавсокаливит) Април 6, 2013 Рецимо Му: Господе, учинио сам грех, пао сам; опрости ми! Али истовремено треба да осећамо да нас Он љуби, да нас прима нежно и са љубављу и да нам опрашта. Нека нас грех не одваја од Христа! Када верујемо да нас Он љуби и када се трудимо да и ми Њега љубимо, онда се нећемо осећати туђима Њему и одвојенима од Њега чак ни када грешимо. Ми смо обезбедили за себе љубав Његову: како год да се владамо, знамо да нас Он љуби. Ако стварно љубимо Христа, онда не постоји бојазан да ћемо изгубити осећање страхопоштовања према њему. Овде важи реч апостола Павла: "Ко ће нас раставити од љубави Христове? Жалост или тескоба, или гоњење, или глад, или голотиња, или опасност, или мач?... Јер сам уверен да нас ни смрт, ни живот, ни анђели, ни поглаварства, ни силе, ни садашњост, ни будућност, ни висина, ни дубина, нити икаква друга твар неће моћи одвојити од љубави Божје, која је у Христу Исусу Господу нашем" (Рим. 8, 35, 38, 39). Овде је реч о најузвишенијем, јединственом односу душе са Богом, односу који ништа не може да растргне, који се ничега не боји и ничим се не да поколебати. Ако будемо хтели да идемо за Христом, и овај живот на земљи биће нам уз Христа радост без обзира на тешкоће. С тим у вези апостол Павле каже: Радујем се у својим страдањима. То је наша религија. У том правцу треба да идемо. Не састоји се она толико од формалних обавеза колико од решености да живимо са Христом. Када ти то пође за руком, шта би друго хтео? Задобио си све. Живиш Христом, а Христос живи у теби. Све је потом веома лако – послушност, смиреност, мир у души. Иван ♪♫ gave a reaction for a Странице, Пилатово питање - Свети Николај Охридски и Жички Фебруар 6, 2013 Истина је Ко, а не Шта. Истина је Личност, а не ствар. Бог је Истина. Као Апсолутна и супрелативна Личност, Бог је Истина. Отуда, као што је погрешно питање: "Шта је истина?", исто је тако погрешно питање: "Шта је Бог?". То је погрешно у истој мери, као што би било погрешно питати: ко је камен, ко је вода, ко је ваздух, ко је земља, ко је огањ? Јер се само за личност каже Ко, а за ствари Шта. Али, Пилат, Римљанин и незнабожац није умео поставити питање правилно. Ни његов Цезар, Тиберије, ни сав римски Сенат, не би га друкчије поставили. Јер цела импреија се оснивала на стварима, на множини ствари, на величини земље и богатства и простора, а не на личностима, једно скроз земаљско царство, где су ствари угушивале личност, и где је "Шта" царовало над "Ко". Но, зар ћемо осуђивати само Пилата због погрешно постављеног питања? Гле, не умеју то преважно питање поставити правилно, ни многи неопагански мислиоци европски: пантеисти, материјалисти, епикурејци, окултисти и стоици. Сви они пилатски мисле, зато се пилатски и питају, не "Ко је истина?", него "Шта је истина?" Они бркају факта са истином. А, зар факта нису истина? Не. Факта, ствари, и односи ствари, јесу само символи истине, сликовно исписани у јероглифима природе. Они представљају слова, печате, знаке, наговештаје или мимику истине, али не саму истину, истина и факта односе се као писаи писанкја. Кроз шарену писанку васионску објављује се људима, као у загонетки, величанствена Личност Писца, Која и јесте Сушта и Суштаствена. Факта су променљива и пролазна, истина е увек иста (како је дивна ова реч српска: истина!). Сав видљиви свет је пролазан, сходно учењу и религије и науке. Како би дакле могло бити истина, оно што је пролазно? Само је Бог непролазан. Према томе, само је Бог Истина. А Бог је Личност. Осим Бога, личности су и Анђели и људи. И они су, као личности, одређени за непролазност, као синови Бога Истинитога. Исус није хтео одговорити на погрешно питање Пилатово, али јена другом месту, и пред другим рекао: "Ја сам Истина". Овом објавом учињена је прекретница у историји човечанства, прекретница пресудна за процену Бога, човека и природе. Бог је Личност, а не ствар. И човек је личност, а не ствар. Отуда се и човеку на ставља питање "Шта?", него "Ко?" Универзални значај ове прекретнице добро је разумео Апостол, који је са усхићењем узвикнуо: "Старо прође, све ново настаде". Другим речима: мрак лажи и тиранија ствари над заробљеним човеком прође, а слобода и величина личности настаде. Ко год почне о овом озбиљно размишљати, осетиће брзо како излази из таме на светлост. И схватиће радикални преокрет, који је учинио Син Божији у поимању личности и ствари. Схватиће и небивалу борбу нашег времена између "синова светлости и синова таме", то јест, између оних који уздижу Личност Бога и личност човека, изнад бесловесне природе и оних који теже да Личност Бога и личност човека свале на и утопе у гомили немуштих ствари, и да опет учине ствари господаром над човеком, то јест, да понове лажни експеримент римског паганизма. И тада ће разумети божанствени значај савремених поклика. Слобода човека. Достојанство човека. Личност изнад свега света. Слобода народа. Индивидуална вредност човека и народа. Јер сви ови поклици и гесла имају далеко дубљи значај, него што на први поглед изгледа. Нису то гљиве које су се обдан појавиле, то су биљке, чији је корен Христос, мада то не знају неки од оних који горња гесла употребљавају. Они мисле, да су се горња гесла појавила појавом модерне демократије. Међутим, та су гесла поечла лагано расти у хвалу од онога дана, када је Сејач рекао: "Ја сам Истина", и када је отпочела борба у свету између "Шта" и "Ко". Пре 19. векова отпочела, а у наше дане израсла се и захватила цео свет. То су дужни знати сви хришћани света. А да би то знали, морају претходно појмити, колико је Пилатово питање било погрешно и недостојно Христовог одговора.


У оквиру пројекта ‘’Подршка неформалном запошљавању и повећању прихода особа са инвалидитетом’’ којег је реализовала Организација УДАС у партнерству са регионалним удружењима ампутираца Добој, Бијељина, Требиње, Источно Сарајево и Бања Лука, економски је подржано укупно 4(четири) корисника, жртве ми... Мапирање јавних објеката ради утврђивања степена приступачности за особе са инвалидитетом Удружење грађана „Нешто Више“, Сарајево, за потребе пројекта “Заједнице различитих, али равноправних грађана“, тражи пружатеља услуге за мапирање јавних објеката ради утврђивања степена приступачности за особе са инвалидитетом. Сврха ангажовања У оквиру пројекта бити ће извршено мапирање 60 ос...


Повећава се борбена способност руске војске — „Торнадо“ смењује „Смерч“ - Спутњик Србија Widgets Magazine 18:28 18 Април 2019 10:30 02.12.2018 Преузмите краћи линк Руска војска са вишецевних бацача ракета великог калибра „Смерч“ прелази на модернизовани „Торнадо С“, што ће, по мишљењу војних експерата, повећати снагу и мобилност руских ракетних јединица. Међутим, политиколози оцењују да би пренаоружавање руске војске могло да буде и повод за почетак још једне информационе кампање Запада против Русије. Начелник ракетне војске и артиљерије Оружаних снага Русије Михаил Матвејевски је изјавио да ће пренаоружавање започети већ ове године и да ће руска војска са „Смерча“ прећи на модернизоване вишецевне бацаче ракета „Торнадо С“, повећаног домета и веће прецизности. Према његовим речима, војска наставља да се наоружава и савременим модернизованим хаубицама 2С19М2 „Мста СМ“ у потпуности интегрисаним у јединствени тактички систем управљања, као и модернизованим вишецевним ракетним бацачима „Торнадо Г“, који имају могућност аутоматског навођења борбеног возила на циљ. Иначе, „Торнадо С“, тешки вишецевни бацач ракета нове генерације, коришћен је и током операције у Сирији, где је показао своју ефикасност. © Sputnik / Муса Салгереев/ NewsTeam Руска војска друга на листи најјачих у свету Експерти кажу да је борбени системи „Торнадо С“ у потпуности аутономан и ојачан опремом која осигурава реализацију борбених задатака без изласка из кабине. На позицији ватре „Торнадо С“ се налази само неколико минута, а затим и не чекајући да граната погоди циљ, креће ка новој локацији. Сматра се да је овај систем задао нови правац у развоју тешких вишецевних бацача у Русији и у свету. „Подразумева се да систем ’Торнадо С‘ по својим карактеристикама превазилази све своје претходнике, а посебно у погледу домета и прецизности. Поред тога, има и аутоматизовани систем који омогућава координацију дејства, и то целе батерије. Ово пренаоружавање ће у значајној мери повећати снагу и мобилност јединица, с обзиром на то да се смањује време прелаза система у борбени распоред. То је конвенционално оружје, које омогућава да се изведу ефикасније борбене операције у формату комбинованих операција“, сматра војни политиколог Андреј Кошкин. Експерт додаје да је НАТО веома забринут због пренаоружавања руске војске. „На Западу врло озбиљно прате како се пренаоружавају руске артиљеријске јединице и то озбиљно забрињава стручњаке НАТО-а. Због тога можемо очекивати да ће уследити још један напад на Русију у информационом простору. Али то ће бити само показатељ да се борбена спремност наших трупа све више повећава, а да одбрамбене способности испуњавају савремене захтеве“, каже Кошкин. „Торнадо С“ и „Торнадо Г“, представљају модернизоване верзије „Смерча“ и „Града“. © Flickr/ Geoffrey Fairchild САД намеравају да копирају руско оружје Експерти истичу да је „Торнадо С“ најубојитије и најразорније оружје после нуклеарног. „Торнадо С“ једним плотуном „покрива“ површину величине 100 фудбалских терена, а после његовог плотуна на тој територији — не остаје ништа. Поред тога, наоружан је и „паметним“ ракетама и у стању је да појединачном паљбом разара противничка утврђења. Његову борбену тачку чине четири возила: возило-лансер, возило са резервним ракетама, командно возило за управљање паљбом и метеоролошки коректор. С друге стране, „Торнадо Г“, који има велику разорну моћ, заправо је мултифункционални систем и модернизована варијанта вишецевног ракетног бацача БМ-21 „Град“. За разлику од свог претходника, „Торнадо Г“ има џи-пи-ес систем, што га чини прецизнијим. Ови бацачи могу да неутралишу циљеве и на удаљеностима до 40 километара, а по борбеној ефикасности 2,5-3 пута превазилазе системе претходне генерације — укључујући и „Град“. Вишецевни ракетни бацач „Торнадо Г“ развија се од 1990. године, почео је да се користи 2012. године, а планира се да до 2020. у потпуности замени ракете БМ-21 „Град“. торнадо-с, смерч, Русија, оружје, војска, Русија


text: Херусци |Овај чланак или његов део не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| Херусци (лат. Cherusci), снажно и ратоборно германско племе настањено у долини реке Везера, у њеном средњем току. Почетком 1. века н. е. постали су римски савезници (федерати), али су се већ 10. године одметнули под Арминијем и успели да дуже време задрже своју независност. Распирујући размирице међу њиховим првацима, Римљани су успели да их ослабе. Томе су допринели и ратови које су Херусци морали да воде са својим германским рођацима, Хатима и Хауцима. После једног неславног периода под краљем кога су им дали Римљани, Херусци напуштају историјску позорницу. Године 15. н. е. спомиње се Сигимунд син Сегеста. Он је био изабран за свештеника убијског храма, али га је напустио пошавши у рат. Главни град убијске области био је oppidum Ubiorum, касније Colonia Claudia Ara Agrippinensium скраћено CCAA (по коме је данашњи Келн даобио име).


text: Прaзник светог Јована Крститеља у Новом Саду У понедељак, 20. јануара 2014. године, Његово Преосвештенство Епископ бачки г. Иринеј прославио је своју крсну славу началствујући Евхаристијским сабрањем верног народа Божјег у Саборном храму у Новом Саду. Епископу домаћину саслуживали су Преосвештена Господа Епископи: врањски Пахомије, шумадијски Јован, крушевачки Давид, бихаћко-петровачки Атанасије и јегарски Порфирије уз тринаест презвитера и једанаест ђакона. У славу Божју и у част Светог Јована Крститеља током свете Литургије појали су студенти Православног богословског факултета Универзитета у Београду, као и полазници Школе црквеног појања при Црквеној општини новосадској. Епископ бихаћко-петровачки Атанасије се пригодном беседом обратио епископу Иринеју као и свим сабраним клирицима и епархиотима бачким, духовним чедима, пријатељима и поштовацима архипастирске делатности предстојатеља Цркве у Бачкој. После свете Литургије Епископ шумадијски Јован благословио је у Владичанском двору колач и кољиво и честитао крсну славу данашњим свечарима, епископима Иринеју и Порфирију, пожелевши да им Свети Јован буде небески покровитељ пред Престолом Божјим. Извор: Епархија бачка