07 | децембар | 2018 | ГимназионГимназион Дневне архиве: 7. децембра 2018. 10. – 14. децембар ПОНЕДЕЉАК: Водимо разговор са децом како су се провела за викенд. Зимске чаролије: “Стигла нам је зима“ – упознајемо се са карактеристикама годишњег доба. Разговарамо о променама у природи, облачењу, итд. Музичко забавиште: “Зима, зима, е па шта је” – 9 – 9,30 УТОРАК: Јутарња гимнастика – вежбе за развој свих мишићних група. Обрада песме: „Зима“ Одлазак у шетњу и разгледање природе. СРЕДА: Слободне активности; Шарене капе – деца ће добити готове шаблоне капица које ће обојити и украсити онако како би волели да изгледа њихова капица. Шетња поред реке Западне Мораве. Радни листови: какво је време? (деца имају за задатак да споје линијом оно што носе и користе са одговарајућим годишњим добом). Шетња до Градског парка. Прича пред спавање: „Мораћу поново да размислим“ Овај унос је објављен под план рада „Змај огњени“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. ЛОПТА НИЗ ЗИД За ову игру нам је потребно неколико ролница од папира и убруса, неколико лоптица и пластична чинија. На зид ћемо залепити ролнице (у круг, цик-цак, итд.), тако да лоптица може да прође кроз сваку ролницу и слети у чинију. Демонстрираћемо деци како да убацују лоптице кроз ролнице, посматраћемо како лоптице пролазе кроз њих и слећу у чинију. Затим позивамо једно по једно дете да убацује лоптице кроз ролнице. Овом активношћу подстичемо радозналост код деце, подстичемо бољу покретљивост зглоба шаке и учимо децу стрпљењу да свако чека свој ред за игру. Музичко забавиште: “Зима, зима, е па шта је” – понедељак – 9 – 9,30 Овај унос је објављен под план рада „Златоруни ован“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. Данас нам је диван дан, славимо Кости и Нађи рођендан! Читамо причу за лаку ноћ: „Волим своју баку“ Музичко забавиште: “Зима, зима, е па шта је” – 9,30 – 10 Ликовно стваралаштво: „Макароне“ – бојимо макароне са црвеном, жутом и зеленом темпером. Читамо причу: Крцко Орашчић и краљ мишева Е.Т.А.Хофман енглески језик: New Year’s tree – 13 – 13,30 Дом културе: Крцко Орашчић и четири краљевства – 16 – 17,40 часова Драматизација приче: „Три јелке“. Након мог извођења приче, делим деци улоге и заједно глумимо. Читамо причу за лаку ноћ: „Летење у балону“ Украшавамо вртић. Слушамо новогодишње песме и китимо јелку са украсима које смо направили уз помоћ наших родитеља на радионици која је била претходни дан. Читамо причу за лаку ноћ: „Зашто тигар има пруге“ „Мала школа“ – Домине (залепи налепнице на одговарајућа места); Породица (лепимо налепнице на одговарајућа места) Читамо причу за лаку ноћ: „Чудовишта“ Овај унос је објављен под план рада „Златна јабука“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. ПОНЕДЕЉАК: радни лист „Мала школа“ Млађи: цртамо пахуље, упознајемо и откривамо где су се сакрили велики и мали Снешко, велика и мала јелка, лепимо Снешку Белићу очи, нос и уста. Старији: лепимо налепнице на одговарајуће место и уочавамо велике и мале животиње, спајамо половине (јабука, аутомобил, цвет), спајамо цртице да бисмо добили слику чајника. Прича пред спавање: “Два човека и медвед“ УТОРАК: Вежбамо фину моторику и своје уметничке способности тако што бојимо макароне помоћу четкица и боје. Када се боја осуши лепићемо макароне на картоне у облику јелки које ћемо касније искористити да украсимо наш вртић. Прича пред спавање: “Пирати на дасци“ енглески језик: New Year’s wish – 9 – 9,30 СРЕДА: обрада приче „Зимски разговор у шуми“ – Кроз ову причу деца ће упознати како се јеж, медвед и веверица припремају за хладне зимске дане. Пошто ће им прича бити представљена кроз драматизацију имаће прилику и да буду мали глумци. Прича пред спавање: “Јован и чаробни пасуљ“ ЧЕТВРТАК: Украшавамо заједно вртић са другарима из осталих група, користимо украсе које смо претходни дан са својим родитељима припремили на радионици. Прича пред спавање: “Јурњава по штали“ Бежи зека преко пута, нема капе ни капута. Докле ловац пушку спрема, малог зеке више нема. Цртамо зеца и његову капу и капут. Прича пред спавање: “Краљ гусара“ Овај унос је објављен под план рада „Зизилеја“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. Предшколска група: Истражујемо како настаје снег, шта се дешава са снегом када је на собној температури, шта се дешава када се отопи и поново га изнесемо напоље на ниску температуту? Уочавамо промене и говоримо о агрегатним стањима које снег може да има (течно, чврсто). Решавање задатака у часопису „Крцко“. Млађа група: разговарамо шта је ледено и хладно напољу, које је годишње доба када пада снег, шта све можемо да радимо са снегом? Како правимо Снешка Белића, грудву? Усвајамо појам лопта-круг. Нудимо деци два круга и правимо снешка од папира. Предшколска група: Излазимо у двориште вртића. Посматрамо своју сенку на снегу или уколико нема снега на белом чаршафу. Узимамо друге предмете и посматрамо сенке. Постављамо папире и цртамо сенке. Решавање задатака у радном листу Свет око нас – Сенке. Читамо причу: Крцо Орашчић и краљ мишева Е.Т.А.Хофман Млађа група: усвајање стихова песме „Први снег“. Разговарамо о тексту и томе када пада први снег. Решавање задатака у часопису „Крцко“. Енглески језик: New Year‘s tree – 12 – 12,30 Предшколска група: Од гласа до слова Ж (тражимо предмете, имена која почињу и које се завршавају на слово Ж. Тражимо слово Ж у средини и на крају речи). Попуњавамо радне листове из говора – гласови могу бити различити. Млађа група: разговарамо како се облачимо када излазимо у двориште да се играмо са снегом. Доносимо различите рукавице, капе, шалове. Уочавамо да су неке рукавице имају прсте, а неке не. Ликовна активност: украшавамо рукавице и капе од папира. Музичко забавиште: „Зима, зима, е па шта је“ – 9 – 9,30 Предшколска група: Како се облачимо када пада снег? Узимамо рукавице, бројимо колико има прстију. Упознајемо се са бројем један. Стављамо рукавице на руке и уз помоћ десет прстију правимо једну грудву (уколико не буде снега импровизујемо). Маказама сечемо по једну рукавицу и белом темпером отискујемо једну шаку. Решавамо радне листове из математике: број један. Млађа група: уз помоћ звечки радимо ритмичку вежбу уз песму „Пахуља“. Решавамо задатке у радном листу „Мала школа“. Прича пред спавање: „Летење у балону“. Енглески језик: Presents – 12 – 12,30 Предшколска и млађа група: Покретна игра – нудимо деци обручеве, искројене кружиће, шаргарепу и лонац. Деца се деле у парове и на одређен знак је потребно да формирају Снешка Белића. Затим излазимо у двориште и организујемо игру да грудвом погоде мету. Уколико не буде снега деци дајемо мале лоптице које ће бити величине као грудва. Прича пред спавање: „Лисац и колачи“. Овај унос је објављен под План рада „Три фртаља краља“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. Обрада песме: „Песма о меди“ Ја сам меда, а зову ме Брунда на мени је увек црна бунда. Волим мед, обожавам крушке плашим се ловца и његове пушке. У шуми живим скоро сваки дан, кад зима дође, спавам зимски сан. Угледам ли мед, очи се веселе а онда ме страшно нападају пчеле. Прича пред спавање: „Бучни диносаурус“ Рад у радним листовима „Мала школа“ Причамо како животиње преживљавају зиму, где спавају, како се хране, итд. Медо спава зимски сан. Прича пред спавање: „Најмање царство“ Играмо се игре „Скривање у пећини“ Деца ће бити меде, а од платна ћемо направити пећину. Када кажемо зима, они ће улазити у пећину, а када кажемо пролеће, они ће изаћи из пећине. Прича пред спавање: „Рики-Тики-Тави“ Овај унос је објављен под Некатегоризовано, План рада „Међедовићи“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. ПОНЕДЕЉАК: Обрада слова Ж (набрајамо имена, предмете, животиње који почињу и који се завршавају на слово Ж. Тражимо слово Ж у средини речи). Обрада песме „ Жаба чита новине“ – Ј. Ј. ЗМАЈ УТОРАК: Упознавање околине: Годишња доба (разговарамо о годишњим добима, њиховим карактеристикама). Рад у радном листу из света око нас: Годишња доба. Бојимо макароне са свим другарима из вртића (припрема материјала за украшавање вртића поводом празника). енглески језик: Good neighbours – 13 – 13,30 СРЕДА: Занимљива математика – Релације: Лево–десно Рад у радном листу из математике: Лево–десно ЧЕТВРТАК: Стиже Нова година (украшавамо вртић поводом предстојећих празника). Увежбавамо текст за новогодишњу приредбу. Читамо причу: „Лане Мила је поводљиво“ – Николета Новак енглески језик: New Year – 13 – 13,30 ПЕТАК: Рад у радним листовима: Могу лепо да пишем (правилно писање одређених симбола). Овај унос је објављен под План рада „Јарац живодарац“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. Уређивање вртића поводом предстојећих празника. Састављамо јелку, бирамо накит, качимо апликације и све оно што имамо, а у наредном периоду ћемо додавати. Договарамо се о правилима која се тичу јелке и приредбе. Вежбање новогодишње приредбе. Прича пред спавање: “Пингвин” енглески језик: New Year’s tree – 15,30 – 16 Прича: Крцко Орашчић и краљ мишева Е.Т.А.Хофман – обрада приче Вежбање новогодишње приредбе Прича пред спавање: “Леденица” ликовно стваралаштво: “Круна” – 14,45 – 15,15 Дом културе: Крцко Орашчић и четири краљевства” – 16 – 17,40 часова Ликовно стваралаштво: Пингвин – отискивање и лепљење. Изложба дечјих радова. Разгледање сликовница животиња које живе на северном и јужном полу. Вежбање новогодишње приредбе. Прича пред спавање: “Прича без краја” музичко забавиште: “Зима, зима, е па шта је” – 9,40 – 10 Ликовно стваралаштво: кугле од папира – маказе и бели папир (за фину моторику и концентрацију) Прича пред спавање: “Дара из Дрвара” Обнављамо научено о годишњем добу које нам долази. Помињемо причу Пингвин и све нове необичне животиње северног и јужног пола. Полигон: пингвини крећу на забаву у својим новим оделима (провлачење) Прича пред спавање: “Наполеон и бува” ликовно стваралаштво: “Маска” – 14,45 – 15,15 Овај унос је објављен под план рада „9 пауница“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. Када дете покаже жељу да преручује, пресипа, сипа и пресипа воду (дете то ради у кади користећи своје посуде), оно ће уживати да то вежба и тако развија своју прецизност и изван ових тренутака игре. За почетак, предлажемо детету да пресипа неке крупне семенке – зрна пасуља, и сл. Припремамо две мале посуде и семенке које ће моћи да пресипа из једне у другу. Затим им дајемо велику кутлачу чија ће употреба захтевати прецизније покрете и више концентрације. Кад дете постане потпуно опуштено док обавља ову активност можемо му дати на једном послужавнику два идентична бокала, довољно мала и лака да може да их користи. Важно је демонстрирати ову активност детету коришћењем прецизних и спорих покрета да би оно могло добро да их разуме и прихвати. Узимамо пажљиво један бокал, стављамо га иза другог и полако сипамо да би дете имало времена да посматра како семенке клизе. Затим то поново радимо у супротном правцу. Ако нека семенка падне на послужавник, подићи ћемо је, користећи палац и кажипрст. Све ове врсте пресипања заинтересоваће дете и можемо лако да измислимо и друге. Музичко забавиште: „Зима, зима, е па шта је“ – понедељак – 9 – 9,30 Овај унос је објављен под План рада „Чудотворни прстен“ 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић. ШАРЕНЕ КАПЕ И РУКАВИЦЕ Васпитач ће помешати дечју гардеробу. Деца ће имати задатак да пронађу своје ствари, да именују делове одеће које пронађу и да их обуку. Разговарамо са децом о тим деловима одеће, њиховој намени, материјалу од кога су направљени и шарама на тканини. Затим нудимо деци унапред припремљене капе и рукавице од папира, темпере и вуницу за украшавање. Потом подстичемо децу да сликају свој пар рукавица и своју капу. Музичко забавиште: “Зима, зима, е па шта је” – среда – 9 – 9,20 Овај унос је објављен под план рада Биберче 7. децембра 2018. од стране Весна Милошевић.


Истиче да чињеница да је предметна изјава сачињена на основу наређења министра, које није достављено Поверенику, а које, према наводима Војног синдиката Србије, носи ознаку „Војна тајна - Поверљиво” говори у прилог наведеном.


Амстердам- Јединствен хотел у крану | Radio Trebinje 20 августа 2018, 4:58 PM Амстердам- Јединствен хотел у крану 6. априла 2017., 10:30 Хотел „Фералда“ у Амстердаму са собама које су смјештене у крану или дизалици на 50 метара висине, једна је од најоригиналнијих грађевина на свијету. Соба с погледом на некадашње бродско пристаниште у овом хотелу може се изнајмити за око 2.600 КМ. Собе у „Фералди“ се окрећу заједно с дизалицом зависно о временским условима. Лифт у хотелу, односно крану, води све до врха гдје се налази џакузи у којем могу уживати сви гости хотела. Могућ терористички напад током комеморације на Галипољу О Бојићу и Шантићу - у Дучићевом Требињу


source: fineweb

text: Крфска декларација (1917) ДЕКЛАРАЦИЈА На конференцији чланова прошлог коалиционог и садашњег кабинета Краљевине Србије и представника Југословенског одбора са седиштем у Лондону, који су до сада паралелно, а у присуству и уз сарадњу Председника Народне Скупштине, измењане су мисли о свима питањима, која су скопчана са будућим заједничким државним животом Срба, Хрвата и Словенаца. Срећни смо, што и овом приликом можемо констатовати, да је међу члановима конференције и овога пута владала једнодушност у свима питањима будућег заједничког државног живота. Пре свега, представници Срба, Хрвата и Словенаца понова и најодсудније наглашавају, да је овај наш троимени народ један и исти, по крви, по језику, по заједничким животним интересима свога националног опстанка и свестраног развитка свога моралног и материјалног живота. Идеја о његовом националном јединству никада се није гасила, ма да је сва моћ умна и физичка националног му непријатеља била управљена противу његовог јединства, његове слободе и националног опстанка. Био је подвојен у више држвава, а у самој Аустро-Угарској издељен, не на три племенска имена, него на једанаест покрајинских управа и тринаест законодавстава. Осећај његовог националног јединства и дух за слободом и независношћу одржали су га у непрекидним вековним борбама на истоку са Турцима, а на западу са Немцима и Мађарима. Бројно слабији и од источног и од западног непријатеља, он није могао сам обезбедити своје народно и државно јединство, своју слободу и своју независност, јер и на истоку и на западу његовом владао је противу њега сурови принцип: сила над правдом. Али је наш народ дочекао час, кад није више усмаљен у својој борби. Борба коју је немачки милитаризам наметнуо Русији, Француској и Енглеској за одбрану њихове части и слободе и слободе и независности малих држава, претворила се у борбу за слободу света, за победу права над силом. Сви народи, који љубе слободу и независност, удружили су се да се заједнички бране, да по цену свих жртава спасу цивилизацију и слободу, да створе нов међународни поредак, заснован на правди и слободи свакога народа да се сам опредељује и сам оснива свој државни и независни живот, те да се на тај начин заснује нов, миран и трајан период развитка и напретка човечанства, и обезбеди свет за вечита времена од овакве катастрофе, што је проузроковала освајачка жеђ немачког империјализма. Племенитој Француској, која је прокламовала принцип слободе народа, и слободоумној Енглеској прудружише се велика америчка Република и нова слободна и демократска Русија, да у својим манифестима објаве победу слободе и демократије, као главни циљ рата, а начело слободног самоопредељења народа, као основни принцип новога међународног поретка. Наш троимени народ, који је највише страдао од грубе силе и неправде, који је за своје право слободног самоопредељења поднео највеће жртве, прихватио је са одушевљењем тај узвишени принцип као главни циљ ове страшне борбе, у којој је гурнуло цео свет непоштовање права самоопредељења народа. И ауторизовани представници Срба, Хрвата и Словенаца, констатујући да је једини и неодступни захтев нашега народа, захтев који он поставља на основу начела слободног самоопредељења народа да буде потпуно ослобођен сваког туђинског ропства и уједињен у једној слободној националоној и независној држави, сложили су се, да та њихова заједничка држава буде заснована на овим модерним и демократским принципима: 1) Држава Срба, Хрвата и Словенаца, познатијих и под именом јужних Словена или Југословена, биће слободна, независна Краљевина с јединственом територијом и јединственим држављанством. Она ће бити уставна, демократска и парламентарна монархија на челу са династијом Крађорђевића, која је дала доказа да се с идејама и осећајима не двоји од народа и народну слободу и вољу ставља на врх свега. 2) Држава ова зваће се: КРАЉЕВИНА СРБА, ХРВАТА И СЛОВЕНАЦА. А владалац: КРАЉ СРБА, ХРВАТА И СЛОВЕНАЦА. 3) Она ће имати један државни грб, једну државну заставу и једну круну. Ови државни емблеми биће састављени из наших садашњих, посебних емблема. Државна целина облежаваће се државним грбом и државном заставом. Државна застава, као симбол јединства, истицаће се на свима надлештвима Краљевине. 4) Посебне заставе, српска, хрватска и словеначка равноправне су и могу се истицати и слободно употребљавати у свима приликама. И грбови посебни могу се исто тако употребљавати слободно у свима приликама. 5) Сва три народна имена: Срби, Хрвати и Словенци, потпуно су равноправна на целој територији Краљевине, и свако их може слободно употребљавати у свима приликама јавног живота и код свих власти. 6) Обе азбуке, ћирилица и латиница, такође су потпуно равноправне и свако их слободно може употребљавати на целој територији Краљевине. Све државне и самоуправне власти дужне су и у праву употребљавати и једну и другу азбуку, саображавајући се у томе жељи грађана. 7) Све признате вероисповести вршиће се слободно и јавно. Православна, Римокатоличка и Мухамеданска вероисповест, које су по броју следбеника најјаче у нашем народу, биће једнаке и равноправне према држави. На основу ових принципа законодавац ће се старати, да се чува и одржава Конфесионални мир, који одговара духу и прошлости целокупног нашег народа. 8) Календар треба што скорије изједначити. 9) Територија Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца обухвата сву ону територију, на кој живи наш троимени народ у компактној и непрекидној маси, и она се без повреде животних интереса целине не би смела крњити. Наш народ не тражи ништа туђе: он тражи само своје и жели, да се сав, као једна целина, ослободи и уједини. И за то он, свесно и одлучно, искључује свако делимично решење свога народног ослобођења и уједињења. Наш народ поставља као једну нераздвојну целину проблем свога ослобођења од Аустро-Уграрске и његовог уједињења са Србијом и Црном Гором у једну државу. По начелу слободног народног самоопредељења ни један део ове целине не може се правично одвојити и присајединити другој којој држави без пристанка самога народа. 10) Јадранско Море, у интересу слободе и равноправности свих народа, биће слободно и отворено свима и свакоме. 11) Сви грађани (држављани) на целој територији једнаки су и равноправни према држави и пред законом. 12) Изборно право за избор народних посланика за Народно Представништво, као и изборно право за општине и друге управне јединице, једнако је и опште, и вршиће се непосредним и тајним гласањем по општинама. 13) Устав, који ће после закључења мира донети Уставотворна Скупштина, изабрана на основу општег и једнаког, непосредног и тајног права гласа, биће основа целом државном животу, извор и утока свих власти и права и по њему ће се уређивати целокупни државни живот. Устав ће дати народу и могућност да развија своје посебне енергије у самоуправним јединицама, обележеним природним, социјалним и економским приликама. Устав се има примити, у целини, у Уставотворној Скупштини бројно квилификованом већином. И Устав и други закони, које буде донела Уставотворна Скупштина, ступају у живот када их Краљ санкционише. Тако уједињени народ Срба, Хрвата и Словенаца састављао би државу, која би бројала око 12 милиона држављана. Она би била гарантнија народне независности и свестраног народног културног напретка, јак бедем против германског надирања, неразлучни савезник свих оних културних народа и држава, које су истакле принцип права и слободе народа и принцип међународне правде, и достојан члан нове међународне заједнице. Дано у Крфу 7/20 јула 1917. године. Др. АНТЕ ТРУМБИЋ с. р. Министар Иностраних Дела Извори[уреди] - Српске новине, бр. 83 од четвртка 13. јула 1917, насловна страна - Драгослав Јовановић, Југословенско питање и Крфска декларација 1917. године, Београд, 1967.


Вучић са младим спортистима из кампа "Србија те зове 2021" - | - Извор: Tанјуг Председник Александар Вучић угостио је данас младе спортисте са Kосова и Метохије, из Републике Српске и дијаспоре, учеснике кампа "Србија те зове 2021", поручујући им да је Србија њихова отаџбина. Извор: Пинк На пријему у Палати Србија било је више од 200 деце, а међу њима и Јована Јанићијевић из Kосовске Митровице која је председнику Вучићу уручила пригодан поклон - мајицу са потписима свих кампера. "Хвала Вам у име свих чланова кампа што сте могли да дођете да се дружите данас са нама", рекла је Јована. Дечаци из Скадра Арам и Реги Сукај уручили су председнику Србије слику Скадра. Председник Вучић је истакао да је посебно срећан данас што може да буде са децом из света, Европе и региона. "Много сам срећан што могу да видим нашу децу из дијаспоре, из свих земаља региона, из наше земље са Kосова и Метохије, од Франкфурта до Kијева, и од Америке до Аустралије. То је посебна част и прилика да их упознамо са Србијом и Београдом", рекао је Вучић, Председник им је поручио да је Србија њихова отаџбина. "И увек ће то да буде. А ми се надамо да ћете у њу да донесете знање и љубав и да све што мислите и радите, осим за себе и своје породице, увек чините и за Србију", рекао је Вучић. Разменио је са њима, који како каже, у кампу играју фудбал, одбојку, кошарку, рукомет и тенис, и утиске о Олимпијским играма које су у току, и то да тренутно неке земље из региона имају више медаља од Србије, али поручио да ће се тек видети каква је Србија велесила у спорту. "Да сачекамо крај ОИ, па да пребројимо медаље, па да видите да је Србија права спортска велесила", рекао је Вучић. Младима је поручио да живот није увек једноставан, али је важно да увек буду борбени, вредни, марљиви, посвећени, да се и у спорту и у животу увек боре и да знају да, као што немају резервну породицу, немају ни резервну отаџбину. "Увек је волите. Добродошли у Београд, волите га као што Београд и Србија воле вас", поручио им је председник Србије. У оквиру београдског кампа "Србија те зове 2021", који је бесплатан, учествују српска деца узраста од 12 до 15 година са Kосова и Метохије, из Италије, Швајцарске, Немачке, Републике Српске, Црне Горе, Албаније. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


source: CulturaX

text: Пројекат Растко: Владан Матић : Црви Чолбајсана Црви Чолбајсана Возио сам бицикл по ветровитом јесењем дану. Возио сам се путем којим сам се свакодневно враћао кући. Као и сваког од претходних дана, скренуо сам десно у једну од главних авенија, ону која је водила ка изласку из града. Као и сваког од претходних дана, одмах иза окуке видео сам гомилу песка и шљунка, читаво мало брдо, које је, испрано кишом која је падала тог јутра, изгледало као да је од земље. Никог од радника није било у његовој близини, није било пролазника, само су се аутомобили и аутобуси у таласима кретали ка изласку из града. А пре брда, и пре окуке, видео сам да су светла на кући мог пријатеља, којег није било месецима, најзад упаљена. И пожелео сам да га, на брзину, поздравим. Оставио сам бицикл код оне гомиле песка и шљунка. Ионако у његовој близини није било никога. Ни у кући није било никога. Окренуо сам телефон, нико се није јавио. Оставио сам поруку да сам свраћао. Онда сам се сетио да сам оставио нечуван бицикл. Вратио сам се на раскрсницу, и одмах по скретању видео плавокосог дечака како га подиже. А онда се догодило оно што се многима догађа у сновима. Трчао сам ка њему, а нисам се кретао, викао сам а нико ме није чуо. Осим његовог старијег брата који је изронио из оне гомиле песка и шљунка, и који ми је сиктавим гласом, који сам само ја чуо, тако сам био уверен, поручио да његовог млађег брата оставим на миру. Па су онда почела да израњају и остала браћа. Била су то бића с људским главама, оштрим зубима, и безудим телима црва. Били су то Црви Чолбајсана, ретка врста пронађена у јужним пределима пустиње Гоби средином двадесетог века. Сећам се да сам насумице звао све службе којих сам се сетио у том тренутку: Полицију, ватрогасце, Хитну помоћ. И сећам се да је онај мој пријатељ, чувени биолог, најзад одговорио на мој позив. И сећам се да смо следећег дана били у војној бојници на непознатој локацији на коју су нас одвели хеликоптером везаних очију. Гледао сам их како леже на кревету, с оне стране непробојног стакла, у црвеној светлости, и мирно дишу, непокретни, као да спавају. Испреплетаних тела, с главама које су изгледале као дечје. Пријатељ ми је објашњавао како у одређеним случајевима могу да им израсту и удови. Кад истражују околину, или траже храну. Како се хране месом. Животињским, и људским. Следеће чега се сећам је како са пријатељем шетам улицама Уланбатора. Јесен је, и ветар разноси лишће по булевару који се уздиже ка Чолбајсановој палати. То није Уланбатор који се налази на мапама, али јесте онај град који сам већ посећивао у сновима. У том мом Уланбатору, скрећемо у булевар који изгледа као Булевар краља Александра, којим се онда спуштамо ка улици која подсећа на улицу Чарлија Чаплина. Ветар све јаче дува. Сумрак се претвара у ноћ. Ми настављамо разговор, уопште не доводећи у питање град до којег не постоје путеви, и у којем, осим нас двојице, нико од оних које знамо никада није био.


Дакле, одједном ће бити ситуација да останете сами у шуми током зиме са хладном, глади и сви њени пратећи одушевљава Сурвивалист. Шта треба урадити у таквој ситуацији? Наравно, можете ићи кући и пију врућ чај гледајући омиљени филм, али изненада је немогуће, а судбина те бацио далеко од цивилизације? Неопходно је да се организује топли ноћ, и склониште. Данас гледамо један начин ноћ у шуми са ватре "нодиа" и кућици у најједноставније. Израда ватру "Нодиа" Шта је ватра "Нодиа"? Ово је одличан начин да се загреје целу ноћ постављањем дрвета, јер је ватра овог облика гори дуго времена, додељује довољно топлоте и загрева велику површину. Дијаграм у наставку цете видјети како направити ватру. Шта резање треба да буду изабрани за уређај као што је пожар нодиа? Зими је најбоље користити оморике или бора, али има боље термичке бреза, бреза зими, али тешко да се запали, и суву брезе у шуми да пронађу теже. На дну дневника мора бити скивед врх и да га више ни, јер би то паљење гране и фрагменти пао. Киндле Фире треба да буде на целој дужини трупаца, гори они ће бити веома спор, али је топлота током ноћи ће бити довољно. Повремено буђења ноћу и да ће разнети пепео из доњег греде, као и са горње дрвета туширања она ће ометати доње сагоревање, а може изаћи, морају да се пробуди око сваке 2-3 сати. Како мелкозаглубленни темељ са рукама | фазенда Правилна нега коже зими | Здравље и лепота Рођена без ногу је постао амерички рубље модела 50 чињеница о мушкарцима Швајцарска је развио технологију која омогућава да се акумулирају топлоту у лето и користити га зими Како преживети нигде. Пет савета из професионалаца На болести случају: 20 корисне вештине које свако треба да зна Антене за модем сигнал


Прво је на сјевероисточној страни преко подручја Поповог Брда кућама испуњен простор до новосаграђене Српске православне цркве. Затим је градња кућа настављена до жељезничке пруге гђе је саграђена станица Добој. На овој новој раскрсници је остављен празан простор. То је други трг Добоја. Од њега је нова улица пробијена до жељезничке станице гђе, је опет остављен празан простор, трг испред жељезничке станице, -то је трећи трг Добоја.Иза тога је пробијена и улица која је ишла према новосаграђеном мосту на ријеци Босни, гђе су биле и коњичке касарне аустроугарског окупатора.


text: Српска књижевност ХХ века (Модерна, Авангарда и међуратна књижевност, савремена књижевност) - Bogoslovija Svetog Jovana Zlatoustog u Kragujevcu За разлику од поезије, проза се теже и спорије мењала. Штавише, управо је превласт лирике учинила да се код прозних писаца појави заједничка особина која је још Ј. Скерлића навела да их назове "лирским реалистима". Највише су, међутим, дошла до изражаја стилска обележја импресионизма. Томе је близак Петар Кочић (1877-1916), код кога је понекад тешко повући границу између песме у прози и приповетке (С планине и испод планине I-III, 1902-1905). Сурове босанске планине подједнако су јунаци његових приповедака као и мали људи који се с њима боре да би опстали. У исти мах лепа и страшна, босанска се природа код Кочића као елементарна снага стапа с човеком у отпору против туђинске, империјалне аустроугарске власти. Кочић је родоначелник босанске приповетке. Исто толико фасцинантних импресија о Јадранском мору и кршевитим приморским пределима налазимо код Ива Ћипика (1869-1923). Али је он у романима дао и шире слике живота у Далмацији и њеном залеђу: у првом За крухом (1904) одлазак главног јунака, образовање у туђем граду и повратак у завичај, на који се већ гледа другим очима, а у другом Пауци (1909) развијена је слика социјалног раслојавања. Она прву тему, везану за сличан миље суседне лике, Вељко Милићевић (1886-1929) је у романуБеспуће (1912) књижевно транспоновао у модернији облик човековог отуђења. Главни јунак је свуда равнодушни туђинац, што прераста у тему безавичајности новог човека. То је изврсно дело и по фактури и по виђењу света очима странца. Српски модеран роман и приповетка заправо почињу од Борисава Станковића (1876-1927). Његови су ликови сложено грађени, с јаким унутрашњим конфликтом између противречних побуда. Приповеда се из велике близине главног јунака, често и из његове свести, што помоћу интроспекције води до најранијих, дубоко потиснутих доживљаја. Нико као он у роману Нечиста крв (1910) није тако смело понирао у душевни и чулни живот, нити је с толико драматичности приказао однос између колективних забрана које намеће култура и индивидуалног, осећајног, па и телесног. При томе се тело главне јунакиње Софке приказује у покрету, с непрестаним променама и с обиљем сензација за које ранија проза није знала. Откривен је, уз то, цео један мало познат свет градске а старе балканске културе. Нечиста крв је први српски роман који је у преводу на више европских језика добио ласкаве критике. Други роман Газда Младен, готово све приповетке, као и често играна драма Коштана, такође су везани за малу варош Врање на крајњем југу Србије. Изразито аналитичку прозу, сву испуњену пажљиво стилизованим утисцима, почела је у то време (Сапутници, 1913) да објављује Исидора Секулић (1877-1958). Код ње готово редовно служење интроспекцијом - са склоношћу ка есејизацији наративног текста - тежи да прерасте у праћење тока свести. Између два рата, а и касније, И. Секулић је један од најбољих есејиста и тумача књижевности. Мање склон иновацијама Милутин Ускоковић (1884-1915) написао је да романа из београдског живота: Дошљаци (1910) и Чедомир Илић (1914). Ускоковићев развој је, међутим, прекинуо Први светски рат, као и развој од њега још млађег Милутина Бојића (1892-1917). Он се по неким особинама враћа на звучан парнасо-симболистички стих, с реторички подигнутим тоном. Таквим стихом написана је и Плава гробница потресна песма о јонском мору као гробници избегле и болешћу десетковане српске војске. Сем тога, Бојић је редак писац који је предано радио на драми: написао је пет драмских текстова на историјске теме (Краљева јесен,Урошева женидба и трилогија Деспотова круна) и две на савремене (Ланци и Госпођа Олга). Авангарда и међуратна књижевност Оспоравање коме су били склони млади писци није, међутим, долазило само од опште скепсе изазване суровим и, за многе, трауматичним ратним збивањима. Оно је било и део програма нових књижевних покрета, чији су манифести преплавили европске књижевности најпре уочи рата, а онда и после рата. Сви ти бројни покрети, поникли у разним земљама, слили су се у једну општу књижевноисторијску појаву (стилску формацију) за коју се усталио назив - авангарда. Авангардна књижевност је - као и авангардно сликарство и музика из истог времена - заправо оспоравала традиционалне уметничке норме и облике. У српској књижевности експресионизам ће се 1920. први огласити као авангардни покрет.Манифест експресионистичке школе написао је Станислав Винавер (1891-1955). Он је преузео улогу критичара који у исти мах објашњава поратну а полемички деструише доратну књижевност. Пародија је моћно средство деструкције. И Винавер ће, нимало случајно, најпре пародирати Поповићеву Антологију новије српске лирике, дакле онај вид развоја који је канонизовао ауторитативни критичар модерне. У почетку је међу новим, бунтовним писцима најистакнутији Милош Црњански (1893-1977). Збирка песама Лирика Итаке (1919) изазвала је оштре полемике. Повратак војника (што је и сам Црњански) из туђине у завичај, упоређен с Одисејевим повратком на Итаку, послужио је као општи оквир не само за антиратну лирику него и за необично смело, типично авангардно порицање канонизованих вредности (и митова) националне културе. Полемику је изазвало и нарушавање песничких норми. Црњански је затим ритмички изменио српски стих: потиснуо је метар, а већу улогу добиле су интонација и синтакса. ритмички преуређена реченица пренета је из стиха у прозу. Дошло је до зближавања стиха и прозе, лирике и романа. Стога његови романи имају јак лирски набој, почев од Дневника о Чарнојевићу (1921), који је тематски паралеланЛирици Итаке. Два друга романа, Сеобе (1929) и Друга књига Сеоба(1972), имају историјску подлогу: Срби избегли у Угарску, а онда и у Русију у 18. в., и њихово учешће у биткама широм Европе. Снажна романескна фреска на библијску тему о изгнаном народу. Најзад,Роман о Лондону (1972) даје слику емиграната, расејаних лица у савременом мегалополису. Сви ликови, и цео један народ, налазе се у потрази за завичајем. Повратак изгубљеном завичају код Црњанског је књижевно стилизован као један од утопијских човекових снова. Међу песницима једино је Момчило Настасијевић (1894-1938) своје дело завршио као јединствену целину. Најпре Пет лирских кругова (1932), затим још два: Магновења и Одјеци (1938). Он се вратио фолклорном стиху и мелосу не да би их унео у своју песма, него да би у њима открио оно што је звао матерњом мелодијом. Више од других песника активирао је из језичког памћења старе слике и значења. Његова је лирика повремено херметична, али је зато и једна од најдубљих уопште у српској поезији. Има у њој и мистичког заноса и изворног религиозног надахнућа. Сем приповедака, које су сродне лирици, а Запис о даровима моје рођаке Марије право је ремек-дело, написао је у две драме у стиху (Међулушко благо, Ђурађ Бранковић) и једну у прози (Код "Вечите славине"), које се могу уврстити у врхунска драмска дела. Он је најзначајнији међу драмским писцима у овом периоду, од којих ваља поменути Тодора Манојловића (1883-1968), иначе песника и аутора опсежне књигеОснове и развој модерне поезије (1987), као и Ранка Младеновића (1893-1943) и Живојина Вукадиновића (1902-1949), који су били и позоришни критичари. Уметност приповедања нико није толико развио и усавршио као Иво Андрић (1892-1975). Он није само тематски везан за Босну. Од свих наших крајева - како је то приметила И. Секулић - нигде се тако предано а одмерено не приповеда као у Босни. Показале су то још усмене приповетке и епске песме у Караџићевим збиркама. Затим Петар Кочић. И најзад, савременици Андрићеви, од којих ваља поменути Исака Самоковлију (1889-1955), Боривоја Јевтића (1894-1959) и Марка Марковића (1896-1961). Андрић је пре на крају него на почетку једне наративне традиције, коју је он транспоновао у савремене облике приповетке и романа. Отуда се код њега већ у првој приповеци Пут Алије Ђерзелеза (1920) и првом зборникуПриповетке (1924) осећа сигурност у језику и уравнотеженост у компоновању, које исто толико дугују прошлости колико је и уводе у модерна времена. Његов богат приповедачки опус разнолик је и тематски и морфолошки. Али нема екстремних решења, ни експеримената, Андрић иде у ретке писце који у исти мах иновирају и канонизују. Таква су и три романа објављена 1945: На Дрини ћуприја, Травничка хроника и Госпођица. Нешто касније објављенаПроклета авлија (1954) показала је сву Андрићеву приповедачку вештину: прастаро уоквиравање приче у причи трансформисао је у складно а сложено саграђену вишезначну структуру кратког романа. На садржајно-тематском плану томе одговара наталожено искуство и вековна мудрост црпени из источних и из западних култура, које су се у Босни сусреле и укрстиле. Када је 1961. добио Нобелову награду, посао је највише превођен и на другим језицима тумачен српски писац. Ушао је у гетеовски схваћену светску књижевност, као раније народна песма и Његош. Ретко који песник, међутим, својим делом обухвата тако дуг развојни континуитет као Десанка Максимовић (1898-1993). Од прве збиркеПесме (1924) па до наших дана она је седам деценија богатила и усавршавала лирику која има сва традиционална обележја: исповедна, осећајна, дескриптивна и, често, родољубива. Претежно је писала једном умереном варијантом слободног стиха, али врло музикалном. Језик је богат и култивисан. У позној збирци Тражим помиловање (1964) највише је дошла до изражаја главна њена особина: она је песник света какав јесте, и добар и зао (за који тражи помиловање), а не какав би могао или морао бити (према једном царском законику). Д. Максимовић је несумњиво најпопуларнији српски песник 20. века. Ништа мање није популаран, али махом у прози Бранко Ћопић (1915-1984). Заједно с Д. Максимовић, он је најистакнутији дечји писац. Пред рат су му изашле три књиге приповедака, везане за завичајну Босанску крајину. Рат је провео с партизанима у Босни, и то је битно утицало на више књига које је од 1944. учестало почео да објављује. Најопсежнију ратну слику Босне даће у роману Пролом (1952) иза ког је уследило још неколико. Најважније су, међутим, његове приповетке. Кад се поново вратио детињству и свету, који га је у почетку заокупљао, дао је у Башти сљезове боје (1970) мала, у два циклуса повезана приповедачка дела од трајне вредности. Благи хумор, имагинација и слике потекле из народне предаје односе победу над суровом збиљом. Почетком трећег и најдужег периода, који обухвата савремена књижевност, означио је исто толико крај једног рата колико и промена друштвеног система. Други светски рат подједнако је био разоран за српски народ као и Први. Он је, међутим, у књижевности оставио дубље трагове. Био је и сложенији. Јер је, сем отпора страним окупационим властима, дошло до унутрашњег раскола у народу на идеолошкој основи. Два паралелна покрета отпора - четнички (предвођен монархистима) и партизански (предвођен комунистима) - били су међусобно непомирљиви. Победа другог довела је до успостављања социјалистичког друштвеног поретка, који ће се у Југославији одржати пола века и утицаће на књижевни развој знатно више но што су то могли ранији друштвени системи. Схваћена као део друштвене надградње, књижевност је подведена под идеолошку контролу са становишта прилагођене марксистичке философије. Књижевни рзавој почев од 1945. не може се ваљано разумети ако се не узме у обзир ова свим нова појава. Јер он ће у приметној мери зависити од општих политичко-идеолошких промена, које су знале да буду оштре и нагле, али су из деценије у деценију губиле на снази и књижевну уметност остављале да се самосталније развија. У књижевном животу првих поратних година превласт имају писци с левице. Али ни сада међу њима нема писаца од већег значаја, ни међу млађима. Уосталом, оно чему су тежили заправо и није била књижевна уметност. Обрасци које су следили водили су их ка апликацији књижевности на социјалне, револуционарне, патриотске теме, а потом и на теме обнове и изградње. Чак и најистакнутији међу песницима Чедомир Миндеровић (1912-1966), Танасије Младеновић (1913) и суздржанији лиричар Душан Костић (1917) нису са чисто књижевног становишта значајни по ономе што су у ово време, него по ономе што су касније написали идући за општим развојем српског песништва. Још је изразитији пример Скендера Куленовића (1910-1978), који је у рату написао ретко успелу поему Стојанка мајка Кнежопољка, и након дужег колебања међу жанровима и очигледног ломљења, тек у две позне свескеСонета (1968, 1974) дао артистички дисциплиновану а дубоку лирику. После сукоба с центром у Москви и изопштавања југословенских комуниста из Информбироа (Информационог бироа комунистичких партија) 1948, кад је међу њима победила либералнија струја, у књижевности се одустаје од наметања стилске униформности коју подразумева социјалистички реализам. У београдским часописима ускоро почињу полемике, које ће правог маха узети почетком 50-их и трајаће до пред крај деценије. Конзервативнији реалистиокупљају се око "Књижевних новина" и "Савременика", а иновацијама склони модернисти око "Младости" и "Дела". Иако су се модернисти позивали, а и враћали на искуства међуратних писаца, то ипак није била само обнова авангарде. Нешто сасвим ново, што дотад није постојало у српској књижевности, наћи ћемо најпре код песника. Оштар критичар старих схватања и тумач нове поезије је Зоран Мишић (1921-1976). Његове критике, полемике, есеји Реч и време (1953), затим Реч и време И-ИИ (1963), показују да нису биле посреди само разлике у мишљењу него и разлике уопште у разумевању песништва. Разумевање је било особито отежано код Васка Попе (1922-1991). Полемике око његове Коре (1953), затим Непочин-поља (1956), узеле су велике размере. Јер основна обележја старе лирике као што су субјективност, лична осећања и емоционалне конотације у песничком језику не налазимо у већини Попиних песама. Предмети из човекове околине описују се хладно и прецизно. Али постоји извесно померање које тај опис чини метафоричним: изражава нелагодност, стрепњу, страх и угроженост. Попа уобличава искуство савременог градског човека. Али у исти мах помоћу језичког и културног памћења открива и другачија, старија човекова искуства. Од националних (Усправна земља, 1972) досезао је све до прасловенских (Вучја со, 1976) и универзалних симболичких слика (Споредно небо, 1968). Чудесне слике искрсле из дубоке потонуле људске меморије врло брзо су почеле да плене не само домаће него и стране читаоце. И Попа је већ за живота постао не само највише превођени српски песник него и један од најпознатијих европских песника. Ништа мањи удео у насталим променама није имала ни поезија Миодрага Павловића (1928). Његова прва књига 87 песама (1952) испуњена је драстичнијим, за читаоце лирике чак шокантним призорима. У то време сасвим нови феномен апсурда појавио се најпре код Павловића. Мада се његова поезија веома разликује од Попине, он се такође враћа у дијахронијске дубине памћења: Млеко искони (1963), Велика Скитија (1969), Нова Скитија (1970) итд. Изузетно плодан као песник, он није мање плодан и значајан ни као есејист. Трећи подједнако значајан песник Стеван Раичковић (1928) ни у првим књигама Песма тишине (1952) и Балада о предвечерју(1955) није стављао пред недоумице читаоце и критичаре. И кад пише у везаном и кад пише у слободном стиху, препознаје се традиционална лирска песма. Раичковићева транспозиција песничког доживљаја у природу и пејзаж изгледа нам стара колико и сама лирика. Али је он ипак модеран песник, који у сасвим љупке слике из природе уноси нешто од егзистенцијалне уздрхталости и угрожености. Чисто лирска стања обликује с наглашеним артизмом, нарочито у сонетама Камена успаванка (1963). Слика би била непотпуна кад се не би барем поменуло постојање тако различитих песника као што су елегични Светислав Мандић (1921), естрадни Слободан Марковић (1928-1987) и подједнако као песник и прозаист значајни Бранко В. Радичевић (1925), који истрајно обнавља један особит вид фолклорне културе у западној Србији. Премда у почетку нешто спорије, проза се паралелно мењала с поезијом. Приказивачки моменат у њој је много важније, па напуштање социјалистичког реализма није морало значити и напуштање реалистичких стилских обележја. Прелаз се осећа нарочито у романима објављеним 1950/51, који се иначе помињу као преломни. Најпре је то Свадба Михаила Лалића (1914-1992), писана у реалистичком маниру, с тематиком из последњег рата, али се она не даје само на идеолошкој него и на нешто јаче истакнутој психолошкој равни. Лалић у следећим романима неће мењати тематику, ни време и место збивања (северна Црна Гора), чак ће се и исти ликови појављивати више пута. Али ће зато продубљивати психологију ликова, сежући све до колективних праобразаца који не престају да управљају њиховим понашањем. После Његоша, нико није тако захватио и етнопсихолошко наслеђе на просторима Црне Горе. Све сложенија мотивација индивидуалног понашања на јакој подлози традиционалног морала захтевала је нове облике приповедања, и Лалић је до њих постепено долазио. Лелејска гора(1957) и Хајка (1960) најбољи су између десетак његових романа. Други, 1951. објављен роман - Далеко је сунце Добрице Ћосића (1921) - писан је смелије. Први пут се међу партизанима приказује извесно унутарње колебање и недоумице, што је деловало као прво изненађење и писцу донело изузетан успех. Ћосић ће се затим, уКоренима (1954), тематски вратити на крај прошлог века и у више обимних романа (серије романа) даће драматичан развој и обрте у друштвеном, идеолошком и политичком животу Србије током прве половине 20. века. Време смрти И-ИВ (1972-1979) велики је историјски роман који је књижевно транспоновао ратну драму и страдање српског народа у Првом светском рату. Најзад, 1950. изашло је Зимско летовање Владана Деснице (1905-1967). То је први модерним проседеом писан роман с тематиком из последњег рата (у приморском залеђу Задра). Десница је још пре рата писао приповетке ослањајући се на традицију српских писаца у Далмацији. Затим је његова проза постајала све медитативнијом. У изврсном роману Прољећа Ивана Галеба (1957) приповедање већ тече искључиво из осетљиве свести оболелог музичара, суоченог са смрћу и замишљеног над вековечном борбом светла и таме, бића и ништавила. Борбу супротних начела - али догме и побуне, власти и појединца - налазимо и код Меше Селимовића (1910-1982). Он је сразмерно касно објавио романе који су му донели брз успех не само код домаћих него и код страних читалаца. Његов оријентални миље мрачнији је и суровији од Андрићевог. Дервиш и смрт (1966) приповеда једно духовно лице, дервиш из 18. в, а Тврђаву (1970) образован човек из 17. в. Тензија и драматичност уобличени су у њиховој узнемиреној свести и поколебаној савести. Библијски интонираним стилом износи се вечити човеков страх и страдање под идеолошком присилом и у скривеној мрежи коју власт не престаје да разапиње. Слично Селимовићу, Бошко Петровић (1915) после песама и приповедака први роман Долазак на крај летаобјављује тек 1970. Његово најзначајније дело је, међутим, импресивни Певач И-ИИ (1980). Приповедање у роману тече паралелно у садашњости и српској културној прошлости, од краја 18. в. па даље. Али суштина није у паралелизму и поређењу двеју стварности, него у трагању за дубљим историјским током, за живим културнодуховним континуитетом; садашње се зачиње у прошлом, прошло се продужава у садашњем, а оба држе пред нама отворену будућност. Нешто млађи Александар Тишма (1924) није толико склон контемплацији колико суздржаној, чак хладној дескрипцији у приповеткама и романима. Приказивање сурових и злочиначких призора без саучесничких тонова прераста у стил којим је саграђен нељудски свет, са људским фигурама као објектима манипулације, у најбољем његовом роману Употреба човека (1976). Од свих поратних писаца нико није приповедач у ужем значењу колико Антоније Исаковић (1923). Тек је он у приповеци с ратном тематиком дао нешто заиста ново. Најпре у језику, који је крајње елиптичан, чак опор. Онда у опису, који је прецизан и готово оскудан, али са јаким симболичким конотацијама. Најзад, у књигамаВелика деца (1953) и Папрат и ватра (1962) радња је свуда пажљиво вођена и композиција уравнотежена. Те складно склопљене приповетке испуњене су, међутим, снажном драматичношћу. Жанр приповетке даље развија Миодраг Булатовић (1930-1991). Његова збирка Ђаволи долазе (1955) изазива оштре полемике. Затим следи Вук и звоно (1958). Булатовић није писац од мере и дисциплине. Нагло мења тон, прелази с озбиљног на пародијски. Спаја диспаратне појаве, изобличавајући их до гротеске. А све је то саображено с једном прилично помереном сликом света: у његовим приповеткама повлашћена места главних ликова добијају презрена, па и суманута лица или са села или из градског полусвета. Очима таквих ликова виђен је колико необичан толико и чаробан свет у роману Црвени петао лети према небу (1959), који је - као и неки други Булатовићеви романи - преведен на већину светских језика. Булатовић, у ствари, започиње нову развојну етапу у српској прози. У поезији пак новом поколењу припада Иван В. Лалић (1931). Он од прве збирке (Бивши дечак, 1955) до изванредне последње (Писмо, 1992) постепено обнавља запостављену линију симболистичке поезије: код њега налазимо нешто од њенога артистичког сјаја, уравнотежених слика и духовне сабраности. Лалић се не враћа само у Византију (Византија, 1987) него и шире у антички свет, јер попут неких европских неосимболиста с почетка века трага уопште за класичном мером песме и песничко надахнуће везује за културу. Премда је био ефемеран, индикативно је да се 1957. у Београду огласио покрет песника који су себе назвали неосимболистима. Међу њима је најистакнутији Бранко Миљковић (1934-1961). У брзом - и смрћу прекинутом - развоју од неколико година он тежи обнови мисаоног песништва, које образлаже као спој симболотворне песничке форме и мишљења које дијалектички повезује крајности: ватру и пепео, биће и ништавило, живот и смрт. Називао је то "патетиком ума", која се силовито осетила у његовој најбољој и једно време веома утицајној књизи Ватра и ништа(1960). Најближи изворној симболистичкој поезији ипак је Борислав Радовић (1935). Он је као танани уметник испред осталих данашњих песника. Од Поетичности (1956) до Песама 1971-1991 (1991) не престаје да проверава могућности стиха и језика. Његова крхка лирика повремено подсећа на М. Дединца. На другог старијег песника, Д. Матића, подсећа поезија Јована Христића (1933). Макар утолико што и он у спонтаном, колоквијалном тону износи ерудицијом посредовано искуство (Старе и нове песме, 1988). Христић је подједнако значајан као позоришни критичар и аутор драма на античке теме (књига драма Четири апокрифа, 1970). У нешто другачијем смеру, развијао се Љубомир Симовић (1935). С једне стране је лиричар који тежи уопштавању и мисаоности, с друге се враћа завичајној западној Србији, њеним пределима, прошлости, као и свакодневном животу, који досад нико није песнички обликовао као он (изабране песме Хлеб и со, 1985). Његове с успехом извођене драме (Драме, 1991) сродне су с лириком. Даље је, у чисто регионалном, ишао Матија Бећковић (1939). Најпре је естрадан и одвећ реторичан. Затим у поемама Рече ми један чоек(1970), Међа Вука Манитога (1976), Леле и куку (1978) даје нове обрасце дијалекатске поезије, пуне фразеологизма, који чувају остатке једног вида традиционалне културе у Црној Гори. Између више песника у широкоме формалном и тематском распону ваља поменути барем два-три најистакнутија: Вито Марковић (1935), Милован Данојлић (1937), који је све значајнији као стилски бриљантан прозни писац, Бранислав Петровић (1937) и Алек Вукадиновић (1938). Најмузикалнија песник међу неосимболистима Велимир Лукић (1936) приклонио се драмској уметности. Његове драме на античке теме (Окамењено море, 1962), у жанру блиском фарси (Други живот краља Освалда, 1963), затим с елементима фантазије и мистерије (Бертове кочије или Сибила, 1964), имале су видљивог успеха. Почетак послератне драме, међутим, означио је Небески одред(1957) Ђорђа Лебовића (1928) и Александра Обреновића (1928). Мрачне сцене из нацистичког логора и ликови који су изгубили људске особине приближавају Небески одред егзистенцијалистичкој драми. А најплоднији и најпопуларнији драмски писац свакако је Александар Поповић (1929). Лако и занимљиво писани, његови комади немају ни чвршће вођену радњу ни јачи драмски заплет. Али је зато особиту улогу добио језик, поглавито језик Београда, у коме је С. Винавер писао као о мешавини захвалној за драмску обраду. Најпознатији су његови комади Љубинко и Десанка (1963), Чарапа од сто петљи (1965), Крмећи кас (1966), Друга врата лево (1969). Најзад, Душан Ковачевић (1948) наставља традицију Нушићеве, београдске комедиографије: Маратонци трче почасни круг (1973),Балкански шпијун (1983); Свети Георгије убива аждаху (1986). Од 60-их година развој прозе не само што је динамичнији но икада раније него је и сложенији. Тешко је дати целовитију слику а да не буде веома упрошћена. Оно што се најпре запажа, као појава која узима све већег маха, то је заокупљеност писаца исто толико својим занатом, ако не и више, колико и предметом описивања: иста тематика подвргава се различитим поступцима приповедања, да би се онда исти поступци примењивали на различиту проблематику. Најпре Радомир Константиновић (1928) објављује романе као монотоне трактате на најопштије теме, да би касније сасвим прешао у есејистику. Павле Угринов (1926) остаје доследан минуциозној дескрипцији, која успорава радњу и потискује сиже. Најистрајнији у експериментисању је Бора Ћосић (1932). На крају је свој обимни роман Тутори (1978) свео на игру градње и ироничне саморазградње, у чему се читалац тешко сналази. Ту линију продужава нешто млађи Марко Ковач (1938). Непрекидно се мења, од Губилишта (1962) до Врата од утробе (1978), и стално прелази границу између приповедања и рефлексија о приповедању. Различитим проседеима служи се Борислав Пекић (1930-1992), писац који је 70-их и 80-их година пленио пажњу необичном плодношћу и спремношћу да се мења. Већ у Времену чуда (1965) искушења савременог човека - с идеолошким и политичким конотацијама - уноси у подлогу новозаветних прича, и тиме универзализује значење. премда се тај поступак у наредним делима не понавља, ипак се препознају сродне теме и опште начело повезивања и уопштавања. Најкрупније његово дело је романескни низ Златно руно И-ВИИ. (1978-1986), где се у приказаној историји једне породице огледа судбина целог народа, Цинцара, који су се у вековној дијаспори утапали у друге балканске културе. Мање плодан, Данило Киш (1935-1989) много је више заокупљен формом. У први ред српских прозаиста избио је романом Башта, пепео (1965). Наратор је у потрази колико за потонулим детињством толико и за страдалим оцем. Најфиније сензације, колико год да су лирски прозрачне, у сећању су осенчене горчином: имаго оца-жртве лебди у овој као и у наредним Кишовим књигама. У Пешчанику(1972), где тематика није мењана, техника приповедања доведена је до вирутуозности. А Гробница за Бориса Давидовича (1976), која је Кишу донела велики углед у иностранству, у целини је исприповедана вештим преплитањем докумената и фикције о жртвама стаљинистичких чистки. Заправо је тек Милораду Павићу (1929) пошло за руком да на заводљив начин чињенице раствори у имагинарно, а имагинарном да чврсте чињеничне контуре. Овај познати историчар српске књижевности подједнако је освојио домаће и стране критичаре и читаоце романом чудно писаним у више речника (Хазарски речник, 1984). Најпре, формално је разбио временску узастопност у приповедању: речник омогућује сентиментално читање у произвољном поретку. Затим, о Хазарима, народу о коме се готово ништа не зна, дао је да различито сведоче три цивилизације, три религије: хришћанска, хебрејска и исламска. Претпоставке се умножавају, и у њих се и читалац увлачи. Игра између стварног и могућег, знања и фантазије, не престаје не само у овоме него и у наредна два, подједнако необична романа: Предео сликан чајем(1988) и Унутрашња страна ветра (1991). У прошлој деценији Павић је био један од највише превођених писаца у свету. На прелазу из седме у осму деценију до изражаја долази један други, паралелан ток: повратак временски и просторно ограниченој домаћој тематици и обнова једноставнијих, ако већ не и традиционалних облика приповедања. После М. Булатовића, Драгослав Михаиловић (1930) даје најзначајнију књигу Фреде, лаку ноћ (1967) већ и по томе што је означила даљи развој српске приповетке. Уз тематику из свакодневног живота иде и језик, па се подједнако у првом лицу може приповедати на жаргону или дијалекту. Изврстан роман Кад су цветале тикве (1968) задивљује откривањем нечега што је сасвим блиско али запостављено: обичног живота у послератном Београду, са људским судбинама које нису ништа мање трагичне зато што су обичне. Затим Петријин венац(1975) води у унутрашњост Србије, у рурални и приградски живот. Два млађа аутора, Видосав Стевановић (1942) и Милисав Савић (1946), у исто су време објавила приповетке (Рефуз мртвак, 1969, иБугарска барака, 1969) са сродним тематским, а донекле и стилским усмерењем, па се у критици говори о засебној струји "стварносне прозе". У последње две деценије, уосталом, стилска и тематска разноликост изузетно је велика. Тако су, на пример, Живојин Павловић (1933), Слободан Селенић (1933), а и Светлана Велмар-Јанковић (1932), склони модернијим поступцима у обликовању савремене тематике, док је, насупрот њима, Младен Марков (1934) приметно традиционалан и кад се дубље враћа у историју и кад пише о поратном селу. У историју, даљу и ближу, враћа се и Војислав Лубарда (1930). Употпуњава слику о Босни, која у прошлости не изгледа много ведрија него што је данас. С друге стране, један дотад непознат писац, Мирослав Поповић (1926-1985) изненађује изврсним романом Судбине (1984), уравнотежено писаним, са нијансираном психологијом ликова. Најзад, прилично је велик број све млађих аутора, који су увелико започели нову етапу у развоју српске прозе и међу којима има и врло истакнутих, као што је Мирослав Јосић Вишњић (1946). Српска књижевност је, опште узевши, у последњу деценију 20. в. ушла с развојном динамиком и сложеношћу које сведоче о даљем успону, а што је овде само у главним цртама наговештено. Историчари обично европске књижевности деле на водеће и на оне које припадају малим народима, а за које је карактеристичан тзв. убрзани развој не само у 19. него и у 20. в. Сустизање водећих књижевности, тј. убрзани развој, постоји и у српској све до завршетка Првог светског рата, када се она непосредно укључује у јак интернационални покрет књижевне авангарде. А већ од 50-их година, током друге половине века, појачано интересовање за српске писце, њихово све приметније присуство на другим језицима, одјек на који њихова дела наилазе код страних читалаца и проучавалаца књижевности, несумњиво мењају стару слику. Очигледно је да српска књижевност - заједно с водећим словенским: руском, пољском и чешком - симултано суделује у европскоме заједничком књижевном животу и општем развоју књижевне уметности.


text: Министар спољних послова Србије Ивица Дачић изјавио је, говорећи о референдуму у Републици Српској, да бошњачки члан Предсједништва БиХ Бакир Изетбеговић сада говори о референдуму у Српској, а његова странка је 1991. организовала референдум у Санџаку. „Међународна заједница није лила сузе над тим референдумом као сада због Републике Српске“, исткао је Дачић. Они су годинама били против Дејтонског споразума и тражили промјену јер је превазиђен, а сада Република Српска одједном крши Дејтонски споразум, рекао је Дачић и питао шта је са осталим одлукама Уставног суда наводећи примјер да у Мостару годинама нема градоначелника због односа муслимана и Хрвата. „Потребно је да се окренемо стабилности и дијалогу“, поручио је Дачић. Што се тиче уједињења Косова и Албаније, Дачић сматра да је одлично што се појавило то питање јер о томе говоримо већ 20 година – да је уједињење Косова и Албаније суштина њихове политике. Тамо не живе два народа него један народ, рекао је Дачић и додао да нису Косовари народ него Албанци који живе на Косову. Он је подвукао да одлично што се то питање појавило да међународна заједница види да смо били у праву и додао да док им неко не намигне са Запада, то сигурно неће организовати. Дачић је рекао и да референдума у Војводини не може бити јер о томе треба да се донесе одлука, а они који то предлажу немају већину да донесу одлуку ни на нивоу мјесне заједнице или кућног савјета.