text: Ислам () је монотеистичка религија која потиче од учења Мухамеда из 7. века. Заснива се на вери у једног Бога (Алах), изабраност Мухамеда за божијег посланика, предодређеност људске судбине, награду за добра дела и казну за лоша, судњи дан и васкрсење мртвих. Постулати ислама објављени су у Хадисима одн. Збиркама исламских књига, а у сам темељ ислама спада и света књига Куран. Куран је писан на арапском језику и садржи 114 сура (поглавља). Куран је збирка откровења који су искључиво од Свевишњег Бога и представља искључиво Божију реч. Та посланица је Мухамеду преношена преко анђела Гаврила (арап: мелека Џибрила). Он је у пустињској пећини волео да се осамљује и размишља о Створитељу читавог света и свих бића и сила. Њему тада једном приликом силази са небеса анђео Гаврило и приказује му се у лику анђела и налаже му одмах да учи у име Господара свих светова који ствара... Следбеници ислама се називају муслимани, „они који се потчињавају“ Божјој вољи. У свету има преко 2 милијарди муслимана, што чини ислам другом највећом религијом после хришћанства Основне обавезе сваког муслимана су вера у једног Бога (Алаха) и Мухамеда као његовог посланика, молитва пет пута дневно, пост у месецу Рамазану, давање милостиње и хаџилук (ходочашће у Меку) бар једном у животу. Готово сви муслимани припадају једној од две главне исламске групе: сунитима (80%) или шиитима (20%). Ислам је преовлађујућа религија на Средњем истоку, као и многим државама Африке и Азије. Муслиманске заједнице постоје такође у Србији и земљама Балкана. Увод У преисламској Арабији је владао древни семитски политеизам. Свако племе је обожавало свог главног бога или богињу, у облику камена или глиненог кипа или дрвета. Они су били слављени у храмовима, давањем понуда и жртвовањем животиња. Постојање злих духова, било је универзално познато и тако ће остати и у исламу. Алах (Бог) није био је поштован заједно са важним арапским богињама, и гозбе, прославе и ходочашћа приликом обожавања кипова представљавали су уобичајене активности. Према исламском обичају, забрањено је приказивање Мухамедовог лика. Муслиманима је забрањено ношење амајлија, амулета, фотографија и кипова, а за сваку велику незгоду која их задеси морају се за помоћ и/или покајање обратити свевишњем Господу Богу. У предисламској Арабији су постојали и понеки хенотеисти, који су поштовали једног бога као главног између осталих, и монотеисти, као у култу ал-Рахмана. У градовима у оазама, као што је Јатриб који ће касније бити назван Медина, налазила су се велика и утицајна јеврејска племена (која потичу од Авраама (Абрахама, одн. Ибрахима). Северне и источне области су, преко важних трговинских пута, биле под снажним хеленистичким и римским утицајем. Ту се политеизам сретао са арабизованим јудаизмом и византијским хришћанством. Прозелитске мисије које су слали хришћани су успеле да придобију неке преобраћенике (нпр. из породице Мухамедове прве жене), али као страно откровење, хришћанство није спремно прихватано. У 6. веку наше ере, Мека, са својим Кјаба храмом у коме се налазио црни камен, представљала је религиозни центар централне Арабије и мали али важан трговачки град. Иначе Кјаба (Каба) коцкасти храм представља први Храм који је подигну на овом тлу а подигао га је Авраам (Абрахам, Ибрахим). Велике разлике између богатих трговаца и сиромашних становника улице, груби обичаји и декадентни морал мучили су и притискали Мухамеда. Етимологија Реч ислам потиче из четврте форме глагола аслама са кореном с-л-м и значи „покорност“, „преданост“ (Богу); муслиман је партицип актива, са значењем „онај који се предаје“ (Богу). Из истог корена је изведена и арапска реч селам (мир), што је чест поздрав међу муслиманима. Веровање Ислам се заснива на вери у једног Бога, изабраност Мухамеда за последњег и задњег Божијег посланика, предодређеност људске судбине, награду за добра дела и казну за лоша, страшни суд и васкрсење мртвих. Следбеници ислама верују да је Бог послао своју објаву Мухамеду, преко анђела Гаврила (Џибрила), као што је слао објаве и осталим пророцима: Адаму, Ноју, Авраму, Давиду, Соломону, Мојсију и Исусу. Муслимани држе да је ислам иста она вера коју су вековима проповедали Божји посланици још од Адама (Адема). Будући да су претходне објаве људима измењене или делимично заборављене, Бог је послао Куран да би указао човечанству на прави пут побожности, а Мухамеду предао посланицу која није само за Арапе већ за читаво човечанство. Како се у Исламским књигама (Хадиси) помиње, та посланица и Куран су послати као милост свим световима. У исламу се на то мисли и као милост животињском свету, свету духова итд. Мухамед је људима пренео од Господа Бога да на Земљи не живимо сами, већ и са духовима (џини) који су је и пре нас настањивали. Зли духови се називају шејтанима (сотонама) а добри духови - џини верници. Поступак уклањања злог џина (демона, одн. злог духа) се назива Рукја, док се за исти чин у хришћанству користи термин егзорцизам. И дан данас се широке народне масе различитих вероисповести обраћају хоџама (исламских свештеницима) који су за рукју акредитовани, не би ли се спасили од злог утицаја или лоше судбине која их је задесила. Често се иста организује и групно, али је обавезно да буде неко од старијих и снажнијих у присуству "пацијента" коме се рукја учи (гласно изговарање одређених и специфичних делова Курана који имају моћ чак и да тог демона живог и спале ако се не жели "одселити" и напустити особу). Бог Муслимани верују у једнога Бога (арапски: Алах), творца и нествореног, свемогућег и милосрдног, који је слао објаве преко посланика (пророка) свим људима Израиља, одн. јеврејима. Доласком Мухамеда као посланика, његова се посланица прва и једина објављује свим народима, читавом човечанству и "свим световима" како то Господ Бог каже. У свом уводном говору у делу "Стаза речитости", Мухамедов зет Алија ибн Еби Талиб овако дефинише исламски монотеизам: “У вери је на првом месту признање Њега - једног и јединог Свевишњег Господа Бога, Створитеља и Владара свих светова, свих створења и свих сила. Савршеност признавања Њега јесте сведочити да нема другог Бога осим једног јединог Свевишњег Господа (ла илахе ил Алах). Савршеност сведочења о Њему јесте веровати у Једноћу Његову. Савршеност веровања у Једноћу Његову јесте сматрати Га чистим, Најмилостивијим, Најсамилоснијим, Најмилосрднијим, јединим Свезнајућим, јединим Свемудрим и јединим Свемоћним. А савршеност Његове узвишености јесте одрицати Му овоземаљска "социјална" својства, пошто је свако својство доказ да је оно различито од оног чему је приписано, а све оно чему је нешто приписано различито је од својства. Тако, свако ко Богу приписује својства признаје Њему слична, а ко признаје Њему слична сматра Га двојношћу, а ко Га сматра двојношћу признаје делове за Њега, а ко признаје делове за Њега погрешно Га схвата, а ко Га погрешно схвата означава Га, а ко Га означава ограничава Га, а ко Га ограничава одређује Га бројем.” Господ је, пише у Курану, један једини Свевишњи Господ Бог, који је "уточиште сваком", који "није родио и рођен није, и нико Му раван није". Обзиром да се ислам заснива на вери у једног Бога (Алаха), не би требало да то име Господа (Алах) буде препрека у разумевању вере. Ово јер је у исламу - посланику Мухамеду било од Бога дозвољено и наређено да људима пренесе ово једно од Његових имена - Алах. Иначе компарације ради, Исус је Свевишњег Господа Бога називао - Иллах. Зато када се спомене реч Бог, за неке особе са других подручја би то по тамошњој традицији* значило Зевс, док би за неке друге значило Афродита, Аполон, Тор, итд. Објављивањем једног од својих имена (Алах)- Свевишњи Господ Бог у потпуности анулира могућност замене или мешања ауторитета Створитеља свих светова, свих створења и свих сила са неком другом створеном особом којој су биле приписиване божанске особине. Чак се дотле иде, да је Бог у Курану дословце навео да ће и сва она створења које људи мимо Њега обожавају (Зевс, Аполон, Тор, ...) на судњем дану Њему лично рачун за све полагати. Анђели Ислам се темељи на веровање у анђеле (мелеке), од којих су многи заједнички са јудаизмом и хришћанством. Неки од анђела су Џибрил, Микаил, Азраил и Исрафил. По исламском веровању, анђели су верни Богу и извршитељи његових наредби. Анђели су велики верници, славе Бога, и немају страсти попут људи. Супротност анђелима су зли духови, на челу са Иблисом (Луцифер), који навраћа људе на чињење искључиво лоших и себичних дела, те игнорисања потреба својих ближњих (породице, родбине, пријатеља, познаника, суграђана, пролазника). Објаве Муслимани верују у све четири писане објаве, које су објављене Божјим посланицима: Зебур - Давиду (Давуд), Теврат (Стари Завет) Мојсију (Муса), Инџил (Нови Завет) Исусу (Иса) и (Куран) Мухамеду. Куран Куран (кара'а - читати, казивати) за муслимане је реч Божја коју је анђео Гаврило (Џибрил) пренео преко пророка Мухамеда, последњег у низу библијских пророка. Првобитна намера Курана је била да уведе Арапе у заједницу народа Књиге, и то у ред са Јеврејима који су примили Тору и Завете. У неку руку, то је „Најновији Завет“, а назива се још и "Последњи завет" који не оспорава већ поткрепљује и наставља јеврејску (хришћанску Библију). Мухамед и његови тадашњи следбеници - асхаби (апостоли) забележили су комплетан Куран писаним путем као секундарни вид стожирања објаве, док је као примарни био учење свега напамет (хифз). Тако и после његове смрти остало је све записано, а многе су га генерације још и тада знале напамет. У данашњем времену је част сваком муслиману да научи Куран напамет, чиме стиче титулу Хафиза Курана. Иначе Куран је подељен је у 114 поглавља која се називају сурама и која садрже различит број стихова (названих ајети). Поглавља нису распоређена хронолошки нити тематски, већ према упутству од посланика Мухамеда. Заједно са кратким насловима, све осим једне, суре почињу са бисмилом: „У име Господа Бога, милостивог и милосног“. Две највеће теме Курана су јединственост и моћ Божја и природа и судбина људи у односу са Богом. Бог је једини створитељ универзума, људи, духова, свих светова, свих створења и свих сила, благотворан и праведан. Њему су дата описна имена као што су Свезнајући и Свемоћни. Људска бића су Божји робови (раб Божији) и својом слободном вољом она се често оглушују о Божје заповести. У већини случајева онај киме се људи искушавају јесте неко од злих духова (из армије злог духа Иблиса (Сатана, Луцифер) који је сопствени пад проузроковао тиме што је одбио да се поклони Адаму). На дан долазећег суда, сви ће устати из мртвих, а биће проживљени из репне кости (репњаче како каже посланик Мухамед) а за коју данашња медицина нема објашњења зашто је неуништива. Након проживљења биће и људима и свим створењима (осим животиња) приказана сва њихова дела и биће питани од Створитеља за све своје мисли, те ће тада једни људи другима бити сведоци у вези својих (не)дела. Након тога ће бити извагана сва дела и онда ће Свевишњи Господ Бог судити сваком. Након тога ће особе бити послане у рај (Џенет) или у пакао (Џехенем). Куран такође укључује и изнова тумачене приповести из хебрејске Библије, као што су казивања о Адаму и Еви, Јосифовим "авантурама" и Аврамовом монотеизму. Поред суне, моралних проповеди са обичајима из пророковог живота, Куран је главни извор исламског закона, шеријата. Пророци Ислам се заснива на веровању у пророке, који су послани од Бога. У Курану их је споменуто двадесет пет, а најпознатији су: Адам (Адем), Ноје (Нух), Аврам (Ибрахим), Мојсије (Муса), Исус (Иса) и Мухамед. Исус Исус (арап. Иса) је Божји посланик и Божји роб а не Божји син. Он и његова мајка, коју хришћани проглашавају богородицом, јели су храну, пили су воду, облачили се, спавали, одмарали и робовали Богу као и други људи. Муслимани верују у Исуса (Иса) али веровање да је он Бог сматра се највећим грехом (ширк). Након низа посланика, Алах шаље Исуса, сина Маријиног (арап. Мерјем) Израелићанима да потврди Објаву, истину и садржај Торе (Теврата) и да допусти, по јеванђељу, нешто што је по Теврату било забрањено. Бог га је обасуо благодатима. Он говори људима из колевке као новорођенче и Бог га подучава књизи, мудрости, Теврату, Инџилу и знању. Иса је претпоследњи је Божји посланик и веровесник. Био је прималац треће велике Божје објаве - јеванђеља (арап: инџила) и најављивач доласка Мухамеда (под именом Ахмед) иза себе. Мухамед Мухамед је рођен у Меки 571. године, у данашњој Саудијској Арабији, у Тиџани, у јужном делу Хиџаза, око 80 km од Црвеног мора у каменој долини. Пореклом је из племена Курејш које је имало веома значајан друштвени положај у Меки. Још као дете Мухамед је остао без оба родитеља, па је бригу о њему преузео стриц. Као врло млад Мухамед је постао путујући трговац. На својим путовањима упознао је хришћанство, јудаизам и источњачке религије. Од када је око 610. године у пећини поред Меке доживео откровење, почиње Мухамедова посланичка мисија. Мухамед је неколико година проповедао своје учење по Меки, али без већег успеха јер није био прихваћен од стране богатих. Коначно, у лето 622. године дошло је до хиџре (арапски: пресељење) Мухамеда и његових присталица из Меке у Медину. Овај догађај означава почетак муслиманске ере. У новој средини Мухамед је имао много више присталица и успеха у ширењу свог учења. Основао је верску заједницу на чијем челу је сам био. Непуних осам година од дана хиџре, 630. године Мухамед се тријумфално вратио у Меку, која постаје свети град муслимана, средиште ислама и циљ ходочашћа. Овај догађај муслимани су назвали Ел Фетх (арапски: победа). Мухамед је ујединио арапска племена и постао њихов верски и световни поглавар. Створена је јединствена арапска држава која је током векова успела да припоји Сирију и Египат, делове северне Африке, дошавши до Иберијског полуострва (711) и Пиринеја (732). Судњи дан Муслимани верују у долазак судњег дана, када ће људи одговарати за учињена дела, била добра или лоша. Предодређење У Исламу, веровање у предодређеност (кадер) подразумева да је свезнајући Бог (Алах) одредио све што ће се десити. Он је створио створења према своме праисконском знању и мудрости. Њему је све познато и то је записано у „Левхимахфузу“. Алах је хтео да створења постоје и он их је створио и ништа се не дешава нити постоји без његове воље и стварања. Пракса и дужности По исламском учењу човек је религиозно биће, јер не постоји ни један човек на свету а да у нешто не верује. То се испољава укупним животом верника, а на посебан начин религиозном праксом, односно богоштовним делима. Муслимани абортус сматрају забрањеним у већини случајева. Ако је женин живот угрожен дозвољавају га као мање зло од два зла. Не постоји заједничко мишљење, око тога када почиње људски живот, али се слажу да након 4. месеца фетус добива живу душу и од тада абортус није прихватљив, осим у случају опасности по женин живот и силовања. Пет стубова ислама У Исламу је пет богоштовних дужности, пет стубова ислама. Практичне дужности муслимана су: Сведочење (арап: шехадет): сведочење односно гласно изговарање и веровање у то да „Нема Бога осим Бога, а Мухамед је његов пророк“; Молитва (арап: салах, перс: намаз) пет пута дневно током које су верници усмерени према Меки, и то: сабах (од појаве зоре до изласка сунца), подне (кад сунце мало изађе из зенита), икиндија (кад сунце нагне према западу), акшам (кад сунце зађе) и јација (кад ноћ потпуно падне). Пост (арап: саум), уздржавање од јела, пића, пушења, полних задовољстава и неприличног говора од зоре до заласка сунца, у току месеца Рамазана који траје 30 или 29 дана. Рамазан и рамазански пост се завршавају Бајрамом, великим муслиманским празником. Милостиња (арап: зекат); имућни муслимани дужни су од вишка своје имовине уделити 2-3 одсто за потребе сиромашних, ученика, болесника, старих и изнемоглих. Ходочашће (арап: хаџ) у Меку, бар једанпут у животу, за онога ко је у стању; Закон Шеријат је божански закон ислама, и разумевање тог закона јесте фикх, односно судство. Мухамед није правио разлику између верског и световног закона; страна на коју ће шеријат да превагне у данашњим муслиманским земљама зависи од степена секуларизације у свакој од њих. Шеријат се односи на сваку димензију живота, укључујући породичне односе, закон о наслеђивању, порезе, прочишћење од загађености и молитву. Четири опште прихваћена извора исламског закона су: Куран (света књига) Суна (обичаји пророкови) Иџма (сагласност заједнице) и Кијас (закључивање по аналогији). Шиитско судство се у неку руку разликује, јер њихова хадиска традиција не признаје последња два извора него уместо њих прихвата иџтихад (слободно расуђивање) које преносе имами. Постоји пет класичних верско-правних школа, од којих су четири сунитске (ханефити, маликити, шаифити и ханбалити) а само једна шиитска (џаферити). Џихад Колективном обавезом муслимана сматра се и учешће у џихаду (арапски: животна борба), за опстанак муслимана и њихове вере. Џихад је сваки труд у име Бога, тј. на Божијем путу. Џихада има четири врсте: Џихад са самим собом ради устрајности на чињењу добрих дела и клоњењу од забрањених. Џихад против шејтана (сотоне), одупирањем човека његовом завођењу. Џихад против грешника руком и саветом у смислу хадиса: „ко од вас види нешто што не ваља, нека га сузбије руком, а ако не могне руком онда језиком“. Џихад оружјем за одбрану вере, части, живота и иметка. Историја Ислам се развија у 7. веку у полуномадском политеистичком друштву Арабијског полуострва. Полигамија је код предисламских Арапа означавала моћ и престиж. У исламу је, пак, имала циљ да збрине удовице палих бораца. Каравани из Меке и Медине саобраћају са Сиријом и Палестином, које су онда биле унутар хришћанског Византијског царства. На североистоку је било заратуштријско Персијско царство, на југу несторијански Јемен, а на западу, с оне стране Црвеног мора, монофизитска Етиопија. Дијалог са хришћанима у градовима као што су били Дамаск и Багдад, који су гледали на ислам као на јерес (и називали га хагаризам или исмаелизам), постављао је нова питања пред муслиманске теологе. Јован Дамаскин описао је расправу о пореклу зла: хришћани су је ставили уз слободну вољу како би сачували Божју правду; муслимани су порекло добра и зла извели из Бога, како би сачували његову свемоћ. Ширење ислама После Мухамедове смрти 632. године његови наследници су се звали калифи (арапски: заменици), а држава калифат. Под владавином прве четворице калифа (632—661. наше ере), биле су освојене Сирија, Палестина и Месопотамија: Дамаск 635. године; а Јерусалим, Антиохија и Басра 638. Персија је побеђена између 637. и 650, а Египат између 639. и 642. За првог наследника Мухамеда изабран је Ебу Бекр, његов таст и пратилац на хиџри до Медине. Током две године свога калифата, Ебу Бекр је учврстио муслиманску доминацију у Арабији, помирио бунтовна бедуинска племена и ратовао против византијске Сирије. Ебу Бекров наследник и други калиф био је Омер (634—644), који је освојио Сирију и део Египта и Месопотамије. После Омерове смрти, почеле су велике шизме. Следбеници Алија, пророковог нећака и мужа пророкове кћерке Фатиме, очекивали су од њега да постане нови калиф, али аристократа Осман (644—656) из породице мекијанских Умајада, бивших пророкових непријатеља, је изабран уместо њега. Чланови Ши`а Али („Алијеве странке"), изјавили су да наследство мора да буде установљено на основу ближих сродничких релација: калиф мора да буде не само из племена Курејш, већ такође из фамилије Хашемита и законски рођен у браку Фатиме, пророкове кћерке, са Али ибн Аби Талибом. Године 656. наше ере, Умајада Османа убија група Алијевих следбеника. Изабрани калиф (четврти у суни-низу), Алија, морао је да се суочи са богатим и моћним умајадским гувернером Сирије, Муавијом, и његовим проницљивим генералом Амр ибн ал-Асом, освајачем Египта. Када су Алијеве трупе преузеле вођство у бици код Сифина на Еуфрату, Амр ибн ал-Ас је закачио странице из Курана на копља својих војника и Алијева војска је престала да се бори. Амр ибн ал-Ас затражио је посредовање између Алија и Муавије, и овог другог је заступао тако успешно да су Алијеви представници прихватили Муавијин захтев за калифатом. Велика група из Алијеве војске, кариџити или „шизматици“ (од кариџа - отићи, изаћи), није прихватила арбитражу људских бића, јер „нема другог суда до Божјег“. Уместо да се бори против Муавије, Али се окренуо против кариџита, и тако је постао њихов смртни непријатељ. Године 661. кариџити су га убили. Након тога, калиф Муавија је основао династију Умајада из Дамаска (661—750). Освајања од 661-750. под Умајадима из Дамаска укључила су Авганистан, велики део северне Африке и Шпанију. Берберска племена северне Африке била су преобраћена убеђивањем, иако ће наредних векова манифестовати своју етничку посебност прихватањем јереси каква је кариџитска. Године 711. наше ере, муслиманска војска прешла је Ифрикију (Северна Африка) и стигла до Магриб ал-акса, екстремне западне тачке. Уз помоћ византијског намесника Сеуте и градских Јевреја које су прогањали визиготски хришћани, муслимани су кренули у освајање ал-Андалуза, на Иберијском полуострву. Падом визиготске престонице Толеда, муслимани су загосподарили целом територијом западно од Пиринеја. Граница њихове експанзије су биле планине, нарочито пошто је Карло Мартел код Поатјеа (732) ставио тачку на њихово напредовање у Прованси. Скинути са трона 750. године од стране багдадских Абасида, последњи Умајади су пронашли уточиште у, водом богатој, Андалузији. Године 827. наше ере, Аглабиди из Ифрикије започели су освајање Сицилије и Јужне Италије. Византијска војска их је протерала са копна, али острво је освојено 902. године. Нормани су га касније заузели 1091. године. Калифат Кордове био је престоница напредне цивилизације од 756. до 1031, када је постао жртва анархичних „партијских краљева“, током чијих су владавина хришћанска северна краљевства остварила поновно освајање Шпаније, постижући врхунац освајањем 1085. године, града Толеда. Окупацијом од стране две берберске династије – Алморавида (1090—1145) и Алмохада (1157—1223) - није стављена тачка на тај процес; напротив, муслимани ће се полагано повлачити у сужену јужну зону (Насрид емират Гранаде), и године 1492. победиће их „католички краљеви“. Почев од једанаестог века, водећу снагу ислама представљали су Турци који су у ислам преведени у 10. веку, а нарочито Селџуци који су контролисали Абасидски калифат после Бујида (1058. године). Прогнали су их Монголи (преобраћени у ислам око 1300), који су заузели Ирак али су их зауставили Турци Мамелуци који су контролисали Египат до османлијског освајања 1517. године. Од петнаестог до деветнаестог века, интересе ислама углавном је представљало моћно Османско царство, основано 1301. године у Малој Азији. Османлије су 1453. године заузеле Константинопољ, који је постао њихова престоница (Истанбул). На истоку, Турци Мамелуци основали су султанат Делхи (1206—1526). Између 1526. и 1658. године, цела северна Индија биће у власти исламског царства Великих Могула, потомака Монгола. Индонезија и Малезија су биле највећим делом преведене у ислам преко трговинских путева који су их повезивали са муслиманским земљама. Исто се десило и са неким областима у суб-сахарској Африци. Поделе Ислам се састоји од већег броја верских деноминација које су у суштини сличне по веровањима али међу њима постоје значајне теолошке и правне разлике. Најзначајнија је подела на суните и шиите, док се суфизам обично сматра пре мистичним редом него посебном школом ислама. Највећи број извора тврди да су отприлике 85% светских муслимана сунити а око 15% шиити, уз незнатну мањину коју чине припадници мањих исламистичких секти. Сунити Сунити су верници ислама, који представљају већину међу муслиманима. За разлику, од шиита, сунити уз Куран следе и суне, правила ислама утемељена на обичајима посланика Мухамеда. Суна (арапски سنة) значи књига и речи које се односе на пророка Мухамеда. Сунити признају (првог) калифа Ебу Бекра као наследника пророка Мухамеда и признају четири верске школе Ханафи, Малики, Шафи и Ханбали. Шиити Шиити (од арапског ши`а Али — „Алијева странка“) су други по величини огранак ислама. По историјском пореклу шиити признају Мухамедовог нећака Алију и његове потомке за једине пуноправне наследнике Мухамедове световне и духовне власти (калифи и имами). Шиити верују да је Алија директни наследник и вођа свих муслимана после Мухамедове смрти, за разлику од сунита који верују да је Ебу Бекр, први калиф после Мухамеда, легитимно добио вођство над муслиманима. Ова разлика у мишљењу се десила 632. године и тај раскол је оштро поделио ове две муслиманске традиције у многим њиховим веровањима и делањима. Шиити су данас већина у Ирану и Ираку. Значајних шиитских мањина има и у Пакистану, Индији, Авганистану, Либану, Азербејџану, Јемену, Бахреину и осталим земљама Персијског залива. Суфији Суфизам (арапски تصوف, -{tasawwuf}-, персијски عرفان, Ерфан) је мистички аспект ислама, начин живота усмерен према остварењу Божјег јединства и присуства кроз љубав, искуствену спознају, аскетизам и екстатичко јединство са вољеним Творцем. Термин суфи и суфизам (тасавуф) потичу од вунене одеће (суф) коју су носили муслимански аскети. Суфији су често наилазили су на жесток отпор службеног ислама. Распрострањеност По подацима из 2016. године, муслиманска заједница броји 1,78 милијарде верника. У неких 30-40 земаља света ислам је већинска религија, а арапске земље чине око 20% од укупног броја муслиманских земаља на свету. Јужна и Југоисточна Азија имају највише муслиманских земаља, са Индонезијом, Пакистаном, Бангладешом и Индијом, које свака понаособ, имају више од 100 милиона верника. Према подацима владе САД, 2006. године је било 20 милиона муслимана и више од 40.000 исламских светилишта у Кини На Блиском истоку, не-арапске земље Турска и Иран имају најбројније муслиманске заједнице, док у Африци, Египат и Нигерија су на првом месту. У многим европским земљама, ислам је друга религија по заступљености после хришћанства, као на пример, у Француској. У Србији има око 240.000 муслимана (не рачунајући Косово и Метохију, где је њихов број тренутно непознат) или 3,2% популације они углавном припадају Бошњачкој, Албанској или Српској етничкој скупини. У Србији постоји преко 190 џамија од којих око 120 у Рашкој, 60 у јужној Србији, по једна у Београду, Нишу, Малом Зворнику и Суботици. Постоје и две медресе - једна у Новом Пазару као и исламски факултет, и једна у Београду. Фото галерија Референце Литература Спољашње везе Исламска заједница у Србији Исламска заједница Србије Исламска заједница у Босни и Херцеговини Исламска заједница у Црној Гори Арабизми


source: fineweb

text: ВИСОКИ званичници еврозоне разматрали су најгоре сценарије за Грчку, укључујући и њен евентуални банкрот у случају да преговори између Атине и кредитора не буду успешни, рекла су три извора из Брисела. - Банкрот је у разговорима спомињан као један од могућих сценарија ако све пође по злу – рекао је извор који је желео да остане анониман. Други извор је навео да чланице еврозоне разматрају последице ситуације у којој Грчка не би отплатила своја дуговања. - То је припрема за најгори сценарио. Земље желе да знају шта би се десило – рекао је трећи извор. Министри финансија еврозоне састају се идуће недеље у Луксембургу и тај састанак сматра се последњом шансом за владу у Атини да са кредиторима постигне договор након петомесечних узалудних преговора. Уколико у томе не успе, презадужена Грчка нашла би се на ивици банкрота и катастрофалног изласка из еврозоне, што би потресло глобалну економију. Из еврогрупе је поручено да Грчка нема другог избора до да донесе тешке одлуке које од ње захтевају међународни кредитори, ако жели да осигура добијање додатних зајмова и да избегне банкрот. - Ако грчка влада не може да прихвати чињеницу да не постоје лака решења и да тешке одлуке морају бити донете, онда је сама. Не можемо помоћи Грчкој ако она не жели да помогне себи – рекао је он. Званичници Међународног монетарног фонда напустили су последње преговоре у Бриселу, наводећи као разлог неслагања у већини кључних области, док су европски званичници поручили Атини да престане да се коцка са својом будућношћу. Из ММФ је стигла изјава шефа еврогрупе и холандског министра финансија, Јеруна Дајселблума, који је напоменуо да је постизање споразума о исплати преостале кредитне помоћи Грчкој незамисливо без учешћа Међународног монетарног фонда. Таква одлука ММФ-а изазвала је у петак суноврат акција на Атинској берзи, при чему је главни индекс берзе, ATEX, у петак изгубио 4,0 одсто вредности. http://www.novosti.rs/%D0%B2%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B8/%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D1%82%D0%B0.479.html:552768-%D0%9A%D0%BE-%D1%81%D0%B5-%D1%83%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D1%88%D0%B8%D0%BE-%D0%B1%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D1%80%D0%BE%D1%82%D0%B0-%D0%93%D1%80%D1%87%D0%BA%D0%B5


text: Krupanjac1389 Као што сви знате имамо као држава да скупимо довољно новца да одржавамо МПП савезништва, зато апелујем на све наше грађане да купују на Новозеландском Маркету, јер је то једини начин да новац уђе у Трезор тј од пореза (ВАТ). Дакле немојте се селити и куповати на страним маркетима већ купујте на Новозеландском Маркету и још једна ствар, трудите се да одржавате што нижу цену по цену мањег профита, јер једино тако ће други куповати код нас. Хвала Ce este asta?Acesta este un articol scris de un cetățean eRepublik, un joc de strategie bazat pe țările din viața reală. Creează-ți propriul cetățean și condu țara ta pe drumul ei spre glorie. Îți poți câștiga faima în războaie, luptând ca un erou, în presă, scriind articole, sau construind un imperiu financiar.


source: CulturaX

text: Награда Меша Селимовић уручена књижевници Весни Капор | Dnevnik Насловна страна Култура Култура - Књига Награда Меша Селимовић уручена књижевници Весни Капор Награда Меша Селимовић уручена књижевници Весни Капор 11.05.2022 • 14:25 14:28 БЕОГРАД: Књижевници Весни Капор уручена је данас престижна награда "Меша Селимовић" за најбољу књигу 2021. године за свој роман "Небо, тако дубоко" на месту локалитета срушене Народне библиотеке Србије на Косанчићевом венцу у Београду у присуству неких од претходних лауреата ове награде. Награду по 34. пут додељују "Вечерње новости" као оснивач престижног књижевног признања за нови роман лауреаткиње у издању Српске књижевне задруге. Генерални директор компаније "Новости" Милорад Вучелић уручио је књижевници Весни Капор награду за роман "Небо тако дубоко", која се у својој беседи најпре захвалила жирију, критичарима, публици - читаоцима и посебно новинару Драгану Богутовићу који " награду свих ових година чини веома свежом". "Награда "Меша Селимовић" је веома важан догађај за мене и за све који пишу, посебно у овом тешком, бучном, безумном времену у којем живимо", изјавила је лауреаткиња. "Прича о Тари Сеници, стварној јунакињи моје књиге, по лепоти и раскоши душе подудара се са јунацима страдалницима из Мешиних романа. То су млади људи, страдали ни због чега, који су тек окрзнули овај свет својом лепотом, наивношћу, побуном и жељом. Коначно, то је и прича живота Меше Селимовића", истакла је Весна Капор и навела да се прича о њеној јунакињи улива у реку суза, у трагичан простор увек исти без обзира који је век. Капор је подсетила на речи Селимовића да "писање није егзибиционизам, већ озбиљан разговор са собом због себе и других" и додала да је писац највише научио од Фјодора М. Достојевског, био му је "најзначајнији аутор који га је отровао још у 15. години". "Захвална сам што сам тачка у низу, макар незнатна, мислим на Достојевског и Селимовића, и на многе наше учитеље. Мислим како би, да није храбрих и страдалних који осветљавају пут, овај свет био тамница", закључила је књижевница Весна Капор. У Великом жирију био је 61 истакнути књижевни критичар, теоретичар и књижевни историчар, чији су избори од по пет књига објављени на страницама "Вечерњих Новости". Највише гласова - 26 добило је дело Весне Капор, на другом месту нашла се песничка књига "О садашњости и седативима" Петра Матовића - са 15 гласова, на трећем студија "Агон и меланхолија" Горане Раичевић (13 гласова). Четврто место са по 11 гласова деле романи "Деца" Милене Марковић и "Бања" Јовице Аћина, док је на петом месту роман у стиховима "Модре жилице" Ђорђа Сладоја. Награда Меша Селимовић је годишња књижевна награда коју додељују дневне новине Вечерње новости и Удружење издавача и књижара Србије. Награда је установљена 1988. године, састоји се од рељефа - скулптуре са ликом Меше Селимовића, рада академског уметника Мирослава Д. Савића, повеље и новчане награде од 200.000 динара. Од 1988. године лауреати су: Дубравка Угрешић, Слободан Селенић, Светлана Велмар Јанковић, Радослав Братић, Иван В. Лалић, Радослав Петковић, Драган Јовановић Данилов, Антоније Исаковић, Добрица Ћосић, Горан Петровић, Добрило Ненадић, Милосав Тешић, Радован Бели Марковић, Данило Николић, Рајко Петров Ного, Војислав Карановић, Стеван Раичковић, Миро Вуксановић, Новица Тадић, Драган Великић, Петар Сарић, Владимир Кецмановић, Живорад Недељковић, Владан Матијевић, Дејан Алексић, Александар Гаталица, Иван Негришорац, Енес Халиловић, Милисав Савић, Владислав Бајац, Мирко Демић, Дејан Илић, Алек Вукадиновић, Мило Ломпар, Владимир Пиштало, Игор Маројевић.


source: wikipedia

text: Последице рата 1991-1995. године оставиле су тешко наслеђе за привреду Републике Српске као и читаве Босне и Херцеговине. Укупне ратне штете у БиХ се цене са 100 млрд USD од чега око једне трећине отпада на Републику Српску. Економски опоравак Босне и Херцеговине и Републике Српске након 1995. године иде веома споро. То се види посебно преко кретања БДП per capita. У 2002. години у читавој БиХ овај индикатор се процењује са 1200-1300 USD док је на почетку 1992. он износио cca 2200 USD. Повратак на предратно стање, са cca 2200 USD per capita се очекује тек 2010. године, дакле потребно је 18 година да би се ниво економске развијености вратио на предратни ниво. Будућа стопа раста се процењује између 6 и 7% годишње. Ако се пође од прага сиромаштва од 1800 Конвертибилних марака per capita, онда се 24% становништва у Републици Српској и 20% становништва у ФБиХ налази у тој зони. Економске структуре становништва и запосленост У Републици Српској, према последњем попису становништва, 1996. године категорија радно способног становништва је обухватала 892923 лица или 64,2% од укупног броја становника те године. На основу тенденција у учешћу активног становништва према пописима у СФРЈ у 1971, 1981. и 1991. години (становништво, упоредни подаци за 1971, 1981. и 1991, Статистички билтен 265, Сарајево, 1998), може се запазити да је стопа раста активног становништва била 1,502%, лица са личним приходом 4,934%, а издржаваних лица -0.373%. Општа стопа активности у овом периоду била је 34,6% 1971. године, 37,7% 1981. године и 40,7% 1991. године. Узимајући ове тенденције у обзир, може се оцијенити да је учешће активног становништва у укупном становништву Републике Српске у 1999. години око 43,5%. Структура становништва према дјелатностима обезбјеђује информације о основним изворима за живот становништва, као и о структури привреде у цјелини. Дјелатност се може дефинисати као врста производње или услуга којом се бави привредни субјект, а у оквиру којих становништво обавља конкретан рад у циљу прибављања средстава за живот. За сада нема прецизних података о структури становништва према дјелатности. Према званичним подацима у 1999. години запослено је 15,24% становништва. Основне карактеристике о запослености доминантан број запослених је још увијек у државном сектору привреде. На основу званичних података ово учешће је веома високо и износи око 90%. Када се узме у обзир структура друштвеног производа Републике Српске, у којој државни сектор учествује у 1998. години са 45,78%, а приватни сектор са 42,86%, тада је јасно да је учешће броја запослених у приватном сектору својине далеко веће, а у односу на оно које је евидентирано у приватним радњама (8,2%) барем два пута, тако да се може процијенити да је учешће запослених у државном сектору између 75 и 80% највећи број запослених је у индустрији (37,71%) из распореда запослених према дјелатностима може се даље запазити да је високо учешће запослених у државним органима и јавним институцијама (9,69%), а затим трговини (8,57%) и образовању, науци, култури и информисању (7,41%). реално се може очекивати да је учешће запослених у пољопривреди веће, него што то званични подаци показују, јер треба уважити све проблеме у вези са евидентирањем запослених у пољопривреди. На овакав закључак нарочито упућује структура ГДП-а за Републику Српску, у којој у 1999. години индустрија учествује са 21,86%, а пољопривреда са 23,78%. Може се закључити и то да је учешће пољопривреде у ГДП-у у сталном паду, тако да у Републици Српској овај пад иде по стопи од -5.332%, што упућује и на пад запослености у пољопривреди. Структура запослених према степену стручног образовања има посебан значај због чињенице да производња не зависи само од броја запослених радника, него и од њиховог квалификационог састава. Може се запазити да је код запослених у Републици Српској доминантно учешће запослених са средњом стручном спремом и квалификованих радника, који обухватају 54,85% укупног броја запослених у државним и друштвеним предузећима. Као што је и логично очекивати, најмања је заступљеност магистара и доктора наука, свега 0,44%. Један дио активног становништва који није запослен ни у државном ни у приватном сектору, а не спада ни у приватне занатлије или пољопривреднике, представља незапослено становништво. Активно становништво у свом саставу обухвата и категорије прикривене, недовољне или лажне запослености. При томе треба напоменути да појам пуне запослености не подразумијева нужно ангажовање свих становника неке земље, него присутну незапосленост од 1.5 — 2% или по америчким оцјенама 3.5 — 4%. Свако присуство незапослености по учешћу, појавном облику и врсти има штетно дејство, а висока незапосленост може да узрокује тешке економске, социјалне, па чак и политичке посљедице. Стварну незапосленост није једноставно утврдити, када се имају у виду тешкоће за одређивање критеријума код дефинисања незапослености, као и методологије и начина обухватања. У пракси то значи да се поред регистроване незапослености, мора узети у обзир прикривена, недовољна или лажна незапосленост, а посебно је тешко статистичко обухватање рада „на црно"; и радника „на чекању“. У том смислу, обухват података на овом плану још је недостатан, тако да се прије свега прати регистрована незапосленост на бази података Републичког завода за запошљавање. Може се запазити да је у послијератном периоду присутна стална тенденција раста лица која траже запослење. Највећу групу незапослених чини група висококвалификованих и квалификованих радника, као и неквалификованих радника, а заједно са незапосленима са средњом стручном спремом, учешће ове три групе износи 93,65%. Може се закључити да се радници са вишим нивоима стручног образовања лакше запошљавају. Ово показује и коефицијент просте линеарне корелације између запослених и незапослених према нивоима образовања р = 0.785 који показује да између ових распореда постоји изражена, али не и висока истосмјерна веза, што потврђује претходне наводе. Године 1998. било је 61,74% посто незапослених, тј. око 40% у односу на активно становништво. Процјена стопе незапослености није једноставан задатак у случајевима када се не располаже адекватном базом података. Може се запазити да је стопа незапослености веома висока. То се посебно види ако се изврши упоређење са неким одабраним земљама у транзицији: тако нпр. стопа незапослености, укључујући раднике на чекању, за Федерацију БиХ износи 36,58%, за Бугарску 14,3%, за Хрватску 16,4%, за Чешку 4,0%, за Мађарску 10,7%, за Северну Македонију 24,9%, за Пољску 12,3%, за Словачку 13,0% и за Словенију 14,3%. Ови подаци јасно показују да је по питању незапослености Република Српска у веома деликатној ситуацији, што значи да у наредном периоду овом проблему треба посветити нарочиту пажњу, у ком смислу стратегија економског развоја и мјере економске политике морају одиграти посебну улогу на овом плану. Имајући на уму процес приватизације који је у току, то упућује на закључак да ће овај задатак у наредном периоду бити и примаран и веома тежак за рјешавање. Основна обележја индустрије Код индустрије Републике Српске кључна карактеристика се односи на пад њеног удела у структури привреде јер оно сада износи 24% (1999. година) према ранијих 35-40%. Ово је у првом реду последица ниског кориштења капацитета, а које се креће од 15-20%. Од других карактеристика индустрије РС потребно је истаћи: Структуру, која је врло неповољна јер по проценама, на пропулзивне гране отпада само 20%, а на помоћне гране око 22% те енергетске гране 31% и коначно на стационарне гране (производње широке потрошње) 27%; Велику застарелост основних средстава, где се просечна стопа отписаности цени са 70% док је за опрему отписаност знатно већа — 80-85%. Поређења ради, у бившој Југославији је отписана вредност основних средстава привреде износила 51%, а опреме 66% (према подацима за 1987. годину); Ниску ефикасност, а где се цени да просечни капитални коефицијент прелази 5 Основна обележја пољопривреде У предратном периоду (према подацима за 1991) Република Српска је била изнад просека БиХ у важним показатељима развијености пољопривреде. Најпре то се односи на величину просечног пољопривредног газдинства које је на простору РС износило 4,89 -{ha}-, што је знатно веће у односу на просек целе БиХ од 4,06 -{ha}-. Други значајан податак се односи на пољопривредну производњу где је на простору садашње Републике Српске остваривано 2/3 производње пшенице те 3/4 производње кукуруза од укупне производње у читавој Босни и Херцеговини. И код сточног фонда постоји предност простора који данас покрива Република Српска. Истина у рату је сточни фонд приближно преполовљен те се сада мора убрзано обнављати ова пољопривредна грана с обзиром на њену високу рентабилност у односу на ратарство и с обзиром на повољне земљишне претпоставке. Садашња производња основних ратарских култура (према подацима за 2002) износи у Републици Српској, за пшеницу 188 хиљада тона, а за кукуруз 670 хиљада тона. По овим показатељима производња кукуруза per capita у Републици Српској има преимућство и у односу на бившу Југославију док су у производњи пшенице ови показатељи неповољнији. По уделу у стварању БДП-а пољопривреда партиципира са cca 24-25%, слично као и индустрија. Ово је резултат укупног пада привредне активности у Републици Српској, посебно индустрије, а не апсолутног пораста пољопривреде. У погледу мера економске политике за даљи развој аграра Републике Српске, поред осталог, потребно је: посветити релативно већу пажњу повећању производње у сточарству те у производњи индустријског и крмног биља; афирмисати стабилизациону улогу робних резерви; подстицати пољопривредну производњу субвенцијама преко премија и регреса. Приоритети у привредном развоју Међу приоритете развоја Републике Српске спадају: аграрни сектор, у овом домену РС треба постати билансно позитивна у спољнотрговинској размени; развој дрвнопрерађивачког домена, где до сада доминира примарна производња; формирање комплекса на бази прераде боксита и глинице; изградња енергетских објеката; изградњу инфраструктуре: ауто-пут Шамац — Плоче, ауто-пут Градишка — Бања Лука, гасовод Зворник — Нови Град; подстицање туризма због значајних природних и антропогених фактора; активирање неких од бивших великих пословних система индустрије, који су раније били кључни извозни субјекти; преусмерење кредитног потенцијала са увоза трајних добара становништва на продуктивне инвестиције. Развојне шансе Босне и Херцеговине и Републике Српске налазе се посебно у: географској близини земаља Европске уније релативно јефтиној и образованој радној снази; релативно богатим природним ресурсима као што су обрадиво земљиште, дрвна маса, руде боксита, жељезна руда и сл. Овде свакако треба користити што више фаза прераде како би се ишло до пунијег кориштења властитих фактора, укључујући и радну снагу. У вези са стимулацијом и подршком развоју средњих и малих предузећа, могу се навести могућности финансијске подршке за средња и мала предузећа преко буџета, финансијска подршка ИРБРС, стварање развојног фонда за СМП, формирања агенција за помоћ СМП, обезбеђења олакшица и сл. Референце Извори Републички завод за статистику Републике Српске Привредна комора Републике Српске Бањалучка берза хартија од вредности Инвестиционо-развојна банка Републике Српске (ИРБРС) Спољашње везе Радио-телевизија Републике Српске: Сваки становник Републике Српске дужан 1.473 км Радио-телевизија Републике Српске: Република Српска: Индустријска производња мања за 5,6%, 24. 6. 2012. Привреда Босне и Херцеговине


ПРИРУЧНИЦИ „ПАЖЉИВКОВА ПРАВИЛА У САОБРАЋАЈУ“ УРУЧЕНИ ПРВАЦИМА НАШЕ ШКОЛЕ 25 септембар 2015


Крај америчког модела Александар Радовић четвртак, 01. септембар 2011. Време је да се потражи нови економски модел за XXI век, јер је амерички неупотребљив за свет у коме би сви почели да жи ccb ;ве као Американци На делу је криза: економска, политичка и социјална. Међутим, ова криза се разликује од претходних и по томе што је она и идеолошка - и то у мери у којој је довела до низа промена које су дубоко уздрмале темеље америчког модела. Изузетан раст после 2000. остварен је захваљујући кредитирању домаћинстава. Реч је о кредитима који су се финансирали лаким задуживањем. То задуживање које је запосленим, чији су приходи стагнирали, давало илузију раста потрошачке моћи, омогућено је пре свега невероватном стопом накнаде капитала. Огромна 3ff9 средства су се науштрб запослених сливала у џепове акционара. Богати су могли с тим новим приливима великодушно позајмљивати сиромашнијима она иста средства која су им узимали присвајајући све већи проценат новокреираних вредности. Тако су средњи и нижи слојеви, кроз каматне стопе, више слојеве чинили још богатијим. Али то није једини парадокс – кроз мондијализацију, Америка је кредитирана и захваљујући штедњи азијских земаља, па су сиромашне земље кредитирале богате. Финансијски капитализам је све неправеднијом расподелом профита, растегао социјалну пирамиду до тачке пуцања. Захваљујући приносу на капитал који је систематски растао а на уштрб накнаде за рад, концентрисање богатстава достигло је незабележени ниво. Исто важи и за осиромашење средњих класа и нижих друштвених слојева, а и за само сиромаштво. Затим је наступила криза хипотекарних кредита. Дужници са лошим кредитним рејтингом, услед пада цена америчких некретнина, нису могли да отплате зајмове, што је довело до краха рефинансирања хипотека на америчком међубанкарском тржишту. Сигурни пласмани су испали ризични, што је одмах затворило славине кредита и проузроковало нестанак ликвидности са тржишта. Кад су финансијски токови пресушили, то је изазвало ланчану реакцију која је озбиљно угрозила Волстрит, и тим постала непосредна претња читавом светском финансијском систему. Америчке централне власти су морале брзо и енергично да интервенишу и да по хитном поступку рекапитализују банке и гарантују њихове кредите. А сада су саме Сједињене Државе ужасно презадужене. Закључак је да је криза приватне задужености лечена кризом јавног дуга. Велику тешкоћу у оживљавању економских токова представљало је то што је Америка, како су се домаћинства раздуживала, изгубила један од кључних покретача раста. Беспомоћно се посматрало обустављање куповине станова и кућа - цене су наставиле да падају, а и општа потрошња је постала ограничена. Свако је покушавао, како је знао и могао, да исплати своје дугове. Инвестирање у производњу је било слабо јер су већ постојали светски предимензионирани производни капацитети, а нико се није журио да производи имајући на уму очигледан недостатак потражње. Сада се налазимо на самом почетку мучног структурног прилагођавања које ће америчко друштво неминовно доживети. У питању је криза без преседана. Ево зашто. Дефицити се нагомилавају већ 30 година; још од времена Роналда Регана и Маргарет Тачер, западне земље, са ретким изузецима, нису оствариле буџетски суфицит. Стигли смо до периода у којем увелико акумулирани нерешени проблеми неумитно погоршавају кризу, делујући негативно једни на друге:успорени раст, измештање пословања ради постизања што веће рентабилности, подстицање шпеl 4000 2;улисања на уштрб улагања у производњу, све већа незапосленост уз пратећи пораст социјалних издвајања на државном нивоу. Kриза представља велику новину – напуштање офанзивне стратегије у савлађивању проблема из прошлости који се удружују с латентном финансијском кризом. Резултат је поражавајући, и без преседана: што се више касни са решавањем кризе, то ће последице бити озбиљније и дубље. Скупо плаћамо што узмичемо пред проблемима на које смо током времена наилазили и који су се нагомилали. Постоји једна крупна и конкретна последица дужничке кризе: то је незапосленост. Сведоци смо да нека предузећа отпуштају огроман број радника – „Циско“ 5. 000, „Мерцк“ 15. 000, банке су укинуле преко 50. 000 радних места. Ова веза између дуга и незапослености је двострука: С једне стране, пошто су се кредити проредили, предузећа су се суочила с опадањем тражње – економске последице су заиста непосредне: има све мање клијената. И компаније смањују активности. С друге стране, предузећа у огромној мери играју на карту флексибилности, где за основну променљиву перманентном прилагођавању условима тржишта, узимају запосленост, односно број радних места. Зато смо у систему у којем предузеће, притиснуто захтевима тржишта за рентабилношћу, мора да остварује приход. Овај ултралиберални кредо профита по сваку цену има сасвим опипљиву цену - социјалну. Свуда се немилице отпушта. Криза је почела пре четири године, а у том периоду многа предузећа су, иако то изгледа парадоксално, остварила профите. Чак и велике профите. Како су предузећа могла да остваре толики профит у тешком периоду? Једноставно, смањивањем трошкова. А која је најзначајнија варијабла прилагођавања при смањивању трошкова – нема сумње трошкови запослених. Дакле, приступа се смањењу плата и отпуштањима! Под притиском финансијских тржишта, предузећа су постала веома похлепна. Током седамдесетих до отпуштања би долазило тек кад би се у две или три године узастопно нагомилавали губици. Данас се приступа отпуштањима чим се установи да није остварен циљ који је непосредно пре тога постављен и предочен акционарима. Oсновна варијабла прилагођавања постала је управо маса новца намењеног платама и надницама, дакле запосленост. Укидају се радна места, али то је само начин да се проблем пребаци са локалног економског нивоа на социјалну структуру земље. Друштво ће морати да плати за бивше запослене који су остали без посла. Све то повећава дефицит, исцрпљује резерве и потхрањује економску рецесију. То је зачарани круг, јер то погоршање у домену незапослености доводи до недостатка ефективне потражње у Сједињеним Државама, што опет појачава кризу. Стога смо суочени са екстремном ситуацијом у којој су захтеви за што већу накнаду капитала у директном сукобу са могућнl 4000 6;шћу америчке економије да обнови раст. Јасно је да се овде ради о противречности коју је тешко савладати. Треба констатовати да је наступио тренутак у коме се стиче утисак да је амерички економски модел озбиљно доведен у питање. Када се то има у виду, вероватни сценарио за будућност овог модела подразумева благо опадање, које у суштини личи на образац британског индустријског заласка. Реч је о веома богатом друштву, које почива на израженим неједнакостима. Оно има много универзитета, али то ни најмање не умањује његову очигледну неспособност да остане истински лидер и центар економске активности у свету. Ипак, ово што је изнето чини се чак повољнијом варијантом, јер постоје и много драматичнији сценарији. И без залажења у геополитичке спекулације, с разлогом би се могло поставити питање да ли у Америци може да дође до економског опоравка. Коначно, то није прва озбиљна криза са којом се ова земља ухватила у коштац и коју је савладала. Два велика адута на која су Сједињене Америчке Државе могле до сада да рачунају, када је у питању извлачење из економске рецесије, увек су били кејнсијанство и изузетно флексибилно тржиште рада. То су биле полуге које су, са извесним резултатом, могле увек бити активиране волунтаристичком политиком Беле куће. Велика тешкоћа састоји се у томе што су се способности за опоравак америчке економије у том погледу знатно смањиле. Разлог је у дуготрајној незапослености која погађа читаве слојеве друштва, а не само најнеквалификованије раднике – као што смо видели, предузетници су масовно изместили производњу у крајеве где је радна снага јефтинија а општи услови пословања још подстицајнији за оптимизацију профита. Америчка индустрија се деценијама селила по целим Сједињеним Државама у потрази за бољим условима за рад (читај за профит), а запослени, увек изразито покретљиви, пратили су та премештања по земљи пристижући у нове индустријске центре. Међутим, амерички капиталисти су, пратећи трендове мондијализације, углавном делокализовали производњу изместивши је на друге континенте, па ту флексибилна радна снага много не помаже. Кејнсијански рецепт за опоравак путем потражње такође је, како се чини, озбиљно доведен у питање јер постоји једна нова чињеница: наступио је досад невиђени период у америчкој економији, када чак ни оживљавање кредита више не успева да убаци неопходну дозу кисеоника. У периоду између марта и јуна, америчке Федералне резерве су убризгале готово 600 милијарди долара у економске токове земље. То настојање да се опоравак постигне захваљујући убризгавању новчаних средстава у економију доживело је неуспех. После доживљених траума дужничког стреса где су бројне фирме пропале, а многи остали без кућа и без посла, сви су постали опрезнији, ка& 4000 #1082;о инвеститори, тако и домаћинства: ништа се није догодило, није дошло до отварања нових радних места. Зато се с разлогом поставља питање шта још уопште може да се уради. Очигледно је да су сва друга решења непријатна за грађане, пре свега су непријатна за америчког пореског обвезника. Без враћања измештених производних погона – а о томе нико и не говори – практично је немогуће да америчка индустрија поново започне позитивни циклус производње, запошљавања, потрошње, извоза. Обамина администрација подстиче америчке предузетнике да користе курс долара који погодује извозу. Чињеница је да је долар слаб и то је повољна околност да се производи из Сједињених Држава пласирају на светском тржишту. Идеја о извозу је веома добра, пад вредности долара свакако иде томе на руку, али је за све то ипак потребно располагати једном озбиљном производном базом. Идеја о стварању економије без материјалне производње, економије засноване искључиво на иновацијама и на комерцијализацији производа није донела ништа добро Сједињеним Државама на дуге стазе. Тактички опортунизам је, циљајући краткорочне профите, стратешки угрозио дугорочне интересе америчке економије. После 30 година систематског измештања индустријске производње, више не постоји довољна производна база за обнављање раста путем извоза. У недостатку радикалних одлука по том питању, на економском, а поготову на политичком нивоу, Американци ће морати да се навикну на опадање животног стандарда уз осетан раст неједнакости у друштву. Зато ће у годинама које предстоје америчка политика бити мукотрпна и компликована. Својевремено је флексибилност тржишта рада сматрана великом погодношћу, сада, међутим, та карактеристика економије САД, услед измештања производних активности, ствара контраефекате. Стигло се до неслућено високог нивоа незапослености, а ниједна америчка институција није предвиђена за хватање у коштац са овим проблемом на дужи рок. Због тога су припадници средње класе у неизвесности. Свесни су и вероватно незадовољни суровом стварношћу, али су и разочарани чињеницом да их за њу нико није припремио. Људи који у овом тренутку имају посао веома добро знају колико је њихов положај несигуран. Они који не могу да нађу посао, неумољиво клизе наниже, ка маргинализацији и сиромаштву. Још увек се покушава утицати на националну валуту. Опадање вредности долара је нека врста пузеће, прикривене америчке инфлације. Инфлације која не открива своје име јер би то било у супротности са пресветом догмом финансијског капитализма, догмом монетарне стабилности. У суштини ништа толико не може да уплаши финансијера колико може да га уплаши инфлација – околност у којој се дугови и потраживања систематски обезвређују. Он једино више страху& 99b #1112;е од хиперинфлације где ни дугови ни потраживања више не вреде ништа! Уосталом, то што вредност евра расте није последица поверења у европску валуту, већ резултат неповерења према долару. Ипак, амерички дуг је сасвим другачији од оног који имају мале европске земље као што су Грчка, Ирска или Португал. Те земље једноставно више не успевају да себи обезбеде неопходна финансијска средства, док Сједињене Др 3ff9 жаве и даље могу да узимају зајмове и још нису на сопственој кожи осетиле праве последице структурних неравнотежа. У Европи, тржишта играју улогу опомене, говорећи малим земљама да су се превише задужиле, док у САД тржишта не играју ту улогу, јер управо Америка има валуту која се зове долар и која је, заправо, светска монета. Ипак, ниво америчког дуга озбиљно забрињава читав финансијски свет. За здрав разум је посебно забрињавајуће то што Америка намерава да решава огромну презадуженост од 14. 200 милијарди долара, барем у непосредној будућности, могућношћу повећања свог структурног државног дуга на 16. 000 милијарди долара!? Живимо, дакле, у преломном периоду економске историје јер вероватно није у питању само крај америчког модела, већ, по свему судећи, и крај самог западног модела. Нижу се озбиљни догађаји, за које се, истина, не би могло рећи да су апсолутно фатални, али је извесно да је неопходно пронаћи алтернативе, чак и смислити нешто друго и другачије. Колико год да западни човек није спреман да се одрекне свог модела, он ће то ипак морати да учини, јер у глобализованом свету неће моћи другачије да поступи. У Азији већ почиње да се говори о новим земљама у опадању (NPD – nouveuxpausdeclinants). Сасвим је очигледно да је реч о западним демократијама! Тешко је то прихватити, али ми смо управо сведоци озбиљног заокрета цивилизације, свет се преобразио, а центар економске теже напустио је западну сферу и упутио се ка азијском континенту. Кина – нова сила на светској сцени, поседује неколико адута које може да употреби за подстицање раста. Она може да рачуна на реконструкцију огромног унутрашњег тржишта, као што може да рачуна и на динамичност својих иновација како би се постепено ослободила зависности од Европе и САД на том плану. За чуђење је то што се може констатовати да америчке елите, како се чини, нису свесне ове промене. Амерички министар финансија редовно држи Кинезима лекције о управљању државним финансијским пословима, не би ли их некако подстакао да ревалвирају своју монету. Требало би се са више поштовања односити према некоме коме се дугује толико новца. Јер, није наодмет подсетити да Кина поседује највеће резерве долара после Сједињених Држава. Она је такође први амерички поверилац. Ова промена односа економских снага и та америчка интелектуална крутост неће посебно олакшати управљање кризом. Американци још увек верују да су јединствени, да су центар света, да нико нема тако добре иновације и да нико не зна да производи тако добро. . . У питању су вероватно илузије. У време криза, лажне перцепције, како себе, тако и других, играју одлучујућу и често трагичну улогу. Мора се констатовати, ако се тежиште већ преместило, да би либерални модел, како би опстао, морао бити темељито промењен. У сваком случају, ваљало би пронаћи нешт 4000 086; ново. Ако две милијарде Индијаца и Кинези одлуче да обезбеде себи кућу, кола, западњачки начин живота, мора се јасно рећи – тај модел неће функционисати! Увелико се назиру наговештаји једне много озбиљније кризе: очигледан је конфликт западног модела са екологијом. Екологија нам каже – пошто западни систем већ у пракси не функционише, још мање ће функционисати уколико буде генерализован и наметнут читавом свету. Чињеница је да би биле потребне три или четири овакве планете да би, што се ресурса тиче, било могуће постићи и одржати глобализацију америчког начина живота. Дакле, једначина је проста – тај модел не може бити решење за цео свет и од њега треба одустати. Наступио је тренутак када треба осмислити или поново открити неки други модел. После овог поражавајућег инвентара: неколико путева наде. Због банкрота, Аргентина је постала црна овца ММФ-а. У Аргентини су грађани поново преузели неку врсту контроле над јавним финансијама: нема задуживања у иностранству, а инвестирање се финансира из унутрашње штедње. Делује парадоксално, тек, уколико неко не може да плати свој дуг, допуштено је прогласити банкрот. Промена атмосфере мора бити радикална. Аргентина се одважила на тако радикални корак и то јој није нанело много штете. Исланђани су веровали да се могу обогатити без рада поверавањем свих својих финансијских средстава свеже приватизованим банкама. Ове су се ван сваког надзора и без икаквог устезања, вођене похлепом, упустиле у разноразне шпекулативне финансијске трансакције. Последице су биле погубне. Грађани су се побунили и одбијају да плате за грешке оних који су водили земљу и одвели је у банкрот, а сами се при томе гнусно обогатили. Грађани захтевају да коначно имају контролу над својом економијом. Требало би коначно дати (или повратити) неко право надзора запосленима, који у крајњој линији производе све вредности. Тако би се избегло да се национална богатства распрше по слепим путевима шпекулација или загубе у мрачним токовима финансијске глобализације. Зато би поновно изнуђено право грађана да контролишу привредне и новчане токове представљало заиста велику револуцију. Грађани морају поново да преузму економску моћ од финансијера који су потпуно одлепили од стварности. То није лак задатак, али је тај приступ делимично примењен у Немачкој и у скандинавским земљама. Узмимо на пример земљу која се најбоље држи у Европској унији – Немачку. Та земља није масовно измештала производњу на друге континенте, има индустријски раст од преко три одсто, незапосленост се држи у подношљивим границама. Немачки модел има и своју тајну – заједничко управљање. Велике немачке фирме имају културу консултовања и сарадње са државом и синдикатима. Није ту реч о удруженом раду, али то јесте нk 4000 7;ка врста ако не договорног, а оно засигурно одговорног управљања економијом. Тај модел је и даље успешан, упркос кризи. Значи да алтернативе постоје, али је за то неопходна политичка сагласност. Једино би такав стратешки компромис, као добро схваћени национални интерес, могао осигурати успех те врсте партиципативног управљања економијом. Очигледно је да је управо политичка воља оно што за сада највише недостаје. Пад тоталитаризама би ипак требало да нас научи да друштво мора да буде организовано, структурисано ЗА човека а не против човека. Тржиште је друштвена творевина и као таква мора бити у служби човека. Никако се не сме допустити да човек буде тај који ће бити подређен хладним императивима тржишта. НСПМ


Алексинцу је одржан протест грађана због могућности да нови Центар за тражиоце азила из Азије и Африке буде отворен баш у том граду. Позивима на скуп који су кружили интернетом и ширени су преко друштвених мрежа, одазвало се око 250 Алексинчана. Meђу учесницима протеста било је највише младих али и доста породичних људи који су дошли са децом. Демонстранти су се окупили у центру и прошетали до касарне, где су поставили транспарент са натписом "Нећемо азиланте". Међу становницима Алексинца, кажу, ово је једина тема. Има оних који су забринути због могућег отварања азила, али и оних којима то уопште не би сметало. Председник општине каже да је искључиви разлог за незадовољство већине то што их се држава није сетила када им је, кажу, то било потребно, а сада је Алексинац међу првима на списку за изградњу азила. Организатори протеста кажу да од ранијих најава да блокирају градске институције и саобраћајнице - одустају, јер су чули да ће проблем азила решавати владина комисија. http://www.aleksinac.net/vesti/odrza...azilanata.html


Depresija & Normalna koža: Uzroci & Objašnjenja - Symptoma Depresija, Normalna koža, Мозе помоћи код Алцхајмерове болести (одлаже прогресију и побољшава стање), депресије, мисићне дистрофије, дијабетеса, обољења јетре. [vodiczaroditelje.rs]


text: Анархизам () је идеологија и филозофија друштва заснованог на слободи коју не ограничава власт. Анархисти се противе сваком ауторитету и сили и залажу се за апсолутну слободу појединца и самоорганзованих група. Као организован покрет, анархизам се први пут јавља после француске револуције. Први који је себе окарактерисао као анархисту, био је Пјер Жозеф Прудон у 19. веку. Медији често представљају анархисте као опасне и насилне људе. Ова предрасуда је производ државне пропаганде, пре свега зато што се анархизам залаже за мир и слободу. Многе раднице и радници, научници, познати умјетници, књижевници и музичари су кроз своја дјела пропагирали анархизам. Анархисти се противе сваком ауторитету и сили и залажу се за апсолутну слободу личности, мада неколико аутора специфичније дефинише да се они залажу за институције базиране на одсуству хијерархије које су слободне асоцијације. Анархизам сматра државу непожељном, сувишном и штетном. Главни став анархизма је да држава кроз своје репресивне органе власти (суд, полиција, војска) доноси више зла него добра и да државу треба укинути. Као организован покрет се први пут јавља после француске револуције. Први је овај покрет систематски образложио Прудон у 19. веку. Док је антистатизам централан, анархизам подразумева супротстављање ауторитету или хијерархијској организацији у спровођењу свих људских односа, укључујући, мада не и ограничено на, систем државе. Анархизам се обично сматра радикалном идеологијом левог крила, и већи део анархистичке економије и анархистичке правне филозофије одражава анти-ауторитарне интерпретације комунизма, колективизма, синдикализма, мутуализма, или партиципативне економије. Анархизам не нуди фиксно тело доктрине са јединственом специфичном тачком гледишта, већ има флуктуације и ток сличан филозофији. Постоји мноштво типова и традиција анархизма, све од којих нису узајамно искључиве. Анархистичке школе мишљења се могу фундаментално разликовати, подржавајући све од екстремног индивидуализама до комплетног колективизма. Струје анархизма се често деле у категорије социјалног и индивидуалистичког анархизма или сличне дуалне класификације. Корени анархизма Неке анархистичке идеје се могу пронаћи у далекој прошлости у кинеском таоизму, као и код грчких софиста, циника и стоика. У средњем веку неке анархистичке идеје проналазимо међу богумилима на Балкану, катарима широм Европе, међу припадницима покрета слободног духа (-{Free Spirit}-), копачима (-{diggers}-) у Енглеској и многим другим јеретичким покретима. Савремени анархизам је настао на темељима световне мисли просветитељства, посебно на темељу списа Жан Жак Русоа и његових тврдњи о томе како у моралном смислу средишњи положај има слобода. Сам израз "анархизам" односно "анархисти" се први пут почео користити године 1642. за време енглеског грађанског рата као погрдни израз који су ројалисти користили за оне који су ширили неред. У доба француске револуције су неки њени учесници, као Енрагéс почели користити тај израз у позитивном смислу, противећи се јакобинској централизацији власти, будући да су израз „револуционарна власт“ сматрали бесмислицом. У таквој клими је Вилијам Годвин развио оно што многи сматрају првим изразом савремене анархистичке мисли. Годвин је, према Пјотру Кропоткину „први срочио политички и економски концепт анархизма, иако није дао тај назив идејама развијеним у свом делу.“ Годвин се као филозофски анархиста супротстављао револуционарној акцији, и такође је сматрао како је минимална држава у датом тренутку нужно зло, које ће с временом постајати све више занемариво и немоћно захваљујући постепеном ширењу знања. Годвин је заговарао екстреман индивидуализам предлажући да се елиминира сва сарадња у раду. Годвин је сматрао да је свака дискриминација осим оне на темељу способности недопустива. Први значајнији писац који себе описивао као анархиста био је Пјер Жозеф Прудон, због чега га многи називају оцем савремене анархистичке теорије. Прудон је предложио спонтани поредак, у коме организација настаје без централне власти, односно „позитивну анархију“ где ред настаје „када свако ради што и само што жели“ те „саме пословне активности стварају друштвени поредак.“ Као и Годвин, Прудон се противио насилној револуционарној акцији. За њега је анархија била „облик владавине или устава у којој су јавна и приватна свест, обликована кроз развој науке и права, довољне да очувају ред и гарантују све слободе. У складу с тиме су институције као полиција, превентивне и репресивне методе, формалне власти, порези итд. редуцирани на минимум. То је посебно случај с облицима монархије и интензивне централизације који нестају како би били замењени федералним институцијама и начину живота темељеном на комуни“ Под „комуном“ је Прудон подразумевао локалну самоуправу, односно општину. Школе Мутуализам Мутуализам се развио у енглеском и француском радничком покрету 18. века пре него што је добио анархистички облик који се повезује с Прудоном у Француској и другим мислиоцима у САД. Прудонове идеје је Чарлс А. Дана представио индивидуалистичким анархистима у САД као што су Бенџамин Такер и Вилијам Бачелдер Грин. „Мутуалистички анархизам се бави узајамношћу, слободним удруживањем, добровољни уговорима, федерацијама те кредитним и валутним реформама. Према Грину, у мутуалистичком систему ће сваки радник примити „правичну и исправну плату за свој рад; услуге еквивалентне цени рада се могу добијати за цену рада еквивалентну услузи, без профита или попуста.“<ref>William Batchelder Greene. {{page1|chapter=Communism versus Mutualism|title=Socialistic, Communistic, Mutualistic and Financial Fragments. (Boston: Lee & Shepard,) 1875</ref> Мутуализам се касније окарактерисан као идеолошки између индивидуалистичког и колективистичког облика анархизма.<ref> Прудон је први као свој циљ одредио „трећи облик друштва, синтезу комунизма и имовине.“ Индивидуалистички анархизам Индивидуалистички анархизам обухвата неколико традиција које држе да "појединачна савест и испуњавање властитог интереса не сме бити спутано било каквим колективним телом и јавном влашћу." Индивидуалистички анархизам подржава постојање приватног власништва, за разлику од социјалног /социјалистичког/колективистичког правца који заговара заједничко власништво. Индивидуалистички анархизам су подстицали појединци као што су Вилијам Годвин, Хенри Дејвид Торо, Џосаја Ворен и Мари Ротбард. Један од најстаријих и најпознатијих заговорника индивидуалистичког анархизнма је Макс Штирнер, који је написао Појединац и његово власништво (1844), темељни текст филозофије индивидуалистичког анархизма. Штирнерова филозофија је "егоистички" облик индивидуалистичког анархизма према којем ограничења права појединца представљају једино његова моћ да добије оно што он жели, не обазирући се на Бога, државу или морална правила. За Штирнера су правила „јарам ума“, и он је држао како друштво не постоји, односно „да су појединци властита стварност“ - он је подржавао власништво на темељу физичке снаге уместо на темељу моралног права. Штирнер је проповедао самоизражајност и предвидео „удружења егоиста“" где људе спаја међусобно поштовање према безобзирности. Нешто мање радикални облик индивидуалистичког анархизма су заговарали Бостонски анархисти, односно група америчких индивидуалиста који су подржавали приватно власништво с којим се могло располагати на слободном тржишту. Они су се залагали за заштиту слободе и имовине од стране приватних уговорних страна, те размену рада за плату. Они нису имали проблема с концептом у коме „један човек упошљава другог“" или да с њиме „управља“, у својем раду, али су захтевали да „све природне могућности потребне за производњу богатства буду доступне свима под једнаким условима, те да монополи који произлазе из посебних привилегија на основу закона буду укинути“. Они су веровали да државни монополски капитализам (дефинисан као од државе спонзорирани монопол) спречава да рад буде правично награђен. Амерички индивидуалисти су се касније почели разликовати по разним питањима, укључујући права на основу интелектуалног власништва односно примата поседа над власништвом на некретнинама. Највећи раскол се догодио крајем 19. века када Бенџамин Такнер и други индивидуалисти напуштају концепт природних права и прихватају „егоизам“ по узору на Штирнерову филозофију. Неки од "Бостонских анархиста", попут Такера, су се изјашњавали као „социјалисти“ - иако је тај појам имао далеко шире значење него данас, односно означавао преданост решавању „проблема рада“ путем радикалне економске реформе. На прелазу у 20. век пролази зенит индивидуалистичког анархизма, иако су га оживели Мари Ротбард и анархо-капиталисти у 20. веку као део ширег либертаријанског покрета. Социјални анархизам Социјални анархизам обухвата једну од две широке категорије анархизма, односно анархизам супротстављен индивидуалистичком анархизму. Израз социјални анархизам се често користи како би се идентификовали комунитаријански облици анархизма који наглашавају кооперацију и међусобну помоћ. Социјални анархизам укључује анархо-колективизам, анархо-комунизам, либертаријански социјализам, анархо-синдикализам, социјалну екологију, а понекад и мутуализам. Колективистички анархизам Колективистички анархизам (који се дефинише као специфична школа коју се не сме мешати са колективистичким или комунитаријанским анархизмом) је револуционарни облик анархизма који се често повезује са Михаилом Бакуњином и с Јоханом Мостом. За разлику од мутуалиста, колективистички анархисти се супротстављају свим облицима приватног власништва над средствима за производњу, те сматрају да власништво мора бити колективизирано. Тај процес би требало да покрене мала кохезивна елита кроз акте насиља или "проганду делом", која би требало да надахне раднике да се побуне и присилно колективизују средства за производњу. Међутим, колективизација не би требало да се односити на расподелу прихода, односно радници би требало да буду плаћени према времену рада, уместо да им се роба дистрибуира „према потреби“ као у анархо-комунизму. Иако су се колективистички анархисти залагали за накнаду за рад, неки су дозвољавали могућности пост-револуционарне транзиције на комунистички систем расподеле према потребама. Колективистички анархизам се развио истовремено с марксизмом, али је одбацивао марксистичку диктатуру пролетаријата, упркос томе што је с марксизмом делио циљ стварања колективистичког друштва без државе. Анархистички комунизам Анархистички комунисти се залажу да се друштво организује у неколико самоуправних комуна с колективним власништвом над средствима за производњу и директном демократијом као политичким обликом организације, а што би кроз федерацију с другим комунама требало да буде најслободнији облик друштвене организација. Неки анархистички комунисти се, с друге стране, супротстављају већинском одлучивању у директној демократији, сматрајући како оно спутава појединачне слободе, те се уместо тога залажу за консензуалну демократију. У анархистичком комунизму појединци не би примали накнаду за непосредан рад (кроз расподелу добити или плаћање), али би уместо тога имали бесплатни приступ ресурсима и производном вишку комуне. Према анархистичким комунистима као што су Пјотр Кропоткин и, касније, Мари Букчин, чланови таквог друштва би спонтано вршили сав потребан рад, јер би препознали предности заједничког подухвата и узајамне помоћи. Кропоткин је веровао да је приватно власништво један од узрока угњетавања и израбљивање те позивао на његово укидање, заговарајући уместо тога увођење заједничког власништва. Статус анархистичког комунизма у оквиру анархизма је предмет спора, јер га, на пример, већина индивидуалистичких анархиста сматра неспојивим с идеалом слободе. Неки анархо-синдикалисти, као што је шпански синдикат ЦНТ, сматрали су управо стварање анархо-комунистичког друштва као свој циљ. Платформизам је, пак анархистичка комунистичка тенденција у традицији Нестора Мана који се залагао за „виталну потребу за организацијом која би, након привлачења већине учесника у анархистички покрет, успоставила заједничку тактичку и политичку линију анархизма и тако служила као водич за цели покрет.“ Неки облици анархистичког комунизма су, пак, јако егоистични у својој природи, односно под утицајем радикалне индивидуалистичке филозофије, те верују како анархо-комунизам не захтева комунитаријанску природу; пример за то је анархистичка комунисткиња Ема Голдман која је била под утицајем Макса Штирнер и Кропоткина, те је њихове филозофије синтетисала у своју. Анархо-синдикализам Анархосиндикализам је настао као посебна школа анархизма почетком 20. века. С већим фокусом раднички покрет него претходним облици анархизма, синдикализам види радикалне синдикате као потенцијалну снагу револуционарне друштвене промене, односно замене капитализма и државе с новим друштвом, демократски самоуправљаним од стране радника. Анархосиндикалисти траже да се укине систем надница и приватно власништво над средствима за производњу, с обзиром да верују да је оно узрок подела на класе. Важна начела синдикализма укључују радничку солидарност, директну акцију (као што су генерални штрајк и рекуперације радног места), односно радничко самоуправљање. Анархосиндикализам и други облици анархизам нису међусобно искључиви: анархосиндикалисти су често прихваћали комунистичке или колективистичке анархистичке економске системе. Његови заговорници су истицали радне организације као средство за ударање темеља нехијерархијског анархистичког друштва унутар тренутног система, односно средство за друштвену револуцију. Једним од оснивача анархосиндикализма се сматра Рудолф Рокер који је корене покрета, његове циљеве и будућност објаснио у свом памфлету из 1938. године под називом -{Anarchosyndicalism}-. Иако се анархосиндикализам данас чешће повезује с радничком борбом на почетку 20. века (поготово у Француској и Шпанији), многе синдикалистичке организације дан-данас постоје те су повезане у Међународно радничко удружење, које укључује САЦ у Шведској, УСИ у Италији и ЦНТ у Шпанији. Савремене школе (од 1960-их до данас) Анархизам се наставља стварањем мноштва еклектичких и синкретичко синкретичких филозофија и покрета; откако је дошло ренесансе анархизам у САД и другим западним земљама 1960-их година, развиле су се бројне нове струје и покрети. Тако се анархокапитализам развио из радикалног против-етатистичког либертаријанства као препорођени облик индивидуалистичког анархизма, док је процват феминистички и зелених покрета довео и до њихових анархистичких варијанти. Пост-лева анархија је, пак, струја у анархизму која настоји да се дистанцира од традиционалне љевице и тако избегне општа ограничења идеологије. Пост-левичари настоје да докажу да је анархизам ослабио због своје дуге везаности уз „леве“ покрете, односно покрете везане уз једно питање, те позива на синтезу анархистичке мисли те стварање анти-ауторитарног револуционарног покрета изван левичарског миљеа. Пост-анархизам је пак покрет у теорији према синтези класичне анархистике теорије и пост-структуралистичке мисли коју је развио Саул Њуман, а уз њега су везани мислиоци као Тод Меј, Жил Делез и Феликс Гватари. Она црпи инспирацију из широког распона идеја, укључујући аутономизам, пост-лева анархију, ситуационизам, постколонијализам и запатизам. Још један недавни облик анархизам који критикује формалне анархистичке покрете је инсурекционарни анархизам који заговара неформалне организације и активни отпор држави; међу његове заговорнике улазе Фавн Ферал и Алфредо М. Бонано. Анархокапитализам Анархокапитализам ( или „анархизам слободног тржишта“) се „темељи на веровању у слободу располагања приватним власништвом, неприхваћању било којег облика државне власти или интервенције, те држања компетитивног слободног тржишта као главног механизма за социјалне интеракције“. С обзиром на анти-капиталистичку природу већине анархистичких идеја, статус анархокапитализма унутар анархизма је предмет спора, поготово у случају анархокомуниста. Анархо-капиталисти разликују капитализам слободног тржишта - темељеног на мирној добровољној размени- од „државног капитализма“, који Мари Ротбард дефинише као завереничко орташтво између великих пословних субјеката и владе која користи присиле како би сузбила слободно тржиште. Без обзира да ли као темељ користи природно право или утилитаристичке формулације, анархо-капитализам има теорију легитимитета која подржава приватно власништво све док је оно производ рада, размене или дара. У анархо-капиталистичком друштву, према мишљењу његових заговорника, добровољни тржишту процеси би резултирали у деловању социјалних институција као што су полиција, обрану и инфраструктура кроз такмичење конкурентних предузећа, добротворних организација и грађанских удружења која би преузела функцију државе. У Ротбардовом анархокапитализму, закони (начело неагресије) се проводе кроз тржиште, али не и стварају од тржишта, док је према утилитаристичким идејама Давида Д. Фридмана право производ тржишта. Док је појам "анархокапитализам" сковао Ротбард, а у употребу ушао 1960-их у у Америци, неки историчари, укључујући и самог Ротбарда, корене анархокапиталистичке мисли проналазе у средини 19. века, односно теоретичарима тржишта као што је Густав де Молинари. Анархокапитализам је примао утицај из протржишних теоретичара као што су Молинари, Фредерик Бастија и Роберт Нозик, као и америчких индивидуалистичких филозофа као што су Бенџамин Такер и Лисандр Спунер. Иако се сматра обликом индивидуалистичког анархизма, он се разликује од индивидуализма "Бостонски анархиста" 19. века у свом одбацивању радне теорије вредности (и њене нормативне импликације) у корист неокласичних или аустријских маргиналистичких погледа. Анархокапиталистичке идеје су допринели развоју агоризма, аутархизма и криптоанархизма. Анархофеминизам Анархофеминизам се дефинише као синтеза радикалног феминизма и анархизма која патријархат (мушку доминације над женама) види као темељно испољавање ненамерне хијерахије којој су анархисти супротстављени. Анархофеминизам су инспирисали списи раних феминистичких писаца с краја 19. века као што су Луси Парсонс, Ема Голдман и Волтарина де Клер. Анархофеминисткиње се, као и друге радикалне феминисткиње, критикују и залажу се за укидање традиционалног концепта породице, образовања и родних улога. Многе анархофеминисткиње су посебно критичне према институцији брака. На пример, Ема Голдман је тврдила да је брак искључиво економски споразум и да „... [жена] плаћа за то са својим именом, приватношћу, самопоштовањем, а на крају и властитим животом.“ Анархофеминисткиње патријархат сматрају темељним проблемом друштва и верују да је феминистичка борба против сексизма и патријархата суштинска компонента анархистичке борбе против државе и капитализма. Л. Сузан Браун је изразила мишљење да је „анархизам као политичка филозофија која се супротставља свим односима темељеним на моћи, по природи феминистичка“. Било је још неколико мушких анархофеминиста, као што је анархокомуниста Жозеф Дежак који се супротстављао Прудоновим антифеминистичким погледима. Зелени анархизам Зелени анархизам је школа анархизма која нагласак ставља на питања животне средине. Анархо-примитивизам је облик зеленог анархизам који верује да цивилизација и технологија неизбјежно доводе до неједнакости, да су неспојиве с анархизмом те да морају бити укинути. Анархо-примитивисти често критизирају традиционални анархизам због потпоре цивилизацији и технологији за које верују да су у својој природи темељени на доминацији и експлоатацији. Уместо тога се залажу за рестаурацију или поновно стварање природног окружења. Сви зелени анархисти нису примитивисти. Иако неки зелени анархисти снажно критикују технологију, не одбацују је у потпуности. Они се, зависно од тога да ли верују да технологија може бити зелена и одржавати анархистичко друштво, називају техно-позитивним и техно-негативним зеленим анархистима. Непримитивистички зелени анархисти, као што је антрополог Брајан Морис, често инспирацију проналазе у концепту социјалне екологије Марија Букчина. Квир анархизам Квир анархизам је анархистичка школа мишљења која заговара анархизам и социјалну револуцију као средство квир ослобађања и укидања хомофобије, лезбофобије, трансмизогиније, бифобије, трансфобије, хетеронормативности, патријархата и родне бинарности. Међу људима који су се залагали за ЛГБТ права и изван и унутар анархистичких и ЛГБТ покрета су Џон Хенри Мекеј, Адолф Бренд и Даниел Гуерин . Индивидуалистички анархиста Адолф Бранд објавио је Der Eigene од 1896. до 1932. године у Берлину, први континуирани часопис посвећен проблемима хомосексуалаца. Анархизам без придева „Анархизам без придјева“ је, по речима историчара Џорџа Ричарда Есенвејна, појам који „се односи на један неодређен облик анархизма, односно доктрину без иједне квалифицирајуће етикете као што је комунистички, колективистички, мутуалистички или индивидуалистичка. По другој дефиницији то је једноставно понашање које се своди на међусобну толеранцију различитих анархистичких школа“. „Анархизам без придјева“ истиче склад међу различитим анархистичким фракцијама и покушава их ујединити око њихових заједничких анти-ауторитарних веровања. Израз је први користио Фернандо Тарида дел Мармол као позив на помирење, након што су га узнемириле „горке расправе“ међу различитим анархистичких покретима. Волтарина Де Клер, Ерико Малатеста и Фред Вудворт су били присташе такве идеје. Анархизам као друштвени покрет Анархизам је као друштвени покрет редовно флуктуисао у својој популарности. Већина научника као његов класични период одређује године између 1860. и 1939. Анархизам се најчешће повезује с радничким покретом у 19. веку као и Шпанским грађанским ратом. Прва Интернационала Након пропасти револуција 1848. године различите револуционарне струје - укључујући француске следбенике Прудона, Бланкисте, Филаделфе, енглеске синдикалце и социјалисте - су се удружиле у Међународно радничко удружење (касније познато као „Прва интернационала“). Захваљујући везама с активним радничким покретима, Интернационала је постала значајном организацијом. Карл Маркс је постао водећа личност Интернационале и члан њеног Општег савета. Прудонови следбеници, мутуалисти, опирали су се Марксовом државном социјализму, заговарајући политичку апстиненцију и мала имања. Године 1868. након неуспешног суделовања Лиге за мир и слободу, Михаил Бакуњин и његови сљедбеници су се прикључили Првој интернационали. Повезали су се анти-ауторитарним социјалистичким секцијама Интернационале које су заговарале збацивање државе и колективизацију власништва. Из почетка су колективисти сарађивали с марксистима како би Прву интернационалу повукли у смеру револуционарног социјализма. Након тога је Интернационала постала подељена на два крила, на чијим су челима били Маркс и Бакуњин. Бакуњин је Марксове идеје сматрао ауторитарним и предвидео да ће марксистичка странка, када дође на власт, од својих вођа направити исту онакву владајућу класу против које се борила. Године 1872. је сукоб доживео климакс са расколом две групе на Хашком конгресу, где су Бакуњин и Џејмс Гијом избачени из Интернационале. Као одговор на то, анти-ауторитарна секција је створиле властиту Интернационалу на Конгресу у Ст. Имјеру, усвојивши револуционарни анархистички програм. Анархизам и раднички покрет Анархисти су од друге половине 19. века настојали на своју страну довести раднички покрет у свету. Први пример су дале анти-ауторитарне, односно анархистичке секције при Првој Интернационали, са својим залагањем да се „привилегије и ауторитет државе“ замени са „слободном и спонтаном организацијом рада“. Анархистичке идеје су постепено продирале у раднички покрет, али и међу његове теоретичаре, који су у анархистичким синдикатима видели снагу која ће срушити капиталистички систем. С временом су се почели стварати први анархистички синдикати. Тако је године 1881. створена Шпанска радничка федерација, а 1910. ће се створити Национална конфедерација рада, вероватно најпознатији и најуспјешнији анархистички синдикат у историји. Тај и други анархистички синдикати су се 1922. удружили и у данас постојеће Међународно радничко удружење (-{IWA}-) које се сматра анархистичким наследником Прве интернационале. Анархизам, међутим, није постао доминантна струја у радничком покрету, а што је поготово био случај у најразвијенијим западним државама. Разлози су пре свега у томе што је радикално одбацивање постојећег поретка било најпривлачније припадницима радничке класе у најсиромашнијим и земљама с најоштријим класним разликама. У развијенијим државама, где су класне разлике биле ублажене постојањем средње класе односно релативним благостањем, раднички синдикати су више били заинтересовани за постепено побољшање социјалног стања својих чланова, а за то је као идеологија био погоднији социјализам, а касније и социјалдемократија. Анархизам је, такође, захваљујући склоности неких анархиста да кроз пропаганду делом врше насиље, стекао негативну репутацију која се одразила и на његову популарност код радника. Упркос томе, управо се анархистима који су 1888. године суделовали у чикашком инциденту познатом као афера Хејмаркет приписује то што се данас широм света слави Први мај као празник рада. Однос према организованом радништву је, с друге стране, био предмет расправа и међу самим анархистима о чему сведочи Међународни анархистички конгрес у Амстердаму који се одржао 1907. године. На том је конгресу главна тема био управо однос анархизма и синдикализма. Неки од најпознатији учесника су се сукобили о том питању. Пјер Монате је сматрао како је синдикализам по својој природи револуционаран те да ће створити услове за социјалну револуцију. Насупрот њему је Ерико Малатеста тврдио да су синдикати његовог времена реформистички а да с временом могу постати чак и конзервативни. Заједно са Кристијаном Корнелисеном је спомињао пример америчких синдиката који су дискриминисали неквалификоване у корист квалификованих радника. Руска револуција С обзиром на снажну анти-ауторитарну традицију анархизам се у царској Русији развио као најрадикалнији облик отпора самодржављу. Многи анархисти су због тога здушно пригрлили Фебруарску револуцију, а потом и Октобарску револуцију која је збацила ранији поредак. Покушаји анархиста да, користећи револуционарно врење и хаос, неке од својих идеја спроведу у делу, обично нису имали успеха. Највише се одржала махновшчина у Украјини чији је вођа Нестор Махно повремено сарађивао с бољшевицима за време грађанског рата. Анархисти, а поготово анархо-комунисти, из почетка су сарађивали с бољшевицима, али су се временом с њима сукобили због све ауторитарнијих метода бољшевичке владавине. Као пример се наводе анархо-комунисти Ема Голдман и Александар Беркман који су због своје критике новог система протерани из Совјетске Русије, да под паролом очувања револуције уводе све ауторитарније методе власти. Део анархиста у самој Русији се покушао обрачунати с бољшевицима, али ти покушаји, од којих је најпознатији Кронштатски устанак, нису дали плода, те је бољшевичка власт консолидована. Епилог руске револуције је Голдмановој и другим анархистичким теоретичарима послужио као потврда Бакуњинове тезе о томе да ће марксистичка диктатура пролетаријата само једну владајућу класу заменити другом. Међутим, по сам анархизам се бољшевички успех обарања капитализма показао погубним. Најрадикалнији делови радничке класе су, вођени руским примером, одбацили анархизам и прикључили се комунистичкој идеологији. Борба против фашизма Када се 1920-их у Европи појавио фашизам као идеологија која државу ставља испред свега осталог, управо су анархисти били њени најватренији противници. У неким европским земљама, поготово онима са снажном анархистичком традицијом, анархисти су учествовали у најмилитантнијим облицима борбе против фашизма, укључујући оружану. Тако је у Италији почетком 1920-их најјачи отпор фашистима приликом доласка на власт пружила паравојна организација -{Arditi del Popolo}- у којој су учествовали многи анархисти. Најпознатији, али и најконтроверзнији, пример анархиста-антифашиста пружа Шпанија за време грађанског рата. Анархисти су пред рат помогли долазак на власт леве владе Народног фронта, а након десничарске побуне генерала Франка се истакли у пружању отпора побуњеницима. Међутим, избијање рата су анархисти у Каталонији и неким другим деловима Шпаније искористили и као прилику да спроведу неке од својих идеја у дело, укључујући масовну колективизацију подузећа и земље. Тај покрет, који се понекад назива Шпанском револуцијом изазвао је раскол, а потом и оружане сукобе међу присташама легалне владе те битно допринео победи Франка, а самим тиме и јачању снага фашизма непосредно пред избијање Другог светског рата. Због тога је анархизам био дуго година дискредитиран као антифашистички покрет, да би се својеврсна рехабилитација у том смислу могла забељежити тек са завршетком Хладног рата и идеолошки неоптерећеним преиспитивањем догађаја у међуратној Европи. Интерна питања и дебате Анархизам је филозофија која утеловљује многе различите ставове, тенденције и школе мишљења, те су честа неслагања око питања која се тичу анархистичких вредности, тактика и идеологије. Неки од спорова се тичу компатибилности капитализма, национализма и религије с анархизмом, што су идеје које оспорава велики број анархиста. Слично томе, анархизам има сложен однос с идеологијама попут марксизма, комунизма и анархокапитализма. Анархисти, пак, у прихватању анархистичке идеологије могу бити мотивисани хуманизмом, божански божанским ауторитетом, просвећеним властитим интересом и бројним другим алтернативним етичким доктринама. Феномени као што су цивилизација, технологија (нпр. унутар анархо-примитивизма и инсурекционарног анархизма), и демократски процес су предмет оштре критике међу једним, док а хваљене међу другим анархистичким струјама. Анархистички ставови према питањима расе, рода и животне средине су се такође мењали кроз године. На тактичком нивоу је пак у 19. веку доминирала Пропаганда делом (поготово код нихилистичког покрета), док савремени анархисти претежно преферирају алтернативне методе као што су ненасиље, контра-економија и против-државна криптографија, а које би требало да доведу до анархистичког друштва. Разноликост анархистичких идеја је, пак довела до тога да се бројни анархистички изрази различито тумаче и имају различито значење у разним анархистичким традицијама. Модерни анархизам Анархизам се у другој половини 19. века профилисао као кохерентна теорија са системским, развијеним програмом захваљујући појави “велике четворке”: Немца Макса Штирнера (1806—1856), Француза Пјера Прудона (1809—1865), и двојице Руса Михаила Бакуњина (1814—1876) и Петра Кропоткина (1842—1921). Рођен у атмосфери њемачке романтичарске филозофије, Штирнеров анархизам је представљао екстреман облик индивидуализма или егоизма, постављао је појединца изнад свега осталог - државе, закона или дужности. Прудон је прва особа која је самог себе назвала анархистом, а његове теорије мутуализма и федерализма имале су изузетан утицај на раст анархизма у радничкој класи. Критиковао је постојање власништва, али се у политичкој пракси није залагао за укидање приватног власништва. Пред крај живота је ревидирао своје идеје и прихватио критику својих ставова коју је произвео Карл Маркс. Бакуњин, централна фигура у развоју модерног анархистичког активизма, први преводилац Марксовог „Капитала“ на руски језик, и велики Марксов противник у Првој интернационали, наглашавао је улогу колектива, масовне побуне и спонтаног револта у стварању слободног и бескласног друштва. Кропоткин је обликовао софистицирану анархистичку анализу стварајући анархокомунизам - који је постао једна од најраширенијих теорија међу анархистима, и који данас, скупа са једним од својих појавних облика, анархосиндикализмом, представља најбројнији и најорганизованији део анархистичког покрета. У последње време, са друге стране, значајан је и раст анархо-капиталистичке идеје. Важнији анархисти Врсте анархизма Види још Анархија Анархизам код Јужних Словена Интернационала Референце Литература -{Gordon, Uri, Anarchy Alive!, London: Pluto Press, 2007.}- -{Graeber, David. Fragments of an Anarchist Anthropology, Chicago: Prickly Paradigm Press, }- 2004 -{Graham, Robert, ed., Anarchism: A Documentary History of Libertarian Ideas.}- Volume One: From Anarchy to Anarchism (300CE to 1939), Black Rose Books, Montréal and London. Volume Two: The Anarchist Current (1939–2006), Black Rose Books, Montréal. : An overview, updating Woodcock's classic, and illustrated throughout by Harper's woodcut-style artwork. -{McKay, Iain, ed., An Anarchist FAQ.}- Volume I, AK Press. Oakland/Edinburgh 558 pages. Volume II, AK Press. Oakland/Edinburgh 550 Pages. . Woodcock, George, ed., The Anarchist Reader'' . Fontana/Collins. : An anthology of writings from anarchist thinkers and activists including Proudhon, Kropotkin, Bakunin, Malatesta, Bookchin, Goldman, and many others. Спољашње везе Анархопедија (енциклопедија о анархизму) Контрапункт (алтернативне вести и информације) Anarhizam (велики број анархистичких текстова и књига) Анархосиндикалистичка иницијатива (анархосиндикат) Интернационала анархистичких федерација Међународно удружење радника и радница (Интернационала револуционарних синдиката, која као свој циљ има стварање слободарског комунизма — анархије) Infoshop (на енглеском) -{Indymedia Belgrade}- Алтернативни интернет медиј; све оно што комерцијални медији не желе да објаве: протести, штрајкови, репресија државе... Саботажа Поквареног Система Анархистичка иницијатива, радикално црпилиште за суборце, симпатизере и знатижељнике Социјална филозофија Политичке теорије Антифашизам Социјална теорија


Убица руског пилота на сахрани у Истанбулу Датум публикације: 29 01 2016, 13:00 Турски држављанин чије изручење тражи Русија, јер је наводно одговоран за убиство једног од два пилота обореног руског војног авиона, се појавио на једној сахрани у Истанбулу и рекао да ће се вратити у Сирију. Турски ловац је 24 новембра прошле године оборио руски војни авион изнад турско-сиријске границе, што је значајно погоршало односе званичне Москве и Анкаре. «Ја сам и овде и тамо. Одлазим и враћам се. Сад сам дошао на сахрану, а онда ћу се опет вратити», рекао је Алпарслан Челик јуче новинарима током сахране члана турске Партије националистичког покрета (МХП) Ибрахима Кучука који је погинуо у руским ваздушним нападима на једно туркменски насеље у Сирији, пренео је лист «Хуријет». Челикова изјава наводи на закључак да ће се он вратити у Сирију и борити се против милитаната «исламске државе». Према наводима турских медија из 2014 године, Челик је путовао у Сирију и Ирак како би се борио на страни националне мањине Туркмена који су мета напада џихадиста. Челик, држављанин Турске који тврди да је убио руског пилота Олега Пешкова, изјавио је на Кучуковој сахрани: «Мученик Кучук је био наш пријатељ и борио се са нама.» Након обарања руског авиона, Челик је у видео снимку правдао убиство Пешкова, истичући да је руски пилот бацао бомбе на Туркмен. «Тај пилот нас је бомбардовао само пет минута пре него што је Турска оборила његов авион, а у тим нападима су погинула и рањена наша браћа. У мојој савести нема места за особу која је бомбардовала туркменске цивиле», рекао је Челик и додао да је освета најприроднија ствар на свету. Руски амбасадор у Турској Андреј Карлов је изнео тврдњу да је Челик одговоран за убиство пилота Пешкова, а званична Москва је 20 децембра од Анкаре затражила да ухапси Челика. Тагови: сахрана; Турска; убица