source: wikipedia

text: Човек или хомо сапијенс (лат. -{Homo sapiens}- — „мудар човек”, првенствено подврста -{Homo sapiens sapiens}-), живо биће које има високо развијен мозак способан за мисаоно размишљање, говор, решавање проблема, самопосматрање и сл. Данашњи човек развио се пре око 200.000 година на простору Африке. Људско становништво је у 2022. години премашило број од 8 милијарди. Човек је мисаоно биће (може закључивати, цртати, размишљати), друштвено биће (живи у друштву), духовно биће (разликује добро од зла) и природно биће (део је живе природе). Сви људи заједно називају се човечанство или људски род. Савремени људи су једини преостали чланови хомининског клада, гране великих човеколиких мајмуна карактерисаних усправним држањем и бипедалном локомоцијом, спретношћу руку и знатном употребом оруђа, и општем тренду ка већим, сложенијим мозговима и друштвима. Рани хоминиди, као што су аустралопитецини чији мозгови и анатомија су у многим погледима сличнији нечовеколиким мајмунима, се ређе сматрају и називају „људским” него хоминидима из генуса -{Homo}-. Неки од каснијих који су користили ватру, су заузимали већи део Евроазије, и од њих је постао анатомски модеран -{Homo sapiens}- у Африци пре око 250.000 година. Постоје докази да су они почели да испољавају бихевиорални модернитет пре око 50.000 година, и да су мигрирали у узастопним таласима да би заузели све сем најмањих, најсувљих, и најхладнијих предела. У задњих 100 година, та тежња је даље проширена у облику трајно насељених база у Антарктику, нафтних платформи, и орбитовања Земље. Ширење људи и њихових великих и растућих становништва је имало дубок утицај на велике области животне средине и милионе природних врста широм света. Предности које обухватају тај еволуциони успех обухватају њихов релативно велики мозак са посебно добро развијеним неокортексом, префронталним кортексом и темпоралним режњевима, који омогућавају високе нивое мисаоног размишљања, језика, решавања проблема, друштвености, и културе путем друштвеног учења. Људи користе алате у далеко већој мери од било које друге врсте, и једина су постојећа врста која рукује ватром и кува своју храну, као што су и једина постојећа врста која се облачи и креира и користи бројне друге технологије и уметности. Људи су јединствено прилагођени коришћењу система симболичне комуникације, као што је језик и уметност за самоизражавање, размену идеја, и организацију. Људи праве сложене друштвене структуре састављене од многих сарађујућих и конкурентских група, од породица и мрежа сродстава до држава. Друштвени односи између људи су успоставиле јако широку разноврсност вредности, друштвених норми, и ритуала, који заједно чине базу људског друштва. Људска жеља да схвати и утиче на животну средину, и да објасни и манипулише појавама, је била темељ за развој науке, филозофије, митологије и религије. Научним истраживањем људи се бави антропологија. Људи су почели да се баве седентарном пољопривредом пре око 12.000 година, припитомљавајући биљке и животиње, чиме су омогућили развој цивилизација. Људи су накнадно успоставили разне видове влада, религија, и култура широм света, уједињујући се унутар региона, што је довело до развоја држава и царстава. Брз напредак научног и медицинског разумевања у 19. и 20. веку је довео до развоја технологија на бази погонских горива и побољшања здравља, узрокујући експоненцијални раст људске популације. До 2014. светско људско становништво је по процени било око 7,2 милијарди. Животни циклус Пренатални развој Да би настало ново људско биће потребан је полни однос између мушкарца и жене, а у новије време могућ је настанак и путем вештачке оплодње. До зачећа долази спајањем сперматозоида и јајне ћелије у телу мајке. Настаје оплођено јаје које има 46 хромозома (23 од оца и 23 од мајке). Прва људска ћелија садржи сложен генетски нацрт сваке појединости попут пола, висине, боје коже итд. На ДНК-а записане су све потребне генетске информације за даљи развој. Њих има, толико колико би стало података у пет сетова Енциклопедије Британике. Много података записано је у јако минијатурном облику. Када би се на једно место сакупили сви генетски подаци с ДНК-а 5 милијарди људи, били би величине само две таблете. Постепеним развојем од прве ћелије настаје ембрион, а након три месеца прераста у људски плод или фетус. Од рођења до старости Жена рађа дете након обично девет месеци трудноће, мада је могуће и превремено рађање у седмом или осмом месецу, међутим то је раздобље ризично за дететов живот јер му нису још потпуно развијени дисајни органи. Дететова плућа се развијају у 8. месецу трудноће, па ако се дете тад роди обично дође до компликација, док ако се роди у 7. месецу дете иде у инкубатор и плућа се развијају без шока и прекида. Због спонтаног или намерног побачаја трудноћа се може прекинути. Рађање је поступак зависан од величине детета и његове способности прилагођавања на породни канал за време спуштања, те о снази и правилности трудова, о отпору карлице и меких ткива дна карлице. Новорођенче је обично тешко 3-4 килограма и високо 50-60 центиметара. Након прве године живота, новорођенче прелази у раздобље детињства. Рано детињство траје до 6. године живота, средње дјетињство до 9. године живота, а касно детињство до 12. године живота. Детињство је време почетка школовања. За време пубертета долази до телесног, полног, психичког и других облика сазревања. Код девојчица догађа се прва менструација и овулација. Развијају се полни органи код оба пола. Адолесценција је раздобље након пубертета, током којег долази до даљњег развоја личности, осамостаљивања и сазревања. Раст тела углавном траје до 30. године, а полна зрелост досеже се од 12. до 15. године живота (пубертет). У зрелом раздобљу живота, човек се остварује на пословном и породичном плану. Здрав и добро ухрањен човек у просеку доживи 70-80 година. Доказано је да максимални животни век износи 120 година. Смрт је престанак биолошких функција. Висина већине одраслих људи износи између 150 и 200 центиметара, а маса између 50 и 90 килограма. Једна од врло битних особина човека је усправан ход. Биологија Већина аспеката људске физиологије је блиско хомологна одговарајућим аспектима животињске физиологије. Људско тело се састоји од ногу, трупа, руку, врата, и главе. Одрасло људско тело се састоји од 100 милијарди(1014) ћелија. Најчешће дефинисани телесни системи код људи су нервни, кардиоваскуларни, циркулаторни, дигестивни, ендокрини, имунски, покровни, лимфни, мускулоскелетални, репродуктивни, дисајни, и уринарни систем. Људи, попут већине других човеколиких мајмуна, немају спољне репове, имају неколико система крвних типова, имају одвојене палчеве, и сексуално су диморфни. Релативно мале анатомске разлике између људи и шимпанзи су резултат људског бипедализма. Последично људи су спорији на краћим растојањима, али су међу најбољим тркачима на дуге стазе у животињском царству. Људска тања телесна длака и продуктивније знојне жлезде помажу у избегавању топлотног удара при трчању на дуге стазе. Последица бипедализма је да људске жене имају уже порођајне канале. Конструкција људске карлице и прстију ногу се разликује од других примата. Негативни аспекат тих предности данашње људске карлице је да је порођај тежи и опаснији него код већине других сисара, посебно имајући у виду већу главу људских беба у поређењу са другим приматима. То значи да се људске бебе морају окренути при пролазу кроз порођајни канал, до чега не долази код других примата, и то чини људе једином врстом чијим женкама је неопходна помоћ при порођају ради смањивања ризика. Делимично еволуционо решење је да се људски фетуси рађају мање развијени и да су рањивији. Бебе шимпанзи су умно развијеније од људских до узраста од шест месеци, кад брз развој синапси људског мозга превазилази шимпанзе. Још једна разлика између жена и женки шимпанзи је да жене пролазе кроз менопаузу и постају неплодне деценијама пре краја њиховог живота. Све друге врсте човеколиких мајмуна могу да рађају до краја живота. Менопауза се вероватно развила јер је пружала еволуциону предност (дуже време бриге) за младе сроднике. Анатомија Људско тело састоји се од глава, удова и трупа. Они се састоје од органа и различитих ткива. Допуњују се чинећи људски организам. Кости и мишићи (који помоћу антагонистичког стезања и опуштања покрећу кости) човеку омогућују кретање. Главни део човековог костура чине кичма, која повезује кости удова, главе и трупа. Људи се међусобно разликују по телесном изгледу и карактерним особинама. Физиологија Физиологија је наука о механичким, физичким и биохемијским функцијама људи. Физиологија се фокусира на органе и ткива. Посматра тело као групу система с међусобном интеракцијом, сваки с властитом комбинацијом функција и сврхом. Физиологија човека блиска је физиологији животиња па је много спознаја добијено експериментима на животињама. Анатомија и физиологија уско су повезана подручја: анатомија, истражује облике, а физиологија проучава функције, уче се заједно као део медицинског наставног плана. Многе физиолошке променљиве (као ниво глукозе у крви, телесна температура, -{pH}- крви итд.) морају се одржавати у уским границама како би се одржало здравље. Превладавајућа тема физиологије је хомеостаза, одржавање стабилног унутрашњег окружења упркос спољним променама. Првенствена функција многих органских система јест одржавање хомеостазе. На пример, мокраћни систем помаже управљању количином воде у организму као и одржавање -{pH}- вредности крви и различитих отпадних производа, а крвоток осигурава ткивима стално снабдевање кисеоником и храњивим материјама и уклања штетне продукте. Проучавање промене физиолошких процеса у болести је патофизиологија. Физичке особине Подаци за просечног човјека: Човјек има пол, па је или жена или мушкарац. За настанак детета је потребан полни однос између жене и мушкарца. Жена рађа дете након девет месеци трудноће. Новорођенче је тешко 3-4 килограма и високо 50-60 центиметара. Човек расте до 18-21. године, а полну зрелост досеже око 12-15. године (пубертет). Здрав и добро прехрањен човек у просеку доживи 70-80 година. Одрастао човек је висок између 1,5 и 2 метра, а тежи између 50 и 90 килограма. Еволуцијски развој човека Данас је прихваћена теорија еволуције, која каже да се човјек развио из примата. Раширен је и поглед на његов развој креационизам, надринаучна-теолошка теорија по којој је човек створен са сврхом. Како се једна теорија бави начином, а друга узроком човјековог настанка оне се, на први поглед, нужно не искључују. Људска врста настала је пре 3,5 милиона година у источној Африци. Модерни човек настао је пре 400.000 година. Данас на Земљи живи више од 8 милијарди људи. Научници су прорачуном добили податак да је на Земљи до сада укупно живело око 106 милијарди 400 милијуна људи (бројем 106.400.000.000). Већина живи у Азији (61,3%). Затим следе обе Америке (Јужна Америка има 5,6%, а Северна 7,7% светског становништва), Африка (13%) и Европа (11,9%) и Океанија (0,5%). Чак 2,5 милијарди људи живи у градовима. Некад је људски животни простор зависио од воде, животиња и обрадиве земље. Због развоја трговине, данас људи живе практично по целој планети. Једини људима стално ненасељени континент је Антарктик. Човек прикупља информације кроз пет чула: вид слух мирис додир укус Општа група Уједињених нација прогласила је 1948. године Општу декларацију о правима човека, а 1989. године Конвенцију о правима детета. Биолошки аспект Биолошки, човек се класификује као врста -{Homo sapiens}- (на латинском, „мудри човек” или „мислећи човек”), из рода -{Homo}- (на латинском, „човек”); -{Homo sapiens}- је двоноги примат из натпородице великих човеколиких мајмуна, у коју спадају остали човеколики мајмуни: шимпанзе, гориле, орангутани и гибони. Од осталих примата их издвајају: Y-обликоване главне бразде на површини кутњака, безрепост, и положај раменог (лопатичног) појаса (леђни, а не бочни). Човек има усправно тело, које му ослобађа горње удове за баратање предметима, и веома развијени мозак, који је у стању да врши мишљење, говор, језик и самопосматрање. Чини се да се двоножно кретање еволуцијски развило пре енцефализације, тј. развоја великог мозга. Истраживање о пореклу двоногог хода и његове улоге у еволуцији људског мозга је још увијек у току. Дивергенција ДНК секвенци човека и осталих хоминида (%) Социолошки аспект Социолошки, човек је суштински друштвено биће, као и већина примата. Људска бића стварају сложене друштвене структуре које сачињавају сарадничке (кооперативне) или такмичарске (компетитивне) групе. У ове спадају групе у распону од народа и државе па све до породице. Духовни, верски и културни аспект Духовно, верски и културно, људска бића стварају и обогаћују своје унутрашње и спољне светове путем трагања за разумевањем, употребом и манипулисањем науке и технологије, религије и митологије, обичаја и ритуала, естетских и друштвених вредности и норми - једном речју, духовних и културних активности. Наука Хуманистичке науке Хуманистичке науке су оне науке којима је предмет човек. То су: Психологија - проучава човеков психички свет Социологија - проучава човека у склопу заједнице и заједницу као вид људске организације Антропологија - проучава човјека у најширем могућем контексту Лингвистика - проучава људску вербалну комуникацију Природне науке Неким природним наукама такође је предмет човек: Медицина - проучава човеково здравље, и лечи га Анатомија - проучава човеково тело (обично се проучава у склопу медицине) Физика Психологија Галерија Референце Литература Charles Darwin — Die Abstammung des Menschen, Schweizerbart, Stuttgart 1871 (erste deutsche Übersetzung des englischen Originaltextes), Fischer Taschenbuch, Frankfurt am Main. -{Gerd Haeffner: Philosophische Anthropologie. Stuttgart, Berlin, Köln 2000.}- Friedemann Schrenk: Die Frühzeit des Menschen. Der Weg zum Homo sapiens. C. H. Beck, 5., vollständig neubearbeitete und ergänzte Auflage, München 2008 (C.H.Beck Wissen). -{Christoph Wulf: Anthropologie. Geschichte, Kultur, Philosophie. Reinbek 2004.}- -{Desmond Morris, Le Singe nu, éditions du livre de poche, 1971.}- -{Gerhard Bosinski, , l’histoire des chasseurs du paléolithique supérieur en Europe (40000-10000 av. J.-C.), Paris, Éditions Errance, 1990, 281.}- -{Jared Diamond, Le Troisième Chimpanzé, Gallimard}- 2000 -{Rolf Schäppi, La femme est le propre de l’homme, Odile Jacob, 2002.}- -{Richard Dawkins, Le Gène égoïste, Odile Jacob, 2003.}- Спољашње везе -{MNSU}- -{Archaeology Info}- -{Homo sapiens — The Smithsonian Institution's Human Origins Program}- View the human genome on Ensembl Медицина Антропологија Сисари Африке Сисари Европе Сисари Азије Сисари Океаније Сисари Јужне Америке Биологија


Лавров: НАТО има злонамерне планове према Русији - Спутњик Србија 02:11 24 Јун 2021 18:20 01.06.2021 Преузмите краћи линк „Не само да то једноставно игноришу, него када предлажемо да се поново потврди оно што је речено, на пример, принцип недељивости безбедности, да нико у евроатлантском простору не би требало да јача своју безбедност на штету безбедности других, они се удаљавају од тог принципа и плаше се да га потврде. Закључак је врло једноставан. То значи да имају неке злонамерне планове у погледу Руске Федерације. Волео бих да грешим“, рекао је Лавров. „На столу су конкретни предлози, а конкретне одговоре још увек нисмо видели“, подсетио је. „Ако неко види неке далекосежне опасне замисли у позицији Руске Федерације, онда смо спремни да разговарамо о томе. НАТО, нажалост, није спреман за то“, додао је он. Деескалација на контакт линији Према његовим речима, Русија је спремна да размотри и деескалацију на контакт линији са Алијансом. „Још једном ћу нагласити да су задаци војне деескалације на линији разграничења, враћање принципима које су на највишем нивоу потписали чланови НАТО-а и Руска Федерација оно о чему смо увек спремни да разговарамо. Понављам још једном да се наши конкретни предлози се разматрају у Бриселу“, рекао је министар. Како је рекао, „веома се надамо да су биле довољне две године да их НАТО схвати“. Он је оценио да ће „у пракси сагласност на те предлоге заправо обезбедити малу, али ипак конкретну деескалацију ситуације“. Раније је Лавров изјавио да НАТО отприлике две године није у стању да размотри конкретне предлоге Русије који су предати преко Генералштаба Оружаних снага. Министар је објаснио да се они састоје у успостављању дистанце преко које не би требало да се одвија кретање авиона ваздушних снага Русије и земаља НАТО-а, као и бродова морнарице. Такође је прослеђен предлог да се договори раздаљина на коју ће се војне вежбе и Русије и Северноатлантске алијансе померити од контакт линије Русија-НАТО. Русија, планови, НАТО, Сергеј Лавров


text: Књижевност, термин настао од речи књига, представља превод стране речи литература и њен је најближи синоним. Термин литература потиче из латинског језика од речи -{littero}- — слово, настали превођењем грчке речи са истим значењем γραμματικη (τεχνη) од γραμμα — слово. Народна књижевност представља дела стварана вековима, у којима се описује колективни став народа чијој народној књижевности дело припада. Уметничка књижевност садржи песничке слике изражене речима. Она представља објективну стварност, али виђену очима уметника. Садржи мисли и осећања писца, а код читаоца изазива одређена осећања и расположења. Термин књижевност употребљен у ужем значењу означава уметничку књижевност (белетристика, лепа књижевност). Употребљен у ширем значењу, термин књижевност односи се и на дела настала у процесу проучавања књижевности, односно обухвата и текстове који припадају књижевној критици, књижевној историји и теорији књижевности, које заједно са методологијом проучавања књижевности конституишу науку о књижевности. Термин књижевност употребљава се да означи језичку уметност, естетички вид језичке творевине. Књижевна естетика покушава да пружи мерило за разликовање уметничке речи од осталих појавних облика језика. Бројне су поделе књижевности и критеријуми на којима се те поделе заснивају: припадност одређеној епохи, периоду, правцу, етничкој заједници, културно-географском подручју; критеријум за поделу може бити и публика, коме је дело намењено; да ли је аутор познат или не. Полазећи од природе самог дела, књижевност се дели на књижевне родове и врсти. Дефиниције Постојали су разни покушаји да се дефинише „књижевност”. Сајмон и Делиз Рајан започели су њихов покушај да одговоре на питање „Шта је књижевност?” са описом: Трагање за откривањем дефиниције „књижевности” је пут којим се много путовало, иако је тачка доласка, ако је икада достигнута, ретко задовољавајућа. Већина предложених дефиниција је широка и нејасна, и оне су се неизбежно временом мењане. У ствари, једина ствар која је сигурна у дефинисању књижевности јесте да ће се дефиниција променити. Концепти о томе шта је литература се исто тако мењају током времена. Дефиниције књижевности су варирале током времена: То је „културолошки релативна дефиниција”. У Западној Европи пре 18. века, књижевност се односила на све књиге и писање. Ограниченији смисао речи се јавио током романтичарског периода, током којег је почела да означава „маштовито” писање. Савремене расправе о томе шта чини књижевност имају тренд повратка на старијије, свеобухватније значење; на пример, културолошке студије обухватају и анализу популарних и мањинских жанрова, поред канонских радова. Према дефиницији литературе путем одлучивања о вредности сматра се да се она искључиво односи на списе који поседују висок квалитет или особеност, чинећи део такозване -{Belles-lettres}- традиције („финог писања”). Овај тип дефиниције се користи у једанаестом издању Енциклопедије Британике (1910–11), при чему она класификује литературу као „најбољи израз најбоље мисли редуковане на писање”. Проблематичност овог гледишта је у томе да нема објективне дефиниције тога што сачињава „литературу”: све може бити литература, и све што се универзално сматра литературом може потенцијално бити искључено, пошто се вредносна гледишта могу променити током времена. Формалистичка дефиниција је да се „литература” у првом плану односи на поетске ефекте; то је „литерарност” или „поетика” књижевности што је разликује од обичног говора или других врста писања (нпр., новинарства). Џим Мајер сматра да је корисна карактеристика при објашњавању употребе термина да означава објављени материјал у одређеном пољу (нпр., „научна литература”), пошто таково писање мора да користи језик у складу са одређеним стандардима. Проблем са формалистичком дефиницијом је у томе што да би се рекло да литература одступа од обичне језичке употребе, те употребе се морају прво идентификовати; ово је тешко јер је „обичан језик” нестабилна категорија, која се разликује у зависности од друштвених категорија и кроз историју. Етимолошки, термин литература је изведен из латинске речи -{literatura/litteratura}- „учење, писање, граматика,” оригинално „писање формирано словима,” од -{litera/littera}- „слово”. Упркос тога, термин је исто тако био примењиван говорене или певане текстове. Врсте књижевности Широко је усвојена подела књижевности на три рода: лирика, коју одликује субјективност (осечања, мишљења песника) епика, коју одликује објективност (опис радње) и епски ликови драма, коју одликују дијалог, као и посебан стил писања Књижевност се може делити и на: поезију, где је текст обично подељен на строфе и стихове прозу, где текст није никако ограничен, драму, стил писања код драме као рода (указује се на ликове који говоре) Књижевност се најпре стварала и преносила усменим путем. Та врста књижевности назива се усменом или народном књижевношћу. Од самих својих почетака књижевност је у вези са митом и религијом. Стварајући митове, човек је покушавао да објасни свет који га је окруживао. Са развојем критичке свести човек постепено престаје да верује у митове и митске приче. Тог тренутка мит постаје књижевност. Књижевност се може поделити на дуже историјскокњижевне временске одсеке, епохе: Древни исток Антика Хеленска књижевност Римска књижевност средњи век Хуманизам Ренесанса Барок Класицизам Просветитељство Романтизам Реализам Модернизам Естетицизам Авангарда Касни модернизам Постмодернизам Усмена књижевност Усмена књижевност представља најстарији облик књижевноумјетничког рада. На различитим просторима развијали су се различити родови усмене књижевности. Основна подела усмене књижевности на родове и врсте може изгледати овако: Поезија лирска пјесма севдалинке, обредне, додолске, краљичке...; епска пјесма: епови и крајишнице; епско-лирска пјесма: баладе и романсе. Проза бајке, приповетке, приче, легенде, предаје: предаје о грађевинама, гробљима, турбетима; предаје о евлијама и керамети-сахибијама; предаје о значајним историјским догађајима; предаје о значајним историјским личностима... Драмски радови Писана или уметничка књижевност Уметничка књижевност, као и усмена, има три основне гране: поезију, прозу и драму. Поезија Поезија је врста књижевности у којој се текст пише у стиховима. Поезија обично садржи низ стилских фигура укључујући риму, метафору, поређење, градацију, хиперболу, итд. Могуће је да је поезија најстарија врста књижевност. Рани примери су Сумерски „Еп о Гилгамешу” (1700. п. н. е.), делови Библије, и радови Хомера. Поезија је форма литературне уметности која користи естетске и ритмичке квалитете језика да евоцира додатна значења, или алтернативе прозном привидном значењу. Поезија се традиционално разликовала од прозе по томе што је била написана у стиховима; проза је написана у реченицама, поезија у линијама; синтакса прозе је диктирана значењем, док се поезија одржава преко метрике или визуелних аспеката песме. Пре 19. века, поезија се обично схватила као нешто постављено у метричким линијама; сходно томе, 1658. године дефиниција поезије је „било која врста текста који се састоји од ритма или стихова”. То је вероватно била последица утицаја Аристотела (његове „Поетике”), „поезија” пре 19. века обично је била мање техничка ознака за стихове од нормативне категорије фиктивне или реторичке уметности. Могуће је да као форма она предатора писменост, при чему су најранији радови били компоновани и одржавани у оквиру оралне традиције; и стога она представља најстарији вид литературе. У различитим нацијама наилази се на различите врсте поезије. У грчкој поезији стихови се ретко римују, док је у Италијанској и Француској поезији супротан случај. Генерално гледајући, у британској и немачкој поезији рима је подједнако и присутна и одсутна. Неке језике карактерише природан афинитет за дуже стихове, док је код других изражена тенденција ка краћим стиховима. Неке од ових карактеристика су условљене разликама у лексици и граматици самих језика. На пример, неки језици имају већи фонд речи које се римују, или више синонима од других. Поезија је такође укомпонована у неке врсте драме, попут опере. Проза Проза је форма језика која поседује обичну синтаксу и природни говор уместо ритмичке структуре; у ком смислу се она, поред њеног мерења реченицама уместо линија, разликује од поезије. У погледу историјског развоја прозе, Ричард Граф напомиње да „[у случају античке Грчке] недавна становишта наглашавају чињеницу да је формална проза релативно касно развијена, то је „изум” који је вероватно везан за класични период”. Роман: дуги фикциони прозни наратив. Блиски однос ове форме са реалним животом је диференцира од витешке романтике. Термин роман се јавља у већини европских језика. У енглеском је термин проистекао из романских језика у касном 15. веку, са значењем „новости”; он се временом трансформисао да указује на нешто ново, без прављења разлике између чињеница или фикције. Мада постоје многи историјски прототипи, такозвани „романи пре романа”, модерни облик романа се појавио у касно у културној историји — отприлике током осамнаестог века. Иницијално предмет знатног критицизма, роман је временом попримио доминантну позицију међу литерарним формама, у погледу популарности и става критичара. Новела: у чисто квантитативном смислу, новела постоји између романа и кратке приче; издавач Мелвил Хаус је класификује као „сувише кратка да би била роман, превише дуга да би била приповетка”. Нема прецизне дефиниције значења речи или броја страница. Књижевне награде и издавачке куће обично имају своје сопствене арбитрарне лимите, које варирају у зависности од њихових специфичних намена. Сумирајући варијабилне дефиниције новела, Вилијам Гиралди закључује „[то је форма] чијем идентитету изгледа да је суђено да буде оспораван довека”. По неким гледиштима ограничење величине производи различите стилске резултате, неки од којих су заједнички са романом или приповетком, а други су јединствени за ову форму. Приповетка: дилема у дефинисању „кратке приче” као књижевне форме је у томе како је, или да ли је, треба разликовати од било ког кратког наратива; стога она такође има спорно порекло, који поједини извори сматрају најранијим кратким наративом (нпр. Библија), као што су рани писци приповетки (нпр. Едгар Алан По), али и модерни писци (нпр. Антон Чехов). Осим њене особене величине, разни теоретичари су предложили да приповетке обрађују карактеристичне теме и имају особену структуру. Драма Драма је врста књижевности која је настала за време античке Грчке и развија се до дан данас. Драма се у главном не пише да би била читана већ да би била приказана у позоришту. Током осамнаестог и деветнаестог века, опера је настала као комбинација драме, поезије, и музике. Основне врсте драме су трагедија и комедија, које се прво појављују неколико векова пре нове ере. Старогрчка драма је, по легенди, настала за време верског фестивала, када се један певач одвојио од хора и почео певати сам. Грчка трагедија се углавном бавила са познатим историјским и митолошким темама. Трагедије су (као што су то и данас) типично биле озбиљне и тицале су се се људске природе. За разлику од њих, комедије су већином биле сатиричне и увијек су имале сретан завршетак. Грчки фестивали би обично имали три трагедије и једну комедију. Напомене Референце Литература An overview of several hundred short stories. Brief summary of major periods in literary history of the Western tradition. Спољашње везе -{Project Gutenberg Online Library}- -{Abacci}- -{Internet Book List}- -{Internet Archive Digital eBook Collection}- -{Сајт посвећен књижевности}- Хуманистичке науке Хуманистика


source: CulturaX

text: Почетна страна > Вести > Влада Србије > Активности потпредседника > Србија опредељена за мир и развој регионалне стабилности Званични сајт Владе Републике Србије преноси у целини говор Дачића на свечаном обележавању 15 година од пријема Републике Србије у Савет Европе: Посебно ми је задовољство што могу данас да вам се обратим поводом обележавања 15-годишњице пријема Републике Србије у Савет Европе. Чланство у Савету Европе довело је до значајних промена у Србији – кроз примену конвенција, дијалог са експертским телима и коришћење њихове експертизе. Кроз бројне пројекте реализоване у сарадњи са Организацијом значајно је унапређен ниво заштите људских права, консолидовани су демократија и владавина права и извршена темељна реформа институција. Довољно је упоредити Србију из 2003. године са оном из 2018. године да би се уочиле те промене. Највећу корист од чланства у Савету Европе имали су, а и даље је имају, грађани Србије кроз напредак у достизању стандарда Организације, али, пре свега, кроз приступ Европском суду за људска права. На тај начин је грађанима обезбеђен виши ниво заштите људских права и основних слобода, а истовремено су пресуде Европског суда утицале на измене законодавства, судске праксе и рада надлежних органа. Напредак у овој области се види и из податка да Србија више није међу државама са највећим бројем представки пред тим судом. Имајући у виду да је Србија испунила готово све обавезе и дужности преузете приликом пријема у Организацију, као и да је ушла у постмониторинг процедуру у КМСЕ, чврсто смо уверени да ПССЕ треба да оконча редовну мониторинг процедуру на следећем заседању. Србија је чврсто опредељена за чланство у Европској унији и то је један од наших спољнополитичких приоритета. На свом европском путу, Србија наставља да спроводи реформе у области људских права, демократије и владавине права. Уверавам вас да ће сви наши потенцијали бити искоришћени како би Србија у сваком домену у потпуности усвојила базичне европске вредности. Као и у протеклих 15 година, допринос и помоћ Организације у томе биће од немерљивог значаја. Србија је опредељена за мир и даљи развој регионалне стабилности, унапређење добросуседских односа и сарадње кроз дијалог. Решавање свих преосталих проблема и неспоразума у складу са међународним правом битан је елемент наше политике у регионалним односима и она већ сада даје значајне резултате – међусобни односи су унапређени, што је директно допринело европској перспективи региона. За неколико недеља ћемо обележити 100-годишњицу завршетка Првог светског рата, у којем је Србија претрпела огромне људске и материјалне губитке. Комеморација је прилика да се подсетимо значаја европског јединства и спречавања подела на нашем континенту које су у прошлости увек водиле у трагичне сукобе. Отуда је обавеза и одговорност свих нас да кроз конструктиван дијалог превазиђемо разлике и поделе. Савет Европе, који је и настао као израз аспирација да се обезбеди јединство Европе, омогућио је за 70 година постојања да се, упркос различитим изазовима, очувају мир и стабилност на европском тлу. Успех и достигнућа Савета Европе најбоље се виде у систему заштите људских права установљеним Европском конвенцијом за заштиту људских права, који и данас представља најнапреднији такав систем на глобалном нивоу. Нажалост, опасност од нових подела поново је актуелна и у таквим околностима уздрмани су и темељи Савета Европе као једног од најважнијих стубова европске институционалне архитектуре. Развој догађаја на тек завршеном октобарском заседању Парламентарне скупштине Савета Европе показао је дубок јаз и неповерење између два статутарна органа који би могао да угрози и сам систем заштите људских права у складу са Европском конвенцијом. Србија подржава напоре генералног секретара да се актуелна институционална криза реши и спремна је да, заједно са осталим државама чланицама, преузме свој део одговорности. Имао сам, иначе, прилике да будем члан ПССЕ, а сада сам члан Комитета министара Савета Европе, што ми је омогућило да још боље разумем значај оба органа и њихове добре сарадње и комуникације за реализацију циљева Организације. Предуслов за такву сарадњу јесте и да оба органа поштују своје надлежности дефинисане Статутом. Захвалан сам Правној служби на темељној и јасној анализи која треба да послужи као путоказ за излазак из неодрживе ситуације у којој смо се нашли. Поштовање мишљења Правне службе осигурава правну извесност која је темељ владавине права. Као посланик у ПССЕ, такође, имао сам прилику да сагледам значај ПССЕ као паневропског форума за дијалог. Зато сам и лично убеђен у потребу учешћа свих националних делегација, јер искључивање неких од њих угрожава овај јединствени карактер ПССЕ и није у складу са вредностима демократије. Хвала што се дошли на овај пријем, желим да за двадесетогодишњицу нашег пријема дођете сви у Србију", навео је Дачић.


text: Хомер је био старогрчки песник, аутор Илијаде и Одисеје, најстаријег споменика хеленске књижевности. О Хомеру, као личности ништа поуздано није познато. Легенде описују Хомера као слепог певача или аеда, који рецитује своје песме у великој владаревој дворани свирајући китару, инструмент сличан харфи. С обзиром на недостатак извора, неки академици сумњају да су ова дела његова. На основу лингвистичких и историјских података који су доступни, претпоставља се да су епови писани на западној обали Мале Азије, око 9. века пре н. е. Можда су то на почетку била предања која су се генерацијама преносила усменим путем и разрађивала док нису били записани. То је можда урадио један или више „Хомера“. Они су прерадили, обликовали и изглачали те приче. Ернст Роберт Курцијус сматра Хомера „херојем-утемељивачем европске књижевности”. Епско песништво пре Хомера Савршена епска техника, бујно уметничко изражавање, вештачки Хомеров језик, врло окретан стих, многобројни украсни придеви, типични бројеви, честе формуле, које се у истим или сличним ситуацијама непрестано понављају, живе и свеже поредбе и уметничко савршенство Хомерових песама показују да је код Хелена давно пре Хомера цветало народно епско песништво. Није, наиме, вероватно да би се толико савршенство јавило први пут у Хомеровим уметничким еповима. Али, како о раздобљу епскога песништва, које је цветало пре Хомера, немамо готово никаквих поузданих података, морамо његове трагове потражити у Хомеровим делима. У томе се наилази на извесну разлику између Илијаде и Одисеје. Кад у Илијади IX, 185. п. н. е. долазе ахејски посланици ка Ахилеју са молбом да се помири са Агамемноном и да се врати у бој, налазе га како уз пратњу звонке форминге пева славна, херојска дела јунака (κλέα ἀνδρῶν). У Одисеји, напротив, певају κλέα ἀνδρῶν посебни певачи — ἀοιδοί — аеди. Пенелопине просце, који се госте у Одисејевом дому, забавља певач Фемије певајући им песме уз свирку китаре. Он пева просцима песму о тужном повратку Ахејаца (Од. I, 325-327). На двору феачкога краља Алкиноја видимо славнога слепог певача Демодока који уз пратњу форминге пева поред осталих песама и песму о пропасти Илија (Троје). И та је песма измамила Одисеју поток суза, јер је певач споменуо и њега у песми. Из цитираних места произлази да су и пре Хомера постојале епске песме, али су биле кратке и обрађивале су приче о боговима и херојима. Надаље видимо да једне од тих песама певају сами јунаци, а друге уметници којима је певање занимање. Из Хомерова приказа оба певача — Фемија и Демодока — излази да су певачи надахнути од неког бога или Музе; да певају песме на дворовима властелина, а њихово певање прате китара и форминга. Уметност епскога певача је позив који захтева посебно знање, искуство и таленат. Ти певачи не певају само своје песме, него и оне које су чули од других. Важност аеда за развој епске поезије је врло велика, јер су они својим певањем преносили песме из покољења у покољење и ширили их међу широке народне слојеве. Тако је пут од кратке епске песме до великог уметничког епа морао бити прилично дуг. Кад су епске песме постале веће и савршеније, њих више не певају аеди него их рецитовали рапсоди ("сашивачи" песама), који с већом залихом научених епских песама путују по хеленским полисима. О таквим нам рапсодима говори и Херодот (В, 67). Они рапсоди који су се бавили само рецитовањем Хомерових песама звали су се Хомериди. Хомер и хомерско питање Лик песника У вези с Илијадом и Одисејом намеће се питање шта све знамо о песнику кога натписи оба спева спомињу као свога аутора. Упркос свестраном изучавању Илијаде, Одисеје и свих вести о песниковом животу које су нам сачуване из старине, не знамо ни данас ништа поуздано о његовом животу. У антици је написано много Хомерових животописа, али су подаци у њима проблематични и често противречни. Од многобројних животописа издваја се један који има облик малога романа, а носи наслов Надметање Хомера и Хесиода (, ). Тај је спис саставио у време римскога цара Хадријана неки непознати писац. У том занимљивом спису говори се о Хомеровој и Хесиодовој домовини и генеалогији, а затим се у опширном облику приказује њихово надметање. Оба су се песника надметала тако да је Хесиод казивао стихове у којима се налазила нека противречност, а Хомер је морао додати стих којим се та противречност укида, на пример: Хесиод: οὗτος ἀνὴρ ἀνδρός τ' ἀγαθοῦ καὶ ἀναλκιδός ἐστι Овај је човек син јунака страшљива много Хомер: μητρός, ἐπεὶ πόλεμος χαλεπὸς πάσῃισι γυναιξίν. мајка је њему, ниједна јер жена не љуби рата. Хесиод: ὣς οἳ μὲν δαίνυντο πανήμεροι οὐδὲν ἔχοντες Тако се гошћаху они дан читав немајућ ништа Хомер: οἴκοθεν, ἀλλὰ παρεῖχεν ἄναξ ἀνδρῶν Ἀγαμέμνων. од куће, већ Агамемнон све даваше људи господар. Затим је Хесиод постављао питање, а Хомер је на њега одговарао. На пример, Хесиод: Шта људи називају срећом? Хомер: Умрети тако да си се што више навеселио, а што мање нажалостио. Након тога морао је сваки од песника рецитовати најлепше стихове из својих песама. Хесиод је изрекао стихове из Послова и дана 383-392, а Хомер из Илијаде XIII, 126-133. и 339-344. Судија у том надметању доделио је награду (троножац) Хесиоду рекавши како је право да буде победник онај који позива на обрађивање поља и мир, а не онај који пева о ратовима и покољима. Као што су непоуздани подаци о Хомерову животу, тако су непоуздане све вести о времену његова живота и домовини. Састављачи Хомерових животописа одређивали су време његова живота врло различито. Тако је по некима он живео за време тројанскога рата (1193—1183); по другима 100 или 400 година након тога рата. Херодот каже да је Хомер савременик Хесиодов. Но ни тиме није тај проблем решен јер се ни време Хесиодовог живота не да поуздано утврдити. Много се јонских и других градова отимало о част да су Хомерова домовина. Имена тих градова наводе се у хексаметру који из метричких разлога не допушта да их буде више од седам. Зато се хексаметар који садржи имена градова јавља у неколико варијанти, од којих једна гласи: Ἑπτὰ πόλεις διερίζουσιν περὶ ῥίζαν Ὁμήρου· Σμύρνα, Ῥόδος, Κολοφών, Σαλαμίς, Ἴος, Ἄργος, Ἀθῆναι. Ту се, дакле, као места Хомерова рођења наводе Смирна, Родос, Колофон, Саламина, Ијос, Аргос и Атина. У другим варијантама спомињу се још као песникова домовина острва Хиос и Итака и градови Пилос и Кима. Према томе, разилазе се и вести о песниковој домовини. У тим вестима разабиру се само жеље појединих градова, а мало од тога потиче из старе и праве традиције. Чини се да је ипак најстарија и у антици најраширенија вест која наводи као Хомерово родно место еолски град Смирну. Хомера су поштовали и на отоку Хиосу, где је у граду истога имена живела породица која се по Хомеру називала Ὁμηρίδαι (потомци Хомерови). Та је породица имала задатак да чува и казивањем што даље шири Хомерове песме. Хомера су замишљали као старог, сиромашног и слепог певача који је, потуцајући се из једнога краја у други, живео од рецитовања својих песама. Таквом лику добро одговара слепи певач Демодок на двору феачкога краља Алкиноја. Али тај је опис великога песника пре свега у појединостима потпуно измишљен јер нема у себи ништа индивидуално, а одговара идеализованом лику рецитатора (рапсода) који су обилазећи по грчким градовима рецитовали своје и туђе песничке композиције. Осим тога, тешко је веровати да је био слеп песник који је знао тако живо, сликовито и у детаље описивати живот и његову многоструку сложеност. Нејасноћи биографских података придружују се и друге сумњиве околности које се тичу композиције и правога аутора оба епа. Већ је, наиме, у антици било нејасно која дела припадају Хомеру. Да ли и Илијада и Одисеја или само Илијада, и надаље, треба ли приписивати Хомеру и друге песме епскога циклуса (круга): Тебаиду, Епигоне, Киприје и друге. Песме епскога циклуса, киклички епови, сачувани су само у фрагментима. У њима су били опевани догађаји који су се збили пре оних у Илијади, затим они који су се догодили између Илијаде и Одисеје, и на крају они који су уследили након догађаја у Одисеји. Од кикличких епова најзначајнији су они који су припадали тебанском и тројанском циклусу. Споменуте песме Тебаида и Епигони припадају тебанском циклусу. У Тебаиди је опеван рат седморице аргивских јунака против Тебе, а у Епигонима (= Потомци) рат синова седморице јунака који су заузели Тебу. Киприје припадају тројанском циклусу, а обухватале су све догађаје који су претходили Илијади и довели до тројанскога рата. Хомерско питање Проблем Хомерових дела подстакао је озбиљну критику, која се обично назива „хомерско питање“. Та је критика започела већ у антици, а њен главни задатак је био да утврди која заправо дела припадају Хомеровом песничком генију. У почетку су се њему приписивале све песме епскога циклуса, зборник химни (ὕμνοι, προοίμια), неке мање песмице (παίγνια), шаљива песма „Бој жаба и мишева“ (Βατραχομυομαχία, пародија херојскога достојанства и свечаног епског стила) и подругљиве песме „Маргит“ (Μαργίτης = будала) и „Керкопи“ (Κέρκωπες). Ова последња приказивала је два брата — вешта крадљивца које је ухватио Херакле, али су га они тако насмејали својим досеткама да их је пустио на слободу. Елегијски песник Калин, који је живео у 7. веку старе ере, сматрао је Хомера аутором и споменуте Тебаиде. Али кад се меду Грцима пробудио критички дух, кренуло је то питање другим током. Много су тој промени допринели софисти, јонскоатички историчари 5 века и александријски филолози. Тако је, на пример, познати историчар Херодот признавао Хомеру Тебаиду, али му је одрицао Епигоне и Киприје. Крајем 4. века, тј. у првим почецима александријскога доба била је духовна својина Хомерова ограничена на Илијаду и Одисеју, и то више из естетских него из историјских разлога, јер су оне друге песме херојске епопеје од мање уметничке вредности. Александријски филолози Ксенон и Хеланик пошли су и даље, па су одрицали Хомеру и Одисеју сматрајући је много млађом Илијаде. Они су због тога прозвани „растављачи“ (χωρίζοντες). Најодлучнији противник њихова схватања био је њихов савременик, учени Аристарх, који је у заједници с осталим филолозима сматрао да у Илијади и Одисеји треба поред праве грађе разликовати и неке делове сумњиве веродостојности, тј. групе уметнутих стихова. Уза све те проблеме, стари су и надаље сматрали Хомера песником Илијаде и Одисеје сматрајући да је песник прву испевао у млађим, а другу у старијим годинама. У модерно доба захватило је хомерско питање много шире подручје. Појавио се нов и горући проблем на који се у антици није ни помишљало, тј. дошло је у сумњу и постојање самога Хомера. Први је подстакао тај проблем Француз Еделин Д’Обинјак. Он је у једној расправи (1715. године) устврдио да никада није било песника који се звао Хомер. Овде ваља споменути и Игњата Ђурђевића (1675—1737), који је доказивао да је Хомерове песме испевао Питагора и да су тројански рат и причу о њему измислили неки стари песници митскога доба. Права научна критика Хомерових епова започела се тек с радом немачког класичног филолога Фридриха Августа Волфа, који је резултате свога истраживања објавио 1795. године у књизи Пролегомена ад Хомерум (Увод у Хомера). Основна је Волфова тврдња да Хомерове песме нису дело једнога него многих непознатих песника. Волфова је заслуга у томе што је подстакао и друге стручњаке да се позабаве питањем Хомерових песама. На основи Волфовог учења поникла је читава школа филолога чији рад пада у 19. века. Ти су филолози у својим анализама рашчинили на безброј различитих начина јединство Илијаде и Одисеје да би могли разликовати дело многих и различитих певача и да би дошли до језгра, тј. оригиналних песама, које је неки редактор или сакупљач, можда по имену Хомер, једноставно сакупио и преточио у једну целину. Како су поједини истраживачи на различите начине решавали тај проблем, резултати се њихова рада разилазе, па постоје различите теорије о постанку и развитку Хомерових песама, од којих се наводе најважније и њихови главни заступници. Теорија о самосталним песмама (заступник Карл Лахман). По тој теорији Илијада је постала од више краћих, самосталних песама које су испевали различити певачи у различито време. Касније су их други певачи прерађивали и проширивали. Лахманн је разлучио из Илијаде 16 песама, али ниједна од њих није самостална и заокружена целина. Својим радом Лахман је ипак показао да се морају анализирати саме песме ако се жели доћи до правог резултата. Теорија о језгру (заступник Готфрид Херман). Та теорија научава да је Хомер испевао језгру Илијаде и Одисеје. Те су језгре биле у почетку малене песме. Касније су их други песници прерађивали и проширивали док нису од некадашње „Праилијаде“ и „Праодисеје“ постале садашња Илијада и Одисеја. Теорија о првобитном јединству (главни заступник Грегор Вилхелм Нич). Та теорија брани мишљење да су Илијада и Одисеја већ у првом почетку постале у обиму и облику у каквом су и данас. Противречја која се у оба епа јављају плод су каснијих уметака. Теорија о компилацији (главни заступник Адолф Кирхоф). Та теорија захвата критику Одисеје. Одисеја није дело једнога песника, нити збирка самосталних и касније механички нанизаних песама, него старије језгро које је по сталној основи у неко касније време обрађено и раширено. Но то језгро није обухватало читаву радњу Одисеје. Одисеја је била велика епска песма, састављена од два дела, једног старијег, другог млађег, а саставили су их различити песници. Први и старији део обухватао је повратак Одисејев, тј. његов одлазак од Калипсе, боравак код Феачана, причање у Алкинојевом двору и повратак на Итаку, а други, млађи, Одисејеву освету. Други део спојио је с првим неки редактор. Око тридесете олимпијаде прерадио је и попунио ту стару редакцију неки обрађивач додавши јој песме о Телемаху. Та теорија има неколико угледних присталица. Теорија о јединственој песничкој обради (главни заступници: Г. Финслер, Д. Мблдер, -{U. von Wilamowitz}-, -{E. Bethe}-). Заступници те теорије сматрају да је Илијаду саставио надарен песник уметник у доба кад се епско песништво налазило при крају свога развитка, а као грађа послужили су му старији предлошци који су већ били песнички обрађени. Иако се питање Хомерових песама до сада много проучавало, оно је до данас остало још нерешено. Ипак, видљиво је како се полако враћа веровање да су оба епа у основи јединствена и да у својој песничкој вредности, уметничкој и духовној повезаности не могу бити дело различитих песника. Основна је, наиме, вредност сваког песничког дјела коначан и ненадмашив печат индивидуалног песничког генија. Према томе, и песничка дела каква су Илијада и Одисеја могу бити плод само једне одређене уметничке личности — правога уметника. Нема сумње да је и у Хомеровим еповима, као и у Другим светским епопејама, сливена и стара грађа, тј. у њима су уметнички обрађене краће и старе еолске песме. Али то не може умањити стваралачку способност онога који је уистину саставио Илијаду и Одисеју у њиховом садашњем облику. Иако су сви подаци о великом песнику легендарне нарави, опет нема разлога да се Илијади и Одисеји одузме Хомерово име, поготово када нам га и античка традиција једногласно потврђује. Преглед Илијаде и Одисеје Почетак грчке књижевности везан је за еолске и јонске градове у Азији, где се јавила поезија аеда (певача). Они су можда постојали од микенске епохе. Пратећи се на китари, казивали су подвиге легендарних јунака. Од те несумњиво богате књижевности, остала су само два дела, Илијада и Одисеја, и име аеда који их је можда саставио, Хомера. Вероватно у 12. веку пре н. е. град Троју (или Илион, отуда Илијада) заузели су народи грчког порекла, поглавито Ахајци. Повод за овај поход је, без сумње, сам географски положај града, али легенда каже да су Ахајци кренули под Агамемномом у рат да би повратили Хелену, коју је био отео Парис. Илијада описује једну епизоду из опсаде града, а Одисеја прича о повратку једног Ахајског вође, Одисеја (Ὀδυσσεύς). Спевови су написани књижевним језиком чија је основа јонски говор с неким елементима еолског. Карактеристичан стил епа је дактилски хексаметар, чији ритам почива на квантитету слогова, а не на њиховом броју. Сваки од ова два епа у александријско је доба био подељен према броју слова грчкога алфабета на 24 дела. Делови Илијаде означавају се обично великим, а Одисеје малим словима алфабета. Назив „певање” за поједине делове оба епа није сасвим исправан, јер ти делови нису јединствене песме. Боље одговара назив „књига” јер онај који је провео споменуту деобу није пазио на садржај појединих делова. Тако је често раставио оно што припада заједно, а саставио оно што не чини једну садржајну целину. Делитељ је пазио само на то да буду 24 књиге и да у свакој од њих не буде више од 1000 стихова. Илијада У оба епа се приповедају легендарна дешавања везана за Тројански рат, а претпоставља да су се десила неколико столећа раније него су епови састављени. Дешавања из Илијаде се односе на последњу годину Тројанског рата и бес легендарног хероја Ахила. Њега је увредио његов командант Агамемнон и он се повлачи из рата, после чега Грци имају озбиљне губитке на бојишту. Ахил одбија све покушаје Грка да се измире с њим, мада на крају попушта, пошто дозвољава свом пријатељу Патроклу да стане на чело грчких трупа. Патрокло гине у борби, а Ахил, бесан због тога, усмерава своју љутњу на Тројанце и изазива Хектора, сина тројанског краља, на двобој у којем га побеђује. Еп завршава тренутком у ком Ахил предаје Хекторово беживотно тело његовом оцу Пријаму, краљу Троје. У одређеном смислу, Ахил тим чином показује разумевање за бол тројанског краља, пошто се и сам сучељава са трагедијом смрти, погибијом свог пријатеља Патрокла. Радња је једноставна; али овај дуги спев (преко петнаест хиљада стихова) обилује различитим наративним или описним елементима. Уплитање природних и натприродних сила означава удео чудесног код Хомера; богови учествују у борби, храбрећи или штитећи јунаке. А Зевс, изнад свих, сређује супарништва и бди над извршењем судбине. Стил овог дела (говори јунака, поређења, описи итд.) постаће узор епског израза. Хомерско друштво је високо развијено родовско друштво, где вође не зависе много од краља, који је први међу једнакима. Свакако због временске удаљености и због песничког улепшавања, Хомер није поуздан историјски извор, али је занимљив за историчаре и археологе; микенски натписи су и потврдили извесне податке о цивилизацији, које он помиње. Ово друштво, у коме јунаштво зна за правила али и за дивљаштво, на прво место ставља ваљаност ратника, али не искључује људска осећања. Ахилејева личност представља идеал младог и лепог јунака, склоног бесу, али свесног властите храбрости, који у минулим јуначким делима налази утеху за властите муке, а у слави једини начин да превазиђе коб смрти. Одисеја У Одисеји се опевава повратак грчког хероја Одисеја из Тројанског рата. У почетним стиховима се описује хаос у ком се налази његов дом, узрокован његовим дугим одсуством. Група просаца његове жене Пенелопе, немилице троши његово богатство. После овог увода, прича се усредсређује на самог Одисеја. Његов повратак кући траје десет година током којег се сусреће са разним искушењима и опасностима. Једна од највећих опасности је киклоп Полифем, син Посејдона, а једно од највећих искушења морска нимфа Калипса, која му обећава бесмртност ако одустане де се врати кући. Други део епа је посвећен моменту када је Одисеј већ стигао кући, на своје острво Итаку. Као резултат дугогодишњег искуства са разним опасностима и искушењима, Одисеј успева да одржи хладнокрвност и да стрпљиво сачека одговарајући моменат у којем ће се осветити просцима и коначно поново ујединити са својом породицом. Упркос једноставној теми Одисејевеог повратка у отаџбину, композиција Одисеје је сложена; овај повратак одгађају многобројни доживљаји током десет година, и приповедање о њима чини готово цео спев (око дванаест хиљада стихова). Док заробљеног Одисеја задржава Калипса, дотле у његовом двору на Итаки просци жуде за његовом женом и богатством. Син одлази да га тражи и не налази га, али бар сазнаје да је жив (део спева који се назива Телемахија). По наређењу богова, Калипса ослобађа Одисеја, кога бура избацује на острво Феачана. Пошто га је прихватила Наусикаја, кћи краља Алкиноја, он домаћинима прича о својим доживљајима (Кирки, Киклопима итд.). Напустивши Алкиноја, Одисеј се, прерушен у просјака, враћа на Итаку и уз помоћ Телемаха и верних слугу убија просце и даје прилику Пенелопи да га позна. Затим склапа мир с породицама просаца. И у Одисеји се среће чудесно каквог има у Илијади; Одисеја кога прогони Аполон, током његова лутања штити Атена. Али, и више, овде има елемената бајке: цвећа које доноси заборав, чудовишних једнооких Киклопа. Одисејеви доживљаји подсећају на народне приче: В. Берар (V. Bérard) претпоставља да се Хомер инспирисао причама феничанских морепловаца, у којима се измишљено мешало с географском стварношћу, и да је покушао да установи Одисејев пут. И слика хомерског друштва је свакидашњија него у Илијади; сцене битака су ретке, иако има и дивљаштва, као што је покољ просаца. Одисеј је према Ахилу зрео човек, мудар, чак лукав, али храбар и брине се за своје људе; он савлађује судбину стрпљењем и мудрошћу. Стил Илијаде и Одисеје И један и други еп су писани у метрици дактилског хексаметра, формалистичким и узвишеним језиком, који се никада не користи у свакодневном говору. Многобројним анализама нису утврђене стилистичке разлике између Илијаде и Одисеје. Међутим, због различите тематике, многи читаоци, још од античког доба, су их приписивали различитим ауторима. Илијада говори о људским страстима и у њој се јунаци постављају пред дилеме које је практично немогуће решити. Ахил, Агамемнон, Пријам и други јунаци су жртве окрутних и трагичних околности. Насупрот томе, у Одисеји побеђује добро и правда, а раздвојена породица се поново уједињује. Лукавство, нарочито Одисејево, је водич кроз целу причу. Хомерови последници У аутентичност и целину ова два спева сумњало се још од антике; језичке разлике и неједнакост приповедања наводе на помисао да је еп био састављен од одвојених спевова, боље или горе везаних. У текст су врло рано били уметнути многи стихови и читави делови (названи „интерполације”). Али према општем изгледу Хомерових спевова и њиховој композицији може се судити да су били дело једног песника, генијалног аеда, звао се он Хомер или не. Било како било, еп је знатно утицао на грчку књижевност и цивилизацију; Хомер је био ауторитет у свим областима и пружао је обимну грађу за моралну, чак и филозофску мисао. Иако се данас сматра да филозофија почиње са Талесом средином 6. века пре н. е., стари Грци често су постављали самог Хомера за њеног правог зачетника. Више но икоја политичка сила, он је у Грцима развио осећање заједнице и самониклости. Тројански рат је био тема и епова који чине тројански циклус и везују се за књижевност Ностои („повратка” као што је Одисејев). Настаће и циклуси око других градова (посебно Тебе), и они ће бити мајдан за књижевност, нарочито трагедију. Епско стварање је, иначе, трајало још доста дуго. Ту се могу сврстати Хомерске химне у славу богова, више епска него религиозна дела, која су се разликовала од хиерои логои, светих текстова, чију су званичну верзију чували свештеници у храмовима. Појавиле су се чак и пародије епова (као што је Батрахомиомахија, бој жаба и мишева). Аеди су образовали еснафе (као што су Хомериди са Хија) и предавали једни другима текстове. Наследили су их рапсоди (њихово име потиче можда отуд што су од епских делова „сашивали” целину — раптеин — или отуд што су држали у руци штап — рабдос — док су рецитовали). Овакво предавање текста могло је само да га поквари. Да би очувао јединствену верзију, Пизистрат је, кажу, у 6. веку наредио да се изда Хомеров текст намењен јавном извођењу. Почев од 3. века, александријски граматичари, и после њих Византинци, критички су проучавали Хомерове спевове. Њима се поглавито и дугује подела спевова на двадесет и четири певања. Историјска основа епова Предмет Илијаде и Одисеје тесно је повезан с циклусом херојских прича о тројанском рату. Те су приче очигледно изражај херојскога доба, а могле су настати само као последица некога стварног историјског догађаја. Ако се узму у обзир резултати истраживања археолога, историчара и филолога, видимо да се у радњи Илијаде и Одисеје крије стварна историјска језгра коју је песничка машта заоденула густим митолошким рухом. Ако се упореде Илијада и Одисеја, уочава се да Илијада одјекује звекетом оружја и ратника и да је пуна аристократскога сјаја краљева. Она пружа верну слику и поуздано знање о критско-микенској цивилизацији која је цветала између 1500. и 1200. године старе ере. Поред тога, нуди оне драгоцене податке о најстаријим социјално-политичким приликама, религији и обичајима. У тим појединостима Илијада је старија од Одисеје. Одисеја је у неку руку наставак Илијаде. Она нас преноси у послератни миран живот домаће заједнице и пустоловна путовања. У њој налазимо развијеније појмове и тежње. Морал, свест и религиозни појмови у већој су мери продубљени. У људима има мање дивљине, божанства су блажа итд. Одисејева лутања по тајанственим жалима Тиренскога и Јонскога мора подсећају на прва и несигурна путовања која су Грци током колонизације предузимали према западу. По томе је Одисеја нешто млађа од Илијаде. Ипак остаје до данас нерешено питање да ли разлика између два епа зависи само од грађе или од аутора, и је ли грађа присилила песника да у Илијади има више на уму старије историјске прилике, а у Одисеји му је пружила извесну слободу да старој грађи додаје и тежње свога времена. Анализирају ли се садржај, језик и стил оба епа, и надаље, ако се анализирају с правога естетског гледишта, тешко се може одлучити на то да се ова два епа раздвоје, јер су оба заиста међусобно врло сродна. Зато се данас враћа претпоставка да су Илијада и Одисеја у основи потпуно јединствена дела јер се без тога јединства не би могла доказати њихова пуна уметничка вредност. Хомеров значај и утицај Хомер осваја читаоца, пре свега, живим приповедањем, јасним изражавањем и пажљивим цртањем душевних карактеристика људи давних времена. Његова је поезија увек свежа и пуна животне динамике. Иако је прошло више од 2500 година откако се зна да постоје Хомерове песме, тешко је наћи неко песничко дело које би се по вредности могло упоредити с њима. Хомерове су песме узор епске поезије, па није чудно да су својим обликом и начином композиције постале узором читавој епској поезији каснијих векова до данас. Велики је песник утицао не само на грчку књижевност и ликовну уметност него и на дух и мишљење целога хеленског народа. Постао је учитељем и васпитачем Хелена јер су његова дела постала првом књигом младих Грка који су на тим делима учили не само читати него и свој језик и историју. Хомера су проучавали и многи грчки филозофи. Платон и Аристотел сматрали су га праузором атичке трагедије. Из њега су црпли грађу трагички и лирски песници. Есхил је називао своје драме "мрвицама с богате Хомерове трпезе". Сликари и вајари стварали су своја дела према Хомеровим описима (Фидијин кип Зевса у Олимпији). Колико су га Хелени волели и ценили, види се и по томе што је у Атини било законом одређено да рапсоди за време панатенејских свечаности могу рецитовати само његове песме. Хомер је у својим делима уметничком јасноћом захватио све стране људскога живота, зашао је дубоко у људско биће и открио осећаје човечности и моралну лепоту. Дубоки осећај човечности и право хумано гледање на свет прибавили су Илијади и Одисеји и њиховом генијалном песнику посебно место међу епопејама светске књижевности и вечну вредност — бесмртност. Хелени су у тим делима гледали себе и учинили их темељем своје културе. Хомер је, дакле, постао извором не само за поезију него и за целокупну грчку савест којој је било одређено да се преточи у тековину човечанства. Римском песнику Вергилију био је Хомер главни узор, јер је његова Одисеја пружила Вергилију грађу за први дио Енеиде (-{I—VI}-), а Илијада за други део (-{VII—XII}-). Вергилије је опонашао Хомера не само у обради појединих епизода него је, штавише, преводио читаве стихове, речи и изразе. Утицај Хомерових дела може се наћи и код Ариоста, Торквата Таса, па и код Ивана Мажуранића (Смрт Смаил-Аге Ченгића). Велики руски писац Николај Гогољ прогласио је Одисеју најсавршенијим делом свих векова, „ризницом детињски лепога“. Илијада и Одисеја пружају увек читаоцу велики уметнички ужитак. Као дела трајне вредности преведене су на све културне језике света. Референце Литература Коментари о Хомеру -{Scholia Veneta on the Iliad, ed. Villoison (Venice,}-) 1788 -{Scholia in Homeri Iliades ed. Bekker (Berlin, 1825-1826)}- -{The Scholia on the Odyssey, ed. Buttmann (Berlin, 1821), Dindorf (Oxford,}-) 1855 -{Commentary of Eustathius, first printed at Rome in}- 1542 -{Heynes, Iliad (Leipzig, 1802) Nitzsch, Odyssey (books i.-xii., Hanover)}- -{Negelbach Anmerkungen zur Ilias (Autenrieth, Nuremberg,}-) 1864 Питање о ауторству Хомерових епова Wolf, Prolegomena ad Homerum (Halle, 1795), English translation, Princeton University Press, Princeton, N.J. -{W. Muller, Homerische Vorschule (2nd ed., Leipzig,}-) 1836 -{G. Hermann, De interpolationibus Homeri (1832), De iteratis apud Homerum (1840)}- -{Lachmann, Betrachtungen über Homers Ilias (2nd ed. Berlin,}-) 1865 Студије стила и језика у Хомеровим еповима -{H. L. Ahrens, Griechische Formenlehre (Gottingen,}-) 1852 -{A. Fick, Die homerische Odyssee in der ursprünglichen Sprachform wiederhergestelt (Gottingen, 1883), Die homerische Ilias (ibid.,}-) 1886 -{W. Schulze, Quaestiones epicae (Goterslohe, 1892).}- -{B. Delbrück, Syntactische Forschungen (Halle, 1871-1879)}- -{Hartel, Homerische Studien (i-vi., Vienna)}- -{Thumb, Zur Geschichte des griech. Digamma, Indogermanische Forschungen (1898)}- Спољашње везе Информације о Хомеру из античког периода Питање ауторства Хомерових епова The Chicago Homer Хеленска књижевност


source: fineweb

text: Недавна посета Дмитрија Рогозина, потпредседника руске владе, подигла је прашину и подгрејала наде да би Србија могла добити моћни ПВО систем С-300, али овај систем је још моћнији и Срби још нисмо ни почели да "га сањамо". У питању је систем С-400. Снимак приказује тестирање овог система по принципу удара "земља-ваздух". Погледајте звер: Прочитајте још: Сеча: Путин сменио десет генерала Хоће ли Курди добити државу? Извор: Правда ПАЖЊА: Поштовани, молимо вас да се у коментарима држите теме текста. Редакција „Правде“ задржава право да скрати или не објави коментаре. Коментаре који садрже говор мржње*, псовке и увреде, као и коментаре који се не односе на вест коју коментаришете - не објављујемо. Такође, неће бити објављиване ни псовке и вулгарности, чак и ако читалац који коментарише уместо целе речи стваља звездице.Коментаре којима нам скрећете пажњу на словне грешке, техничке и друге пропусте не објављујемо, као и коментаре који се односе на уређивачку политику, али ће бити прослеђени уредницима и на томе се захваљујемо.Молимо вас да обратите пажњу на правописну и граматичку исправност коментара које шаљете, као и да пишете малим словима, предност ће имати коментари који су написани без правописних и граматичких грешака, а коментари писани великим словима се неће одобравати. * Закон о јавном информисању – члан 38: Забрањено је објављивање идеја, информација и мишљења којима се подстиче дискриминација, мржња или насиље против лица или групе лица због њиховог припадања или неприпадања некој раси, вери, нацији, етничкој групи, полу или због њихове сексуалне опредељености, без обзира на то да ли је објављивањем учињено кривично дело.


text: ПЕСНИКУ АЛЕКСАНДРУ М. АРСЕНИЈЕВИЋУ НАГРАДА "ГОРДАНА ТОДОРОВИЋ" 2019. - Центар за туризам, културу и спорт - Сврљиг Објављено: 09/05/2019 На састанку жирија који је радио у саставу: Горан Максимовић (председник жирија), Милица Миленковић (члан) и Радослав Вучковић (члан), одржаном 9. маја у Центру за туризам, културу и спорт у Сврљигу, једногласно је одлучено да награда "Гордана Тодоровић" за 2019. буде додељена Александру М. Арсенијевићу за рукопис поезије "Вртови", који је уредно достављен под шифром Киша! Ох, киша!. На конкурс ове године пристигло је 47 рукописа поезије од којих су се у најужем избору нашла три: Вртови Александра М. Арсенијевића, Гдје сунце почиње Милоша Кордића и Изување истине Душана Мијајловића Адског. Стручни жири похваљује следеће рукописе: Одбрана пролећа Сунчице Радуловић Торбице, У два корака Каје Панчић Миленковић, У белом сновиђењу Власте Младеновића, Позе и неравнине Ивана Новчића, Прекобројни фајл Драгана Огњановића, Ноћи вучјег зова Анђелка Заблаћанског и Спирала Милана Громовића. Награда ће бити уручена крајем августа у оквиру манифестације Дани Гордане Тодоровић, када ће бити представљена и књига прошлогодишње победнице Драгане Лековић.


text: 1862. је била проста година. Догађаји Јануар Фебруар 16. фебруар — Генерал Јулисиз Симпсон Грант је заузео Форт Донелсон у Тенесију. Март 9. март — Током Америчког грађанског рата догодио се први сукоб оклопних бродова између Монитора, брода армије Уније и брода Конфедералне војске Меримак. Април 7. април — Снаге Уније су поразиле снаге Конфедерације у бици код Шајлоа, најкрававијој бици у дотадашњој америчкој историји. 29. април — Снаге Уније под водством Дејвида Фарагута освојиле су Њу Орлеанс. Јун 15. јун — На Чукур-чесми у Београду турски војник убио српског дечака што је изазвало сукобе у граду. 17. јун — Бомбардовање Београда 1862. 19. јун — Конгрес САД забранио ропство на америчким територијама, чиме је поништио пресуду из случаја Скот против Сандфорда. Јул Август 30. август — Битка код Бул Рана (1862) Септембар 8. септембар — Потписан је мир у Ријеци Црнојевића којим је окончан Црногорско-турски рат (1862). 22. септембар — Председник САД Абрахам Линколн је објавио проглас према ком сви амерички робови постају слободни грађани 1. јануара 1863. Октобар 23. октобар — У државном удару у Грчкој је свргнут краљ Ото I, први владар нововековне Грчке. Новембар Децембар 11−15. децембар - Битка код Фредериксбурга у Америчком грађанском рату Рођења Јануар 23. јануар — Давид Хилберт, немачки математичар Март 29. март — Аристид Бријан, француски политичар Април 25. април — Едвард Греј, британски политичар Мај 13. мај — Јанко Веселиновић, српски књижевник 15. мај — Артур Шницлер, аустријски књижевник Јул 14. јул — Густав Климт, аустријски сликар 30. јул — Николај Јуденич, руски генерал Август 22. август — Клод Дебиси, француски композитор 25. август — Луј Барту, француски политичар Непознат датум Непознат датум - Милорад Терзибашић, српски бициклиста. (†1908) Смрти Јануар 18. јануар — Џон Тајлер, амерички политичар и 10. председник САД. (*1790). Јул 24. јул — Мартин ван Бјурен, амерички политичар и 8. председник САД. (*1782). Децембар 1860-е 61862


text: Економија или привреда је научна дисциплина која проучава основна правила понашања и економске законитости у привредним активностима. У свакој епохи развоја, економија проучава привредне активности, како друштво користи оскудне ресурсе ради производње добара и услуга и врши њихову расподелу међу члановима друштва. Економија је повезана и са другим наукама: социологијом, демографијом, политиком и другим. Предмет изучавања економије је подељен на две главне области: микроекономију која проучава привредне субјекте (домаћинства и предузећа) са становишта трошкова производње, и макроекономију која се бави изучавањем појава и процеса као што су: инфлација, незапосленост, индустријска производња и економија државе. Друге опште поделе економија обухватају су: позитивна економија, која описује „оно што је“, и нормативна економија, која заговара „оно што би требало да буде“; економска теорија и примењена економија; рационална и бихевиорална економија; као и подела на формална економија (која је у већој мери „ортодоксна“ и бави се везом „рационалности-индивидуализма-равнотеже“) и јеретичка економија (које је „радикалнија“ и бави се везом „институција-историје-друштвене структуре“). Рационално коришћење ресурса у производно-услужним делатностима ствара многе производе и услуге. У развијеним земљама света пољопривреда ствара 2% домаћег аутпута, индустрија око 30%, а остатак су услуге, које укључују: банкарство, транспорт, забаву и културу, комуникације и информације, туризам и јавне услуге (одбрана, полиција,<ref>David D. Friedman (2002). "Crime," The Concise Encyclopedia of Economics.'.' Retrieved October 21, 2007.</ref> образовање и здравље). Услуге у овим земљама бележе најбржи раст аутпута и извоза. С друге стране, у неразвијеним земљама света пољопривреда ствара најзначајнији део домаћег аутпута, са највећим бројем становника и са најнижим приходима. Тако услуге у овим земљама бележе веома спор раст аутпута и извоза.Може се закључити:Економија проучава многе области и проблеме, развијајући теорије људског понашања у доношењу кључних одлука у коришћењу ограничених ресурса ради производње и расподеле вредних материјалних добара и услуга међу људима.илиЕкономија је наука која проучава људско понашање као однос између циљева и оскудних средстава која су подобна за алтернативне употребе. Лајонел Робинс Етимологија Данашњи назив економске науке који се са енглеског „-{economics}-” у српском језику преводи и као економија и као економика, потиче од грчке речи „оикономикос“ (-{οικονομικός}-). Ова реч је сложеница која повезује грчке речи „номос“ (-{νόμος}-), обичај, закон и „оикос“ (οικος), кућа, и изворно значи: закони управљања домаћинством. Верује се да ју је први пут употребио грчки мислилац Ксенофон (-{Ξενοφῶν}-, 427–355. п. н. е.) који је своју књигу која објашњава како успешно водити пољопривредно домаћинство назвао „Оикономикос“ (-{Oικονομικός}-). Историјска генеза развоја економије Економија је доживела дуги развојни пут, зависно од промена економске развијености и друштвених односа. Економска мисао започиње учењем античких филозофа Ксенофонта, Платона и Аристотела, а настављају је средњовековни сколастици и канонисти, од којих је најпознатији био свети Тома Аквински. Општа карактеристика тог раздобља био је нормативизам, о чему говоре ставови о трговини, камати, праведној цени итд., што је у вези са вредностима и циљевима, за разлику од позитивне економије која представља скуп синтетизованих знања о ономе што постоји у пракси – животу. Први економски теоретичари били су меркантилисти (од 15. до 18. века), који су се залагали за позитиван платни биланс земље у међународној трговини, који би се остваривао уз снажну интервенцију државе. На основу критике државног интервенционизма, меркантилисти су развили теорије економског либерализма у Француској (физиократи) и Енглеској (класичари). Теорије економије су: Енглески политички економиста Адам Смит је започео модерну економију као научну дисциплину преко своје књиге „Богатство народа“. Смит је у наведеној књизи закључио да појединци вођени "невидљивом руком" тржишта остварујући своје интересе уједно остварују и интересе друштва у целини. Смит је и одбацио меркантилистички захтев за ограничавањем трговине, тврдећи да је трговина корисна и да земље тргују на бази апсолутних предности („теорија апсолутних предности“). Смитов наследник Давид Рикардо је понудио своју теорију међународне трговине која се односи на компаративне предности земаља („теорија компаративних предности“). Наслањајући се на радну теорију вредности економских класика, Карл Маркс уводи питање експлоатације радника у економији. Наиме, сматрајући да рад чини основу вредности неког производа, Маркс је закључио да вишак рада присваја капиталиста, а противно правима радника који су уложили свој рад у тај производ. Марксисти накнадно одбацују друге теорије вредности попут производне теорије вредности и групе субјективних теорија вредности. Оснивачем Аустријске економске школе се сматра Карл Менгер који је познат по маргиналној теорији корисности. Ова теорија корисности спада у ред субјективних теорија вредности и супротна је производној теорији вредности коју су примењивали класици пре Менгера. Аустријска економска школа је најпознатија по примени методолошког индивидуализма који претпоставља посматрање индивидуе и њених акција, те примат дедукције над индукцијом у процесу закључивања. Тржиште се посматра као спонтани поредак (каталаксија). Познати представници аустријске школе економије су Фридрих Хајек, Лудвиг фон Мизес и Еуген фон Бем-Баверк. Неки сматрају да је и Јозеф Шумпетер припадао овој школи мишљења. Врсте тржишта Као што је већ речено један од кључних задатака економије је да одговори на три питања (шта, како и за кога). Друштва имају различите економске системе који на различит начин одговарају на та питања. Тако постоје друштва са наредбодавном економијом (планска економија) и друштва са тржишном економијом. У данашњем свету нити једно друштво није у потпуности усвојило један од ових система, већ је то мешавина између њих, па за сва та друштва каже да имају мешовите економије. Тржишном економијом се сматра економија засновану на равнотежи понуде и потражње. Крајњи вид такве економије је либерално друштво у којем државни апарат нема утицаја на економију. Заговорници таквог друштва полазе од схватања да економија тежи ка равнотежи попут домена закона спојених посуда. Појам глобализације је уско везан за овакво схватање економије. Заговорници планске економије сматрају да је економију могуће контролисати кроз државну интервенцију. Планска економија подразумева да постоји централни плански орган који ће доносити одлуке о целокупном економском систему. Оштру критику оваквом приступу економији изнела је Аустријска економска школа. Предмети изучавања економије Економија као наука бави се разоткривањем, анализом и продубљивањем сазнања о економским законитостима и појавама у друштвеној производњи са становишта анализе односа производње (класична економска теорија), односно рационалности употребе ограничених ресурса и неограничених људских потреба. Анализа се врши на макро и микронивоу. Макроекономија потиче од грчких речи -{MAKΡΥΣ/macrys}- (велики) и -{ΟΙΚΟΝΟΜΙΑ}- (правила у раду газдинства), што значи да проучава економске агрегатне величине. Другим речима, бави се проучавањем проблема друштвене привреде, као целине, где се варијабле своде на мали број глобалних величина, тј. комплексних агрегатних величина. Микроекономија потиче од грчких речи -{ΜΙΚΡΟΣ/micros}- (мали) и -{ΟΙΚΟΝΟΜΙΑ}- (правила у раду газдинства), што би у преводу значило изучавање појединачних економских појава, величина и односа везаних за појединце и предузећа. Пракса Савремена економија користи математику. Економисти се ослањају на алате калкулуса, линеарне алгебре, статистике, теорије игара, и информатике. Од професионалних економиста се очекује да буду упознати са тим алатима, мада се само мањи број њих специјализује у пољу економетрије и математичких метода. Теорија Формална економска теорија се ослања на -{a priori}- квантитативне економске моделе, који захватају мноштво концепата. Теорија се типично базира на -{ceteris paribus}- претпоставци, што значи на држању константним свих променљивих осим разматране. При креирању теорија, циљ је да се нађу оне које немају повећане информационе захтеве, које производе прецизнија предвиђања, и које су пролиферне у генерисању резултата истраживања у односу на претходне теорије. У микроекономији, главни концепти су понуда и потражња, маргинализам, теорија рационалног избора, опортунитетни трошак, буџетска ограничења, корисност, и теорија фирме. -{. Приступљено 2007-03-17.}- Рани макроекономски модели су били усредсређени на моделирање односа између агрегатних променљивих, међутим пошто се испоставило да се односи временом мењају макроекономисти, укључујући нове кејнзијанисте, су реформулисали своје моделе у облику микрофондација. Горе поменути микроекономски концепти играју важну улогу у макроекономским моделима – на пример, у монетарној теорији, квантитативна теорија новца предвиђа да повећање новчане масе повишава инфлацију, и за инфлацију се сматра да је под утицајем рационалних очекивања. У економији развоја, спорији раст развијених нација је у неким случајевима био предвиђен због опадајућих маргиналних повраћаја на инвестиције и капитал, и та појава је уочена у случају четири азијска тигра. У неким случајевима економска хипотеза је само квалитативна, а не квантитативна. Презентације економских разматрања често користе дводимензионалне графиконе за илустровање теоријских релација. На вишем нивоу уопштености, Пол Самјуелсонова расправа Фондације економске анализе (1947) је користила математичке методе за представљање теорија, посебно ради максимизовања бихевиоралних односа агенаса који досежу равнотежу. Књига има фокус на испитивању класе изјава званих операционо смислене теореме у економији, што су теореме које могу да буду оповргнуте емпиричким подацима. Емпиријска истраживања Економске теорије се фреквентно емпиријски тестирају, углавном путем економетрије користећи економске податке. Контролисани експерименти који су уобичајени у физичким наукама су тешко изводиви и ретко се срећу у економији. Уместо тога широке групе података се опсервационо студирају; овај тип тестирања се типично сматра мање ригорозним од контролисаних експеримената, и закључци су типично у већој мери оквирни. Међутим, поље експерименталне економије је у порасту, и у све већој мери се користе природни експерименти. Статистички методи, као што је регресиона анализа, се често користе. Практичари користе такве методе за процене величине, економског значаја, и статистичког значаја („јачине сигнала“) хипотетизованих релација и за подешавање нивоа буке других променљивих. Таквим средствима, хипотезе могу да буду прихваћене, мада до тога долази у пробабилистичном смислу, уместо извесности. Прихватање је зависно од оповргавајућих хипотеза тестовима преживљавања. Употреба широко прихваћених метода не производи увек коначне закључке, нити чак консензус по датом питању, имајући у виду различите тестове, сетове података, и претходна веровања. Критике базиране на професионалним стандардима и нерепликабилности резултата служе као додатне провере против предрасуда, грешака, и прекомерне генерализације,Blaug, Mark (2007). "The Social Sciences: Economics" ( Methods of inference and Testing theories), The New Encyclopædia Britannica, v. 27. pp. 347. мада је највећи део економских истраживања обележен као нерепликабилан, и престижни журнали су оптуживани да не омогућавају репликацију путем давања приступа коду и подацима. Попут коришћења теорија, употребе статистичких тестова су отворене за критичку анализу. Критички коментари економских публикација у престижним журналима попут -{American Economic Review}- су знатно опали у задњих 40 година. Овај тренд се делом приписује подстицајима журнала да се максимизује број цитација ради остваривања вишег ранга у индексу цитација друштвених наука (-{SSCI}-). У примењеној економији, улазно-излазни модели који користе методе линеарног програмирања се веома често срећу. Велике количине података се обрађују путем рачунарских програма да би се анализирао импакт појединих смерница; -{IMPLAN}- је један од добро познатих примера. Експериментална економија промовише употребу научно контролисаних експеримената. Тиме је умањена дуго приметна дистинкција економије и природних наука, омогућавањем извођења директних тестова за оно што је раније прихватано у облику аксиома. У неким случајевима је утврђено да аксиоми нису били у потпуности коректни; на пример, игра ултиматума је показала да људи одбацују неједнаке понуде. У бихевиоралној економији, психолог Данијел Канеман је добио Нобелову награду за економију 2002. године заједно са Верноном Смитом за њихово емпиријско откриће неколико когнитивних склоности и хеуристика. Слично емпиријско тестирање се врши у неуроекономији. Још један пример је претпоставка уско себичних преференција у моделу којим се тестира за себичне, алтруистичке, и кооперативне преференције. Те технике су подстакле неке ауторе да трврде да је економија „истинска наука“. Професија Професионализација економије, изражена у виду пораста дипломских програма овог предмета, је била описана као „главни изазов економије од око 1900-их“.<ref{{>Orley Ashenfelter (2001), "Economics: Overview", The Profession of Economics, International Encyclopedia of the Social & Behavioral Sciences, v. 6. pp. 4159.}}</ref> Већина већих универзитета и многи колеџи имају смер, школу, или департман у којем се академска звања додељују за овај предмет, било да је то у оквиру либералних уметности, пословних, или професионалних студија. У приватном сектору, професионални економисти су запослени као консултанти, и у индустрији, укључујући банкарство и финансије. Економисти такође раде за разне владине департмане и агенције, на пример, за националну ризницу, централну банку или статистички биро. Нобелова награда за економију је награда која се додељује економистима сваке године за изванредне интелектуалне доприносе пољу. Види још Референце Литература -{Alfred Bürgin: Zur Soziogenese der Politischen Ökonomie. Wirtschaftsgeschichtliche und dogmenhistorische Betrachtungen, 2. Aufl., Marburg 1996.}- Karl Eman Pribram: Geschichte des ökonomischen Denkens. Übersetzung der Originalausgabe A History of Economic Reasoning. Erster und zweiter Band. Suhrkamp Verlag, Frankfurt/M. . -{Adam Smith, An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (1776).}- Deutsche Ausgabe: Der Wohlstand der Nationen. . Joachim Starbatty (ed): Klassiker des ökonomischen Denkens: Von Platon bis John Maynard Keynes. Teil 1 und 2 in einer Gesamtausgabe. Hamburg. . -{Абалкин, Леонид Иванович] Собственность, хозяйственный механизм, производительные силы // Экономическая наука современной России. — 2000. — No 5. — pp. 52—53.}- -{Ананьин О. Экономическая наука: как это делается и что получается? // Вопросы экономики. — 2004. No 3. — pp. 149—153.}- -{Баумоль У. Чего не знал Альфред Маршалл: вклад ХХ столетия в экономическую теорию // Вопросы экономики. — 2001. — No 2. — pp. 73—107.}- -{Бизнес: Оксфордский толковый словарь. — М.: Прогресс-Академия, 1995. — 752c.}- -{Гальперин В. М., Игнатьев С. М., Моргунов В. И. Микроэкономика. Т. 1. — СПб: Экономическая школа, 1994. — 349 с.}- -{Гудвин Н. Р. и др. Микроэкономика в контексте. — М.: РГГУ, 2002. — 636 с.}- -{Макконел К. Р., Брю С. Л. Экономикс: Принципы, проблемы и политика: в 2-х т. — Таллин: А. О. «Реферато», 1993.}- -{Маршалл Альфред, Принципы экономической науки. В 3-х т. — М.: Прогресс-Универс, 1993.}- -{Некипелов, Александр Дмитриевич, О теоретических основах выбора экономического курса в современной России //Экономическая наука современной России. — 2000. — No 5.}- -{Основы экономической теории. Политэкономия. — М.: Изд. УРСС, 2003. — 528 с.}- -{Робинсон Дж. Экономическая теория несовершенной конкуренции. — М.: Прогресс, 1986. — 472 с.}- -{Румянцева, Елена Евгеньевна, Новая экономическая энциклопедия. 3-е изд. — М.: ИНФРА-М, 2008. — 824 с.}- -{Современная экономика. — Ростов н/Д: Изд-во «Феникс», 1996. — 608 с.}- -{Ходжсон Дж. Привычки, правила и экономическое поведение // Вопросы экономики. — 2000. — No 1. — pp. 39-55.}- -{Швери Р. Теория рационального выбора: универсальное средство или экономический империализм? // Вопросы экономики. — 1997. — No 7. — pp. 35—52.}- -{Шиобара Т. Марксистский взгляд на нынешнюю российскую экономику // Экономическая наука современной России. — 2002. — No 2. — pp. 101—114.}- -{Simon H. Reason in Human Affairs. — Oxford: Basil Blackwell, 1983.}- Спољашње везе Народна Банка Србије Министарство финансија Републике Србије Министарство привреде Републике Србије Министарство за капиталне инвестиције Републике Србије Међународни монетарни фонд Светска Банка Удружење банака Србије Српски економски портал -{Bundesverband Deutscher Volks- und Betriebswirte e. V. – Das Netzwerk für Ökonomen (bdvb) – der Verband für Wirtschaftsakademiker und -studenten, auch für Nachbardisziplinen (z. B. Wirtschaftsinformatiker, Wirtschaftsrechtler)}- -{EconBiz – virtuelle Fachbibliothek für Wirtschaftswissenschaften}- -{Economic journals on the web }- -{Economics at Encyclopædia Britannica''}- -{Research Papers in Economics (RePEc)}- -{Resources For Economists : American Economic Association-sponsored guide to 2,000+ Internet resources from "Data" to "Neat Stuff", updated quarterly.}- -{Economics Departments, Institutes and Research Centers in the World}- -{United Nations Statistics Division}- -{World Bank Data}- -{A guide to several online economics textbooks }- -{Economics at About.com }- -{Introduction to Economics: Short Creative commons-licensed introduction to basic economics}- -{MERLOT Learning Materials: Economics: US-based database of learning materials}- -{MIT OpenCourseWare: Economics : Archive of study materials from MIT courses}- -{Online Learning and Teaching Materials UK Economics Network's database of text, slides, glossaries and other resources}- -{Schools of Thought: Compare various economic schools of thought on particular issues}- -{The Library of Economics and Liberty (Econlib): Economics Books, Articles, Blog (EconLog), Podcasts (EconTalk)}- Друштвене науке


Грађани блокирали главну саобраћајницу која повезује Софију са ауто-путем „Тракија“ - Вести У 16 часова, као што је најављено, почела је протестна акција становника софијског насеља Горубљане. Демонстранти су постепено блокирали саобраћај у оба смера – из правца Софије и обрнуто. Полиција преусмерава сва возила на алтернативне правце. Блокада кључне саобраћајнице трајаће до 18 часова након чега ће окупљени грађани поћи у шетњу булеваром „Цариградско шосе“ до трга Независности где ће се с почетком у 19 часова одржати 102. антивладин протест у Софији. Радио Бугарска Вести Бугарска демонстрације захтеви корупција Софија


Описујући логор она каже да је то је било пољопривредно добро, окружено бодљикавом жицом, са баракама где су били смештени заробљеници и чувари са псима.


Пелагићево је у све бригаде градачачког среза давало отприлике по једну чету. Највише омладине и чланова Народног фронта учествовало је на изградњи пруге Градачац – Модрича. Према некаквим доступним подацима учешће на савезним акцијама кретало се овако: на изградњи пруге Брчко – Бановићи 20 бригадиста, пруге Шамац – Сарајево 150, Добој – Бања Лука 40, Градачац – Модрича 300, на изградњи Ауто пута Братство – јединство 110, на изградњи хидроцентрале абланица 15, на изградњи Новог Београда 200, на брани Спреча код фабрике соде у Лукавцу 29, на сјечи шуме у Коњуху 50, у руднику Бановићи 70, на ископу канала у Зеници 5, и у осталим акцијама око 50 лица.