text: Боливија (, , ), званично Вишенационална Држава Боливија (), је држава без излаза на море, која се налази у западно-централном делу Јужне Америке. Према северу и истоку се граничи са Бразилом, према југу са Парагвајем и Аргентином, према југозападу са Чилеом и према западу са Перуом. Седиште владе и извршног главног града је Ла Паз, док је уставна престоница Сукре. Највећи град и главни индустријски центар је Санта Круз де ла Сијера, који се налази на тропским низијама, углавном равном региону истока земље. Суверена држава Боливија је уставно унитарна држава, подељена на девет департмана. Географија ове земље варира од врхова Анда на западу, до источних низија, смештених у басену Амазона. Једна трећина земље је унутар планинског ланца Анда. Са 1.098.581 km2 површине, Боливија је пета по величини држава у Јужној Америци, после Бразила, Аргентине, Перуа и Колумбије (и поред Парагваја, који је уз Боливију једина држава без излаза на море у Америци), 27. по величини у свету, највећа земља без излаза на море на јужној хемисфери и седма по величини земља на свету, после Казахстана, Монголије, Чада, Нигера, Малија и Етиопије. Становништво земље, процењено на 12 милиона, је мултиетничко, укључујући Американце, Местике, Европљане, Азијате и Африканце. Шпански је званични и преовлађујући језик, иако 36 аутохтоних језика такође имају званични статус, од којих су најчешће говорени језици гварани, ајмара и кечуа. Велики број различитих култура у Боливији је веома допринео разноврсности на пољима уметности, књижевности, музике, као и у кулинарству. Пре доласка Европљана, област данашње Боливије била је део Царства Инка – највеће државе преколумбовске Америке. Конкистадори су овладали овим подручјем у 16. веку. Током највећег дела колонијалне владавине Шпаније, ова област је била позната као Горњи Перу и била је под управом Вицекраљевства Перу, ком је припадао највећи део шпанских колонија у Јужној Америци, иако је ово подручје имало значајну аутономију у надлежности Краљевске Аудијенције Чаркас. Борба за независност је трајала од 1809. до 1825, након чега је успостављена република названа по Симону Боливару. Током 19. и раног 20. века, Боливија је изгубила контролу над неколико периферних територија од стране суседних земаља. Боливија је остала релативно политички стабилна све до 1971, када је Хуго Банзер предводио државни удар који је подржавала ЦИА. Овај државни удар је социјалистичку владу Хуана Хозеа Тореса заменио војном диктатуром на челу са Банзером. Банзеров режим се обрачунавао са левичарском и социјалистичком опозицијом и другим облицима неслагања са његовом политиком, што је резултирало мучењем и смрћу једног броја грађана Боливије. Банзер је збачен 1978. и касније се вратио као демократски изабрани председник Боливије од 1997. до 2001. Под председавањем Ева Моралеса 2006–2019, земља је доживела значајан економски раст и политичку стабилност. Боливија је земља у развоју, са средњим нивоом индекса хуманог развоја, и стопом сиромаштва од 53%. Модерна Боливија је чартер чланица УН, ММФ, Покрета несврстаних, ОАД и многих других. Боливија је и даље друга најсиромашнија земља у Јужној Америци, иако је смањила стопе сиромаштва и има најбрже растућу економију у Јужној Америци. Боливијске главне економске активности укључују пољопривреду, шумарство, рибарство, рударство и производну робу као што су текстил, одећа, рафинисани метали и рафинисана нафта. Боливија је веома богата минералима, укључујући калај, сребро, литијум и бакар. Као држава без излаза на море, 2010. године је склопила споразум са суседним Перуом, захваљујући којем је добила на коришћење луку Ило на 99 година. Порекло имена Боливија је добила име по Симону Боливару, венецуеланском вођи у шпанско-америчким ратовима за независност. Лидеру Венецуеле, Антонију Хосе де Сукреу, понудио је или да задржи Горњи Перу (данашњу Боливију) у оквиру новостворене Републике Перу, и да се уједини са Уједињеним провинцијама Рио де ла Плате, или да прогласи независност од Вицекраљевства Перу које је имало контролу над највећим делом овог подручја. Сукре се определио за стварање нове земље, коју је у част Симона Боливара назвао по њему. Новостворена држава се у почетку звала Република Боливар (). Неколико дана касније посланик Мануел Мартин Круз је предложио: „Ако од Ромула Рим, онда од Боливара Боливијa“ (). Његов предлог је усвојен 3. октобра 1825. године. Уставом из 2009. назив државе Република Боливија промењен је у Вишенационална Држава Боливија ради признавања мултиетничности земље и унапређења положаја домородачких народа у новом уставу. Историја Период пре колонизације Народ Ајмара је пре око две хиљаде година настанио највећи део подручја данашње Боливије. Данашњи Ајмаре себе сматрају за потомке припадника веома напредне цивилизације која се налазила у Тијаванаку, на западу Боливије. Главни град Тијаванака настао је око 1.500 година пре нове ере. Између 600. и 800. године нове ере ова насеобина се развила у урбано средиште, чиме је постала важна регионална сила на јужним Андима. По првобитним проценама град се на врхунцу развоја простирао на око 6,5 km2 и имао је између 15 и 30 хиљада становника. На основу сателитских снимака, начињених 1996, три најважније долине Тијаванакоа процењено је да је тамо у једном тренутку живело између 285.000 и 1.482.000 људи. Око 400. године нове ере, Тијаванако се од локалне силе преобразио у пљачкашку државу. Проширио је територију у Јунге и донео је своју културу и начин живота многобројним народима у Перуу, Боливији, и Чилеу. Ова цивилизација није имала искључиво насилан карактер. Приликом ширења своје територије коришћена је политичка мудрост, стваране су колоније, склапани су трговински споразуми (који су друге цивилизације учинили зависним). Царство је настављало да се непрекидно шири. Вилијам Х. Исбел наглашава да је „Тијаванако извршио велике промене између 600. и 700. године којима је успостављен нови монументални стандард у градској архитектури и значајно повећан број становника“. Тијаванако је уместо уништавања наставио да интегрише припаднике других култура. Археолози су запазили да је грнчарија Тијаванака била присутна и код цивилизација које су биле део овог царства. Тијаванако је наставио да трговином између градова унутар царства још више учвршћује своју моћ. Владајућа класа Тијаванака стекла је моћ захваљујући вишковима хране, прикупљенима из рубних области царства, које су контролисали и расподељивали целокупном становништву. Такође, ова класа људи је располагала стадима лама, која су представљала моћан вид контроле, јер су ламе биле веома важне за пренос робâ између градова и провинције. Ова крда су такође представљала класне разлике између обичних људи и елите. Контролом и манипулацијом вишкова хране, моћ владајуће класе расла је све до 950. године. У то доба долази до великих климатских промена, које су довеле до знатног смањења количине падавина у басену Титикаке, што је према процени археолога изазвало велику сушу. Како су се количине падавина смањивале, велики број градова удаљених од језера Титикака давао је све мање хране владајућој класи. Са смањењем вишкова хране, и самим тим извором њихове моћи, власт елите почела је да опада. Главни град је постао једино место погодно за производњу хране захваљујући напредним пољопривредним техникама. Тијаванако је нестао око 1000. године зато што је пресушио његов главни извор моћи – производња хране. Вековима након тога област је била ненастањена. Између 1438. и 1527, Царство Инка, током свог последњег великог ширења, овладало је највећим делом данашње западне Боливије. Инке нису дуго задржале власт над овом облашћу, јер је нагло ширење слабило царство. Колонијално раздобље Шпанско освајање Царства Инка почело је 1524. а углавном је довршено 1533. године. У оквиру Шпанске империје подручје данашње Боливије било је познато под именом „Горњи Перу“, и било је у склопу Вицекраљевства Перу. Локалну власт вршила је Краљевска аудијенција у Чаркасу, данашњем Сукреу. Године 1545. основан је рударски град Потоси, који је привукао велики број људи у потрази за сребром, те је убрзо постао највећи град на америчком тлу са више од 150.000 становника. До краја 16. века боливијско сребро је постало веома важан извор прихода за Шпанску империју. Домороци су коришћени као робовска радна снага, на исти начин као што је то рађено у преколумбовско доба путем мита. Тупак Катари је предводио устанак домородаца који је довео до опсаде Ла Паза у марту 1781, током које је погинуло 20.000 људи. Након слабљења утицаја шпанске круне, током Наполеонових ратова, долази до развоја покрета против колонијалне власти. Борба за независност Борба за независност почела је 25. маја 1809. у Чикисаки, данашњем Сукреу, названа је револуцијом у Чикисаки. Након ње уследила је Револуција у Ла Пазу, током које је Боливија прогласила независност. Обе револуције су биле краткотрајне и шпанске власти су лако савладале устанике. Међутим, наредне године се Борба за независност Латинске Америке распламсала широм континента. Током рата између ројалиста и патриота Боливију је више пута заузимала и једна и друга страна. Као помоћ патриотама Буенос Ајрес је учествовао у три војна похода, да би се на крају задржао на одбрани своје границе код Салте. Боливију је коначно ослободио од ројалиста Антонио Хосе де Сукре, у војном походу са севера у ком му је помогао Симон Боливар. Након 16 година рата 6. августа 1825. проглашена је независна република. Од стицања независности, Боливија је изгубила више од половине своје територије од суседних земаља. Дипломатским каналима 1909. године изгубила је слив реке Мадре де Диос и територију Пуруса у Амазонији, дајући Перуу 250.000 km2. Изгубила је и државу Акре, у Акреском рату, важну јер је овај регион био познат по производњи гуме. Сељаци и боливијска војска су се кратко борили, али након неколико победа и суочавања са изгледом тоталног рата против Бразила, били су принуђени да потпишу Петрополиски споразум 1903. године, у којем је Боливија изгубила ову богату територију. Популарни мит каже да је председник Боливије Маријано Мелгарехо (1864–1871) мењао земљу за оно што је назвао „величанственим белим коњем“, а Акре су потом преплавили Бразилци, што је на крају довело до сукоба и страха од рата са Бразилом. Ратови са суседима Године 1836, Боливија је под вођством маршала Андреса де Санта Круза, напала Перу и вратила на власт свргнутог председника генерала Луиса Хосе де Орбегоса. Перу и Боливија су тада основале Перуанско-боливијску Конфедерацију на челу са Санта Крузом као врховним заштитником (). Након напетости између конфедерације и Чилеа, Чиле је објавио рат 28. децембра 1836. године. Аргентина, савезник Чилеа, објавила је рат конфедерацији 9. маја 1837. године. Перуанско-боливијске снаге оствариле су неколико великих победа током Рата конфедерација: поразиле су аргентинску експедицију и прву чилеанску експедицију у бици код Паукарпате близу Арекипа. Након те битке 17. новембра 1837. потписан је споразум између чилеанске и перуанске војске по ком је Чиле морао да се повуче са територије конфедерације, да врати заробљене бродове конфедерације, да нормализује привредне везе и да плати конфедерацији бивши перуански дуг. Међутим, јавност у Чилеу је била згрожена оваквим споразумом и приморала је владу да га одбаци. У другом походу чилеанске снаге су 20. јануара 1839. у бици код Јунгаја коначно поразиле снаге конфедерације. Након овог пораза, Санта Круз је поднео оставку и отишао је у егзил прво у Еквадор а затим у Париз, док је Перуанско-боливијска конфедерација расформирана. Након обнове независности, перуански председник, генерал Агустин Гамара напао је Боливију. Перуанска армија је поражена 20. новембра 1841. у бици код Ингавија када је погинуо и сам Гамара. После те битке боливијска армија, под вођством генерала Хосеа Баљивијана, прешла је у контранапад у ком је заузела перуанску луку Арика. Обе стране су 1842. потписале мировни споразум чиме је означен крај рата. Период политичке и привредне нестабилности половином 19. века ослабио је Боливију. Томе треба придодати и окупацију области богате природним ресурсима на југозападу Боливије, укључујући и њену пацифичку обалу, коју је извршио Чиле током Пацифичког рата у раздобљу од 1879. до 1883. године. Чиле је преузео власт над данашњом област Чукикамата, оближњим пољима шалитре, и луком Антофагаста. Тако је од стицања независности Боливија изгубила више од половине своје територије. Такође је изгубила и област данашње савезне државе Бразила Акре у Акарском рату; важну због њених могућности за производњу гуме. Сељаци и боливијска армија су се кратко борили али је Боливија после неколико победа, и наговештаја да би могла да уђе у рат ширих размера са Бразилом, била присиљена да 1903. потпише Споразум у Петрополису, по ком је изгубила ову област. Крајем 19. века повећање цене сребра на светском тржишту омогућило је Боливији релативно благостање и политичку стабилност. 20. век Почетком 20. века калај је заменио сребро као најважнији извор богатства у Боливији. Власт у Боливији је током прве три деценије 20. века спроводила либералну економску политику под покровитељством привредне и друштвене елите. Услови рада Индијанаца, који су чинили већину становништва, су и даље били жалосни. Средства за рад у рудницима била су примитивна док су на великим поседима Индијанци били у практично феудалном положају. Нису имали могућности да се образују, привредно развијају, и да одлучују у политици. Пораз Боливије у Рату за Чако (1932-35), у ком је изгубила велики део области Гран Чако око које се спорила, представљао је прекретницу у развоју ове земље. Почетком четрдесетих година 20. века на политичку сцену Боливије ступио је Револуционарни националистички покрет () (РНП), најважнија политичка организација током 20. века у Боливији. Након што им је 1951. оспорена победа на председничким изборима РНП је наредне године предводио Боливијску националну револуцију која је на власт довела кандидата овог покрета, Виктора Паза Естенсора. Током првог Естенсоровог мандата дато је опште право гласа, извршена је потпуна аграрна реформа, промовисано је школовање људи у сеоским подручјима и извршена је национализација највећих рудника калаја. Године 1964. војна хунта је свргнула са власти председника Естенсора, на почетку његовог трећег мандата. На изборима 1966. за председника је изабран Рене Баријентос Ортуњо, који је ту дужност обављао све до своје смрти 1969. године. Уплашена снажењем утицаја Народне скупштине и растом популарности председника Хуана Хосе Тореса, војска, РНП и још неке политичке организације поставиле су 1971. пуковника (касније генерала) Уга Банзера Суареза на место председника. Банзер је од 1971. до 1974. владао уз подршку РНП-а. Након раскола у коалицији заменио је цивилне чланове владе са припадницима војске и увео је диктатуру. Током његове владавине привреда је знатно ојачала али су захтеви за већим политичким слободама умањили подршку коју је имао у народу. Избори одржани 1979. и 1981. били су неубедљиви и обележени крађом. Генерал Луис Гарсија Меза Техада је 1980. спровео државни пуч који није имао подршку народа. Умирио је народ рекавши им да ће на власти остати само годину дана али је на крају године у телевизијском обраћању поручио да остаје на власти. Након војне побуне 1981. Меза је свргнут са власти а током наредних 14 месеци смењене су три војне владе. Нереди су присилили војску да сазове Конгрес, са члановима изабраним 1980, који треба да изабере новог шефа државе. Октобра 1982. Ернан Силес Зуазо поново је постао председник, након што је ту дужност обављао од 1956. до 1960. године. Географија Положај Боливија је смештена у средишњем делу Јужне Америке, између 57°26' и 69°38' ЗГД и 9°38' и 22°53' ЈГШ. Заузима површину од 1.098.580 km2, што је сврстава на 28. место на свету. Обухвата простор од централних Анда, део Гран Чака и део амазонске прашуме. Географско средиште земље је тзв. Пуерто Естреља на реци Рио Гранде, у провинцији Њуфло де Чавез у департману Санта Круз. Боливију карактерише разноврсност тла и климе. Такође, има и једну од најразноврснијих флора и фауна на свету, као и неколико екорегиона као што су: Алтиплано; тропске шуме, где спада и Амазонска прашума; суве долине; Чикитанија, у којој се налазе тропске саване. За све ове области карактеристична је велика разлика у надморској висини, од 6542 метра на планини Невадо Сахама до 70 m дуж реке Парагвај. Упркос овим контрастима, Боливија нема излаз на море од Рата на Пацифику. Геологија и рељеф Боливија се може поделити на три физичко – географске целине. Андска област на југозападу земље заузима 28% територије и протеже се на око 307.603 km2. Ова област је смештена на надморској висини већој од 3.000 m и налази се између два планинска венца Анда: Западних Кордиљера и Средишњих Кордиљера, на којима се налазе неки од највиших врхова на америчком тлу, као што је Невадо Сахама (6.542 м) и Иљимани (6.462 м). Такође, овде се налази и језеро Титикака, највише пловно језеро на свету, и највеће језеро у Јужној Америци, које дели са Перуом. Такође, у овој области налази се и Алтиплано и Салар де Ујуни, највеће сланиште на свету и важан извор литијума. Подандска област, која обухвата средишњи и јужни део Боливије, налази се између Андске висоравни и источних равница; простире се на 13% територије тј. на око 142.815 km2. Обухвата боливијске долине и подручје Јунгаса. Одликује се развијеном пољопривредом и умереном климом. Област Љанос се налази на североистоку и обухвата 59% територије тј. око 648.163 km2. Налази се северно од Средишњих Кордиљера; протеже се од подножја Анда до реке Парагвај. Рељеф одликују равнице и мале висоравни, густе прашуме и велика разноврсност флоре и фауне. Надморска висина у овој области не прелази 400 m. Воде У Боливији постоје три слива, чије се воде одводњавају у Атлантски или у Пацифички океан. Слив реке Амазон, назива се и Северни слив, обухвата око 724.000 km2 или 66% територије државе. Реке овог слива имају велике меандре, формирајући на тај начин језера као што је Муриљо у Департману Пандо. Главна притока Амазона у Боливији је река Маморе, дугачка око 2.000 km, тече према северу све до ушћа са, другом најважнијом реком у Боливији, Бенијем, дугачким 1.113 km. Река Бени, заједно са Мадеиром, формира главну притоку Амазона. Остале веће реке које припадају овом сливу су Мадре де Диос, Ортон, Абуна, Јата, и Гвапоре. Најважнија језера у овом сливу су Рогагвадо, Рогагва, и Хара. Слив реке Рио де ла Плата, назива се и Јужни слив, заузима површину од око 229.500 km2 или 21% територије Боливије. Реке овог слива су углавном знатно мање него оне које припадају Амазонском сливу. Њему припадају реке Парагвај, Пилкомајо, и Бермехо. Најважнија језера су Убераба и Мандиоре, смештена у боливијским мочварама. Средишњи слив је ендореично подручје. Обухвата површину од 145.081 km2 или 13% територије државе. На Андској висоравни налази се велики број језера и река које се не одливају ни у један океан јер су у потпуности окружени Андима. Највећа река овог слива је Десагвадеро, дугачка 436 km. Она истиче из језера Титикака и тече према југоистоку до језера Попо. Овај слив чине језера Титикака, Попо, Коипаса, река Десагвадеро и сланиште Салар де Ујуни. Клима Клима у Боливији се знатно разликује у зависности од екорегиона, у источним љаносима је тропска док је на западним Андима поларна. Лета су на истоку земље топла са великом влажности, док су на западу такође топла али сува. Киша веома често утиче на температуру, влажност, ветрове, атмосферски притисак и испаравање, што омогућава појаву различитих типова климе. Приликом појаве климатског феномена Ел Нињо долази до великих промена времена. На западу су зиме веома хладне, око планинских венаца пада снег и ветар је израженији. Ван тропског подручја јесен је сува. У љаносима преовлађује тропска клима, коју карактерише велика влажност и просечна температура од 30 °C. Ветар који дува из правца амазонске прашуме доноси велике количине падавина. У мају је, због сувих ветрова, мала количина падавина, и највише је сунчаних дана. Међутим, ветрови који дувају са југа, познати као суразоси, могу да на неколико дана значајно снизе температуру. На Андској висоравни преовлађује пустињско-поларна клима, са јаким и хладним ветровима. Просечна температура се креће од 15 до 20 °C. Током ноћи, температура значајно опада на нешто изнад 0 °C, док је током дана суво време а сунчева светлост је јака. Сваког месеца долази до смрзавања тла а снежне падавине су учестале. У долинама и јунгасима преовлађује умерена клима. Влажни североисточни ветрови дувају ка планинама, доносећи велику влажност и кишу. Температура на вишој надморској висини је знатно нижа. Снег се јавља на надморској висини већој од 2000 m. У области Чако преовлађује суптропска степска клима. У јануару су велике количине падавина и велика је влажност ваздуха, док су у осталом делу године дани топли а ноћи су хладне. Административна подела Боливија је подељена у девет департмана. Департмани су даље деле у покрајине, те општине и кантоне. Привреда Боливија је тренутно у раздобљу дугорочних привредних промена усмерених ка одржавању стабилних цена и стварању услова за економски раст. Највеће промене односе се на приватизацију бројних јавних предузећа и подстицање предузетништва. Након победе Боливара Ева Моралеса на изборима процес распродаје државне имовине је заустављен. Сада је у руке државе прешла електро-привреда железница и цео енергетски сектор нафте и гаса. Реформе се окрећу од либерализма и покушава се индустријализација. Највећи извозни ресурси су калај, злато, накит и производи од дрвета. Пољопривреда напредује уз примену модерних начина обраде тла, а највише се извози соја. На трећем месту је кориштење рудних богатстава. Последњих година почео је извоз великих количина природног гаса у Бразил. Трговина са суседним државама је у порасту, иако САД остаје највећи трговински партнер. Становништво Према подацима боливијског Националног института за статистику (, скраћено INE) Боливија је 2012. имала 10.027.254 становника. Током последњих педесет година становништво Боливије се утростручило; са стопом раста од 2,25% годишње. Раст становништва је у раздобљима између два пописа (од 1950. до 1976. и од 1976. до 1992.) био око 2,05%, од 1992. до 2001. био је 2,74%, док је у последњем међупописном раздобљу био 1,71% годишње. У урбаним подручјима живи 62,43% становништва, док 37,57% живи у руралним областима. Највећи број људи, око 70%, живи у департманима Ла Паз, Санта Круз, и Кочабамба. Густина становништва је 9,13 по квадратном километру, с тим да се она доста разликује у зависности од департмана. У департману Пандо је 0,8 становника по квадратном километру, док је у департману Кочабамба 26,2 становника по квадратном километру. Највећа концентрација становништва је у тзв. централној осовини и у области Љанос. Боливија има младо становништво. Према попису из 2011, око 59% становништва било је старо између 15 и 59 година, док је 39% било млађе од 15 година. Скоро 60% становништва је млађе од 25 година. Генетика Према генетској студији урађеној на Боливијцима, просечне вредности индијанског, европског и афричког порекла су 86%, 12,5% и 1,5%, код појединаца из Ла Паза и 76,8%, 21,4% и 1,8% код појединаца из Чукисаке. Национална структура Национални састав Боливије је шаролик. На основу резултата пописа из 2012. међу особама старијим од 15 година, које су се изјасниле као припадници неког домородачког народа, најбројније су Кечуе са 1.281.116 припадника, следе Ајмаре са 1.191.352, па народи Чикитано са 87.885, Гварани са 58.990, и Моксењо са 31.078 припадника. Попис није посебно евидентирао местике и белце, којих заједно, међу становништвом старијим од 15 година, има 4.032.014, док Афроболивијаца има 16.329. Домородачки народи у Боливији могу се према месту боравка поделити на оне који живе на Андима и на народе из источних равница (љаноса) Народи на Андима Ајмаре настањују углавном департмане Ла Паз, Оруро, и Потоси. Кечуе настањују првенствено департмане Кочабамба и Чукисака, такође, живе и у планинским областима Потоси и Оруро Народи у источним равницама најбројнији народи на овом подручју су Гварани и Мохос, који настањују претежно департмане Санта Круз, Бени, Тариха, и Пандо. Местици живе широм Боливије, док белци живе углавном у великим градовима као што су Ла Паз, Санта Круз де ла Сијера и Кочабамба али и у неким мањим градовима као што је Тариха. У Департману Санта Круз се налази знатна колонија (око 70.000 људи) немачких менонита. Афроболивијци су потомци афричких робова који су ту доведени током постојања Шпанске империје. Они претежно настањују Департман Ла Паз, у провинцијама Северни и Јужни Јунгас. Робовласништво је у Боливији укинуто 1831. године. Од азијских народа најбројнији су потомци јапанских, кинеских, корејских и либанских досељеника. Аутохтони народи Аутохтони народи Боливије могу се поделити у две категорије етничких група: Анде, који се налазе у Андском Алтиплану и региону долине; и равничарске групе, које насељавају топле регионе централне и источне Боливије, укључујући долине Департмана Кочабамба, области Амазонског басена у северном департману Ла Паз и низијске департмане Бени, Пандо, Санта Круз и Тарија (укључујући Регија Гран Чако на југоистоку земље). Велики број андских народа је такође мигрирао да формирају Кечуа, Ајмара и интеркултуралне заједнице у низинама. Језик Уставом Боливије дефинисано је 37 службених језика. Поред шпанског, ту спадају језици домородачких народа Боливије, а то су: Ајмара, Араона, Бауре, Бесиро, Венхајек, Гварају, Гварани, Гварсуаве, Есе Еха, Замуко, Итонама, Јаминава, Јуки, Јуракаре, Кавинењо, Кајубаба, Каничана, Кечуа, Леко, Маропа, Мачахујаи-Калаваја, Мачинери, Мовима, Море, Мосетен, Мохењо-Игнасијано, Мохењо-Тринитарио, Пакавара, Пукина, Сириони, Такана, Тапијете, Торомона, Уручипаја, Чакобо, Чиман. Домородачки језици са највећим бројем говорника су кечуа, ајмара, и гварани. Религија Боливија је секуларна држава у којој је зајамчена слобода вероисповести. На основу пописа из 2001, који је спровео Национални институт за статистику, 78% становника Боливије су римокатолици, 19% су протестанти, док 3% припадају другим хришћанским деноминацијама. Протестантизам и традиционална веровања урођеника убрзано добијају све више следбеника. Око 2% становништва изјашњава се као агностици или атеисти. Култура Уметност Боливијска уметност се показује кроз различите медије, укључујући сликарство, скулптуру и грнчарију. Разноликост земље и њених људи, као и шаренило свакодневног живота у Боливији чине сјајна уметничка дела, од којих нека нису добила пажњу коју заслужују. Један од главних разлога за то би могао бити недостатак боливијских музеја у прошлости. Међутим, у последње време у земљи се отварају многе нове уметничке галерије и музеји, дајући боливијским уметницима више могућности да покажу свој рад. Град Санта Круз је посебно познат по приказу боливијске уметничке културе, укључујући сликарство, архитектуру и занатске производе. Колонијалним периодом доминирали су уметници као што је Мељор Перез де Олгин, док су боливијски уметници 20. века Гузман де Рохас, Артуро Борда, Марија Луиза Пачеко и Марина Нуњез дел Прадо. Архитектура Боливија је дом јединственог стила уметности и архитектуре познатог као Местицо барок, настао када је традиционална верска уметност коју су донели Шпанци комбинована са стиловима аутохтоног боливијског народа. Књижевност Историја боливијске књижевности обележена је пре свега друштвеним и политичким контекстом и разним догађајима који су обележили историју земље. Још у 19. веку модернистички песници су овој младој земљи оставили богато наслеђе. Међу именима за памћење су Франц Тамајо, Грегорио Рејнолдс и Рикардо Хајмес Фрејре. У двадесетом веку писање је постало све више политичко; писци Оскар Серуто (Огњена бујица 1935.) и Августо Сеспедес (Бунар 1936.) причају о Чарко рату, а након смрти Че Геваре 1967, дела као што је Los Fundadores del Alba Рената Праде Оропезе, која су била потпуно политички оријентисана, почео да се појављује. Али са диктатурама 1970-их и 1980-их, субверзивни аутори су углавном били ућуткани, а сва књижевна продукција била је обуздана политичком моћи. Од краја 1960-их, боливијско писање је више фикција него било шта друго. Поред тога, од почетка 20. века, писци су се све више окретали аутохтоној публици: један од примера је La misk'isimi (на кечуа, „слатке усне“), Адолфе Косте ду Релса. Али боливијска књижевност је заиста заслужила своја писма племства са Јоландом Бедрегал. Ова песникиња, романописац и вајар је такође написала извештаје и произвела више од 16 књига, између поезије, романа, антологија, бројне публикације извештаја за децу и друге митове и фолклор културе Ајмара и Кечуа. Међународно призната уз доделу неколико међународних признања, добила је, на пример, титулу Даме Америке од Националног савета за женска права у Мексику, а од стране Друштва аргентинских писаца названа је „Јоланда Америке“. Музика Једна од најзанимљивијих ствари у Боливији је чиста распрострањеност шарене и радосне музике и плеса у земљи. Локално позната као фолклорико, музичка традиција Боливије одржава се у животу кроз бурне уличне параде које се редовно одржавају широм земље. У суштини боливијски, Моренада је вероватно најпопуларнији и најзаразнији фолклорни жанр. Прича о афричким робовима који су доведени да раде у рудникима сребра у Потоси под командом Шпанаца. То је представљено у њиховој беспрекорној одећи, где мушкарци носе црне маске и рашчупане дуге браде, док звона око њихових чланака означавају звецкање робовских ланаца. Жене, с друге стране, носе провокативне миниће и шарене блузе са дубоким изрезима - уобичајена тема међу већином жанрова боливијског плеса. Капоралес, лако препознатљив плес један је од најжешћих и увек омиљен код публике. То је релативно нов плес, који потиче пре само 50 година из афро-боливијске заједнице Лос Јунгас у посвећењу Богородици од Сокавона. Њихова инспирација дошла је од Ел Капорала, предрадника мешовите расе који је надгледао робове Потосија. Мушкарци облаче светлуцава, разнобојна комбинезона са пословођском капом и бичем, док су жене оскудно обучене. Сматра се да је плес један од најтежих за савладавање, јер захтева приличну вежбу пре сваког догађаја. Учесници морају да прате низ сложених корака пре него што скоче напред и ударе ногом у ваздух, што је атлетски подвиг који се показује тешким у разређеном ваздуху у боливијским регионима на великим надморским висинама. Тобас плес датира из предколонијалних времена када су Инке владале огромним подручјима континента. Легенда каже да су се упустили у полусушну регију Чако у источној Боливији и налетели на племе домородаца познатих као Тобас. Инке су наводно били толико импресионирани Тоба музиком и плесом да су поштедели племе, поводећи само најбоље музичаре и плесаче са собом назад у краљевство да их користе као краљевску забаву. Одећу карактеришу мушке чудне, помало застрашујуће маске, док жене носе шарено перје. Кинематографија Боливијска кинематографија се састоји од филмова и видео снимака направљених у држави Боливије или од стране боливијских филмских стваралаца у иностранству. Иако је филмска инфраструктура у земљи премала да би се сматрала филмском индустријом, Боливија има богату филмску историју. Боливија константно производи дугометражне филмове од 1920-их, од којих су многи документарни или имају документарни приступ својој теми. Историчар филма Хосе Санчез приметио је да је доминантна тема многих боливијских филмова домородачке културе и политичка репресија у земљи. Фестивали и сајмови Од духовних и традиционалних, до дивљих и западњачких, боливијски фестивали су јединствени, шарени. Неки од познатих фестивала су Аласитас (јануар), Оруро карневал (фебруар), Фестивал дел Гран Подер у Ла Пазу (мај), Сан Хуан (јун), Уркупиња (август) и многи други. У Боливији се мешају хришћанска веровања са домородачким традицијама. Ови наизглед нечастиви синдикати резултирају фантастичним прославама које изгледају познато, али егзотично. Натита фестивал је сличан Дану мртвих у Мексику и дешава се у боливијским Андима. Мештани учествују у украшавању лобања својих мртвих, верујући да ће их заштитити током године. Традиција каже да натите штите породице које их чувају: помажу њиховим пословима да напредују, брину о кућама од могућих лопова, обезбеђују здравље својих власника, помажу у проналажењу партнера и штите од злих духова. Гастрономија Боливијска кухиња потиче од комбинације шпанске кухиње са аутохтоним састојцима и традиције Ајмара, између осталог, са каснијим утицајима Немаца, Италијана, Француза и Арапа због доласка имиграната из тих земаља. Традиционални састојци многих јела боливијске кухиње су кукуруз, кромпир, квиноја и пасуљ. Ови састојци су комбиновани са бројним основним производима које су донели Шпанци, попут пиринча, пшенице и меса, укључујући говедину, свињетину и пилетину. Боливијска кухиња се разликује по географским локацијама. У западној Боливији у Алтиплану, због високе, хладне климе, користе се зачини, док се у низијама Боливије у амазонским регионима јела састоје од производа који обилују тим регионом: воћа, поврћа, рибе и јуке. Спорт Слично већем делу Латинске Америке, највећи спорт у Боливији је фудбал. Последњих година повећано је учешће жена и девојчица. Међутим, мушкарци их не схватају озбиљно као фудбалерке, иако се у неким областима њихово прихватање побољшава. Остали популарни спортови у којима Боливија ужива су одбојка и стони фудбал, а оба се могу видети на ћошковима улица. Одбојка је постала популарнија као алтернатива фудбалу, јер се и једно и друго може играти само са лоптом. Након обележавања мреже канапом или гајтаном, игра се може играти на било којој подлози. Постоје многи други спортови које Боливијци воле да вежбају или гледају, укључујући тенис, пливање, јахање, гимнастику и трке аутомобила и бицикла. Значајни изузеци су амерички фудбал и бејзбол који упркос многим покушајима никада нису заузели срце Боливије. Иако се још нису интегрисале у фудбал, Боливијске жене су се интегрисале у други спорт којим доминирају мушкарци. Боливијске жене Ајмара боре се у стилу луча либре. Карактеристичне су по ношењу традиционалне женствене хаљине за своје рвачке борбе у слободном домету, чипканих подсукњи, полера сукње, шала и кугле преко косе која је исплетена у две плетенице. Борбене жене се зову чолитас лучадорас и ова пракса рвања која је почела 2001. године постала је популарнија од традиционалног мушког рвања. Као сиромашна земља трећег света са мало спортског искуства, Боливија је видела велику мотивацију и инспирацију од Хосеа Гамара Зориле. Рођени Боливијац, који је промовисао вредност спорта широм земље и 1970-их довео је своју земљу до најбољих спортских резултата које су икада видели. Референце Литература Спољашње везе Државе у Јужној Америци Латинска Америка Континенталне земље


Преминуо је чувени руски оперски певач Дмитриј Хворостовски: По чему ће бити запамћен? - Russia Beyond Србија Преминуо је чувени руски оперски певач Дмитриј Хворостовски: По чему ће бити запамћен? Нина Зотина /RIA Novosti Прослављени баритон преминуо је 22. новембра у Лондону, где је живео дуги низ година. Russia Beyond обележава сећање на овог великог уметника Пронашао се у свом гласу Дмитриј Хворостовски је рођен у сибирском граду Краснојарску 1962. године у породици инжењера и гинеколога. Међутим, Дмитријев отац је аматерски свирао клавир и имао колекцију снимака извођења највећих оперских звезда, па је Дмитриј, инспирисан овом страшћу свог оца, своје место у свету пронашао као певач. Након што је завршио Краснојарски институт уметности, пет година је наступао као солиста у локалном позоришту опере и балета. Звезда преко ноћи Мек и дубок глас Хворостовског брзо је запажен. На Међународном такмичењу оперских певача у Кардифу 1989. године освојио је прво место. Отада је непрекидно ангажован у најпознатијим оперским кућама света, од лондонског Ковент Гардена до миланске Скале, од бечке Опере до њујоршког Метрополитена. Универзални извођач Чинило се да не постоји репертоар који Хворостовски не може да изведе. Ако погледамо списак његових оперских улога, видећемо импресиван и невероватно разнолик спектар, од Вердијевог Дон Карлоса до Оњегина Чајковског. Хворостовски је такође певао савремену и популарну музику, повезујући на истој сцени естрадне уметнике и класичне оперске певаче. Своје обожаваоце је посебно обрадовао мини-албумом руских ратних песама и концертима који су пратили ово издање. Човек челичне воље Хворостовски је 2015. године саопштио да има рак мозга. Тада је отказао неколико концерата, изјавивши да привремено напушта певачку каријеру. Међутим, само неколико месеци касније поново је стао на сцену. Овога пута отпевао је једну од главних улога у Вердијевом „Трубадуру” у Метрополитен опери, заједно са руским сопраном Аном Нетрепко. Док се борио против рака, током 2016. и 2017. године, Хворостовски је наставио да наступа у Русији и иностранству. Након што је отказао неколико концерата, Хворостовски је у априлу ове године поново наступио у Торонту. Све карте су биле распродате. Програм гала-концерта био је састављен претежно на основу његових предлога, а он је желео да пева арије из руских опера. У јуну 2017. године Хворостовски је одржао концерт у свом родном граду Краснојарску. Публика га је у сузама и са овацијама испратила са сцене. С обзиром да је наступио са сломљеном руком, кретање му је било отежано, али певао је неколико пута на бис и рекао: „Морао сам да се вратим, зато што вас волим, зато што је ово мој родни град”. 22. новембра стигла је вест да је Хворостовски преминуо у 3:36 после поноћи у Лондону, где је живео од 1994. године. руска култура у свету класична музика у русији популарни људи


Открили се: ЦИ 4000 040; подржава аутономаше! НЕД, водећи ЦИА сервис за „обојене револуције“ отворено истакао подршку аутономашима у Војводини! САД, један од „стубова спољне политике Србије“ у унутрашњој политици Србије је свакако један од фактора пропасти. После скоро затвореног пројекта „Косово“, амерички оперативци прелазе полако на проблем Војводине, где се подршка аутономашима структура повезаних са ЦИА-ом све јасније очитава. Управо на овај начин треба тумачити вест да је у Панчеву одржана трибина посвећена аутономији Војводине, у организацији Независног друштва новинара Војводине и уз подршку организација НЕД! На овој трибини, на којој је, нимало случајно, припрећено да би Војводина могла ићи путем Косова уколико се настави „анахрони централистички став“, учествовали су, већ познати стручњак за све, Мирко Ђорђевић , филолог који се представља као социолог, Ранко Кончар , историчар, службеник музеја Војводине и професор на новосадском универзитету (дакле, човек који се издржава од буџетских пара) и Душко Радосављевић , по образовању политиколог, иначе црногорски националиста (члан Црногорске партије) до распада СФРЈ био врло близак КПЈ (председник омладинске организације Шида од 1988. до 1990), да би касније пошађао различите курсеве по иностранству посвећене транзицији у "демократско" друштво). Вест о овој трибини је битна и још из једног разлога: новинске агенције, а сагласно томе и водећи медији, пренели су да је трибину подржала организација НЕД. Иако је подршку ове организације могуће наћи на сајтовима који окупљају сепаратисте, попут autonomija.info, ово је први пут да се подршка НЕД-а износи у јавност, чиме аутономаши желе да се бусају у прса подршком Америке. Не треба напомињати да је, ако се узме у обзир и формирање тзв. "Војвођанског отпора", у питању сценарио примењен који је за резултат имао "петооктобарску револуцију". Овакав след догађаја само показује колико су, нажалост, Двери биле у праву када смо покренули кампању против аутономије Војводине. Вест о трибини у Панчеву Социолог Мирко Ђорђевић изјавио је вечерас да анахрони централистички став власти у Србији може довести до снажног аутономашког покрета у Војводини "па и до корака даље". "Анахрони централистички став може довести до снажног аутономашког покрета па и до корака даље. Бојим се да са Војводином Србија не прође овако како је прошла са Косовом. Дај боже да нисам у праву", рекао је Ђорђевић на трибини у Панчеву. Према његовим речима, Војводина је део Србије који има и демократску и европску традицију. "А чим проговорите о томе, одмах кажу да је то сепа 11d 88;атизам", казао је Ђорђевић. Он је казао да будућ 3ffa ност Србије зависи од Војводине, али је оценио да Србија то неће искористити. "Србија сама све чини да упропасти и ову последњу шансу која се зове Војводина. Ми смо све чинили са Косовом да упропастимо сами себе и у томе смо добрано успели", рекао је Ђорђевић. Историчар Ранко Кончар оценио је да Србија историјски не може да се ослободи традиције централизма и рекао да су обе Југославије пропале због таквог става. Он је оценио да је однос Србије и Војводине велики проблем још од 1918. године, од присаједињења Војводине Србији. "Србија никада није била наклоњена аутономији Војводине па ни данас. Ова власт чини ми се жели да докрајчи оно што је започето 1918. године. Дакле, да потпуно девастира војвођанску аутономију", рекао је Кончар. Додао је да није Србија конституисала аутономију Војводине, већ је аутономија аутохтоно дело војвођанске политике. "Војводина се 1945. године прикључила Србији као аутономна покрајина. А данас јој се приступа као покрајини коју је Србија створила, и према којој може заузимати какав год хоће став", рекао је Кончар. Политиколог Душко Радосављевић рекао је да Устав Србије мора да се мења. "Што се грбо роди, време не исправи", казао је он и додао да је Устав у ствари донет само да би се у преамбули казало да је Косово део Србије. Он је критиковао војвођанске власти и рекао да оне тренутно испољавају "ћутање и кукавичлук". "Ако немате став у овој ситуацији, онда га нећете никада имати", казао је Радосављевић. Трибину је организовало Независно друштво новинара Војводине, уз подршку америчке фондације НЕД. Извор: Б92 Уводни коментар написала редакција сајта Двери


Пробни завршни испит – данас математика, сутра матерњи језик и комбиновани тест » « Предавање eдукативног центра „Безбедно у саобраћају” Ученици 4/2 разреда са својим разредним старешином Зорицом Стаменковић поново су показали колико воле и чувају природу. И овог пролећа, 14. априла 2016 године, очистили су улицу и воћњак поред школе од отпада. Воћњак им је узвратио мирисом својих дивних цветова. Надамо се да смо мало утицали да наше другове и мештане да и они чувају природу у свом окружењу.


На данашњи дан рођени Илија Гарашанин, Стојан Протић и Вафијадис Маркос; Умро Душко Трифуновић; 1845. први пут изведен "Српски квадрил" Јохана Штрауса; 1918. створена Црвена армија | Хроника Почетна страна > Хроника > На данашњи дан рођени Илија Гарашанин, Стојан Протић и Вафијадис Маркос; Умро Душко Трифуновић; 1845. први пут изведен "Српски квадрил" Јохана Штрауса; 1918. створена Црвена армија БЕОГРАД - 2006 - Умро је српски књижевник Душко Трифуновић, један од најзначајнијих представника такозване естрадне, говорне поезије. Дела: збирке песама "Златни куршум", "Победнички круг", "Шарена лажа", "Слободни пад", "Јетке приповетке", "Тумач тираније", "Буквално тако", "Поезија", "Шок соба", романи "Гола сеча", "Казнени простор", "Анђел до анђела", "Давно и далеко". Поп и рок музичари са простора бивше Југославије компоновали су музику на Трифуновићеве стихове: "Има нека тајна веза", "Шта би дао да си на мом месту, "Пристао сам, бићу све што хоће", "Ти си ми била у свему нај, нај", "Главо луда". Данас је четвртак, 28. јануар, 28. дан 2021. 814 - Умро је франачки цар Карло Велики. Дошао је на престо 768. и владао је до смрти 814. Прекројио је карту читаве западне Европе и проширио је Франачку државу од Северног мора до Италије и од Атлантика до Чешке. Папа ЛавIIIкрунисао га је 800. за римског цара, што је био чин с трајним последицама по историју Европе. 1457 - Рођен је енглески краљ ХенриVII, отац ХенријаVIIIи оснивач династије Тјудор. Његовим доласком на престо 1485. окончан је четрдесетогодишњи "Рат двеју ружа" - назван тако пошто је династија Ланкастер, с којом је ХенриVIIбио у сродству, на грбу имала црвену, а династија Јорк белу ружу. Престо је успео да осигура победом у бици код Босворта 1485. у којој је погинуо краљ РичардIII. Године 1486. ХенриVIIје женидбом ујединио куће Ланкастер и Јорк, пошто је склопио брак са сестром РичардаIII- Елизабет. 1547 - Умро је ХенриVIII,краљ Енглеске и црквени реформатор. Установио је Англиканску цркву 1534. при чему је за поглавара одређен сам енглески монарх. Верски раскид с Римом је последица одбијања Ватикана да му дозволи развод од Катарине Арагонске због женидбе Аном Болен. Запосео је Велс, Шкотску и Ирску и започео градњу флоте која ће постати темељ касније енглеске поморске моћи. 1689 - Парламент Енглеске објавио је одступање краља ЏејмсаII, последњег из династије Стјуарт, збаченог због натурања римокатолицизма. 1812 - Рођен је српски државник Илија Гарашанин, чије је дело "Начертаније" (прву верзију је написао Фрања Зах), објављено 1844. предвиђало ослобађање свих Срба и Јужних Словена. Залагао се за Савез балканских народа како би се заједно одупрли Османском царству. Син је трговца Милутина Савића из села Гараши код Крагујевца и презиме је узео према називу родног места. Каријеру је започео као официр 1837. и био је први старешина војске књаза Милоша Обреновића, али је после абдицирања књаза Милоша 1839. морао у избеглиштво. По повратку у отаџбину од 1843. до 1852. био је министар унутрашњих дела, до 1853. министар спољних послова, али је смењен под притиском Русије, иако се противио аустрофилској политици кнеза Александра Карађорђевића и сматрао да Србија треба да се ослони на Русију и Француску. Поново је постао министар унутрашњих дела 1858. и одлука Светоандрејске скупштине о збацивању династије Карађорђевић је највише његова заслуга. На позив кнеза Михаила Обреновића, 1861. постао је шеф владе и дипломатије. Прихватио је његову идеју о савезу са Грчком и Румунијом у припремању устанка против Турака, такође је водио тајне преговоре о устанку с првацима Срба у Босни, али је отпуштен 1867. због противљења кнежевој женидби с Катарином Константиновић. 1846 - На Српском балу у Бечу, у склопу концертног програма, у оквиру обележавања Светог Саве, први пут је изведен "Српски квадрил" Јохана Штрауса млађег. Ову композицију Штраус је начинио на основу тема карактеристичних за српско музичко ствараластво, а по наруџби кнеза Милоша Обреновића. 1857 - Рођен је српски политичар и публициста Стојан Протић, један од твораца Народне Радикалне странке, први председник владе Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца, након уједињења. Издавао је и уређивао часопис "Дело" и лист "Ођек". Дела: "О Македонији и Македонцима", "Срби и Бугари у Балканском рату", "Албански проблем и Србија и Аустро-Угарска", "Тајна конвенција између Србије и Аустро-Угарске". 1871 - Француска је капитулирала у рату с Пруском. Као последица овог пораза збачена је монархија (царство) и НаполеонIIIје отишао у изгнанство, а Француска је приморана да се одрекне Алзаса и Лотарингије (Лорене). 1920 - Основана је Шпанска легија странаца, краљевском одлуком, односно декретом, краља АлфонсаXIII.Извесно време Шпанском легијом руководио је Франциско Франко. Током грађанског рата њени припадници борили су се на страни монархиста. 1928 - Умро је шпански писац и политичар Винсенте Бласко Ибањес. Светску славу донео му је роман "Четири јахача апокалипсе". Када је 1923. у Шпанији заведена диктатура објавио је брошуру "Разобличени АлфонсоXIII"која је одиграла важну улогу у рушењу монархије. У младости је основао утицајни лист "Ел Пуебло". 1962 - Амерички васионски брод без посаде "РенџерIII"је, уместо да се спусти на Месец, промашио циљ за 35.200 километара. 2008 - Умро је Поглавар Грчке цркве, архиепископ атински Христодулос. За архиепископа атинског изабран је 1998. као најмлађи архиепископ током последњих 157 година. Радио је на побољшању односа са Ватиканом, отуда је 2001. примио у Атини тадашњег папу Јована ПавлаII, првог римског поглавара који је посетио Грчку током последњих 1.000 година. Активно је учествовао, као интелектуалац, у јавном животу Грчке, и дуго је био далеко најпопуларнији Грк. Студирао је право и теологију и докторирао је Теологију, а паралелно је завршио студије енглеског и француског.


source: fineweb

text: У глобалном капитализму ћирилични фонт је позициониран као егзотична птица скрајнута на ниске тржишне гране, а њена се употребна вредност своди на бомбастичност помодног имена новог хипстерског кафића који посеже за врцавошћу ћирилице, јер је то тако кул, њу ејџ, и ориџинал. Но, упркос њеној запостављености (или баш због тога), она се јавља као згодна територија за симболичке обрачуне српских и хрватских националиста који преко њених кривудавих леђа „доказују“ своје тврдње о свеколикој угрожености српства/хрватства.


Ја, евро-скептик Мирјана Анђелковић Лукић / Корени Српски еврофанатици, вероватно не могу да схвате због чега је 85% Британаца спремно да напусте ЕУ, како је јасно и гласно изјавио британски премијер Дејвид Камерон у говору у Лондону. И још је обећао да ће, уколико добије изборе 2015. године и ако победе његови конзервативци, до 2017. године биће сазван референдум о изласку земље из Европске уније. Велика Британ 3ffa ија јесте у ЕУ, али је задржала своју монету, фунту, те је тако избегла да потпадне под новчано ропство ММФ. Све земље у ЕУ су презадужене, чак и Немачка има поприличан дуг. Због тога је економски раст Немачке у 2012. опао за 0,7 одсто и очекује се даље смањење раста, који ће у 2013. износити само 0,4 процента. Немачка се и поред тога понаша као економска сила у ЕУ и често диктира услове малим земљама попут Србије. Реч Ангеле Меркел, иза које стоји јака држава, итекако се слуша у Европи. Најпознатији евроскептик, британски посланик Најџел Фериџ, председник Независне партије у Великој Британији и посланик у Европском парламенту, замерио је свом премијеру што је одредио тако далек датум за излазак из ЕУ, он сматра да треба што пре изаћи из ЕУ. У интервјуу за београдску Геополитику, Најџел Фериџ наглашава да у Великој Британији постоји финансијска криза, али не толико наглашена као криза у еврозони, јер се тегобна присутност ЕУ рефлектује на Велику Британију на много другачији начин него што је покорност према Европској централној банци. ЕУ се претвара у нову наднационалну мамут-државу, (попут СССР и СФРЈ) у којој нема праве демократије, јер државе чланице ЕУ све више губе свој суверенитет, утапају га у ЕУ и морају да се повинују наредбама бриселских бирократа. Због тога пројекат “Европска унија”, према мишљењу руских аналитичара, све више личи на брод Титаник. Ако се укрца на тај брод, чија је судбина већ запечаћена, да ли ће Србија стићи до чамца за спасавање или ће је пустити да с бродом потоне, не зна се, али је извесно да ће због тог укрцавања Србија дати све, чак и 15% своје најбогатије територије. Јер “то је реалност”, како све чешће говоре и премијер Дачић и први потпредседник Владе, Вучић. Србија на Косову нема суверенитет, јер је на њему (уз помоћ држава Европске уније) створена прва у свету, криминална НАТО творевина, легло свих могућих кријумчара и белосветских нарко-дилера. Под притиском ЕУ, која нам пред носом маше шаргарепом оличеном у виду ДАТУМА, наши властодршци, без питања народа, спремају “компромисно” решење под надзором леди Ештон и осталих бриселских бирократа, чиме ће коначно извући Косово и Метохију из српске државе. Због обећаног уласка у ЕУ, због ДАТУМА! Нашим еврофанатицима изгледа да нико није рекао да је Европа банкротирала! Таква Европа ништа добро не може да пружи Србији. Јавни дуг у еврозони, како је објављено 23. јануара 2013. на порталу “Српске новине”, а према извештају европске службе за статистику “Еуростат”, достигао је 90 одсто БДП-а у трећем кварталу, више од 89,9 одсто на крају другог квартала. У апсолутној вредности, јавни дуг у еврозони достигао је 8.524 милијарде евра, наводи “Еуростат”. Посматрано по земљама, највећа стопа јавног дуга у односу на БДП је у Грчкој (152,6 одсто), Италији (127,3 одсто), Португалу (120,3 одсто) и Ирској (117 одсто). Следе Холанд 4000 ија (65,2 одсто), Белгија (58 одсто), Француска ( 86 одсто), Шпанија (68,5 одсто), Немачка (81,2 одсто), Финска (48,6 одсто), Аустрија (72,2 одсто). Најмањи дуг према БДП у трећем кварталу имале су Естонија (9,6 одсто) и Луксембург (20,9 одсто). А каква је задуженост земаља на нашем, Балканском простору? Према подацима о јавним дуговима држава у регији, Србија је по том показатељу на првом месту с учешћем од 61,5 посто у бруто друштвеном производу (БДП), следи Црна Гора с 48,1 посто БДП-а, Словенија 47,4 посто, Хрватска 43,9 посто, БиХ с 34 посто и Македонија с 32,7 посто БДП-а. Уколико се посматрају апсолутни износи јавног дуга прва је по задужености, међу државама насталим на простору бивше Југославије, Хрватска с 27,03 милијарде евра, друга Словенија са 16,8 милијарди евра. Јавни дуг Србије на крају децембра 2012. године био је 17,57 милијарди евра, што представља 61,5 одсто бруто домаћег производа (БДП) како је објавила Управа за јавни дуг Министарства финансија (Uprava za javni dug - Добродошли на званичну интернет стра ), Највећи проблем ЕУ је незапосленост. Незапосленост је досегла ниво какав није забележен у готово две деценије. Приходи домаћинстава падају, а опасност од сиромаштва и искључености из друштва непрестано расте, каже европски повереник Ласло Андор. Од сиромаштва у ЕУ, које има тенденцију дуготрајности , највише трпе млади, неактивне или незапослене жене, самохране мајке, старији, радно способни грађани који су престали да раде. Постоје појаве општег сиромаштва на југу Европе и ЕУ (Бугарска, Грчка, Италија...) али и сиромашења које није очекивано у таквим размерама као у Аустрији, Француској и Великој Британији. У овим земљама је у прошлој години велики број људи пао испод границе сиромаштва, али велики број људи се и попео изнад границе сиромаштва. ЕУ нема модел социјалне државе, нити јасну стратегију како изаћи из лавиринта незапослености и сиромашења. Незапосленост на нивоу ЕУ је у 17 земаља чланица евро-зоне достигла рекорд пошто је у јануару порасла на 10,7 одсто, а стручњаци прогнозирају да ће у првој половини ове године незапосленост бити рекордних 12 одсто. То представља највећу стопу незапослености у земљама Европске уније које користе валуту евро од њеног увођења 1999. године. У извештају статистичке службе Европске уније “Еуростата” се наводи да је у јануару 2012. године 16.925 милиона људи у евро зони било без посла. У ЕУ је без посла укупно 26 милиона људи, а сваки шести радник је слабо плаћен. Ни они који имају посао не могу да се похвале зарадама. Стопа незапослености међу младима испод 25 година на нивоу целе Европске уније износи 22,4 одсто, а у еврозони 21,6 одсто. У извештају “Еуростата” се процењује да је у земљама еврозоне 3,3 милиона младих без посла. Најгоре је у Летонији, где мале плате прима скоро трећина запослених. Жене зарађују мање него мушкарци, а нижа примања имају они са нижим обр 4000 1072;зовањем и они који раде на одређено. Наћи посао у земљама које грцају због кризе равно је добитку на лотоу. На врху листе незапослености су Шпанија, са 26,2 одсто, Грчка, са 25,4 одсто и Португалија са 16,3 одсто. Европски просек поправљају Аустрија, Луксембург, Немачка и Холандија са стопом незапослености између четири и пет одсто. Европа већ пет година покушава да изађе из економске рецесије уз појачану незапосленост, сиромаштво, политичке кризе и јачање модела држава-нација у односу на модел глобалне, интегрисане Европе. Европа је под утицајем Новог европског поретка и доминацијом Немачке и севера ЕУ у односу на јужну и југоисточну Европу. Међу земљама бивше Југославије, по незапослености предњачи Македонија, затим следе Босна и Херцеговина и Србија, па Црна Гора и Хрватска. Најмању стопу незапослености има Словенија. Скоро трећина радно способних грађана у Србији нема посао, а стопа незапослености крајем ове године могла би да достигне психолошку границу од 30 одсто, предвиђају економски стручњаци. По стопи незапослености , која представља учешће незапослених у укупном броју активних становника, Србија се сврстала међу земље са највећом незапосленошћу у Европи. Према подацима Министарства рада из априла 2012. године, без посла је 26,1 одсто радно способних, на евиденцији Националне службе за запошљавање је 755.000 незапослених, док незваничне процене говоре да их је одавно више од милион. Стопа незапослености у Београдском региону 2012. износила је 20,1 одсто, а у АП Војводини 25,7 одсто. У Региону Шумадије и Западне Србије стопа незапослености била је 20,3 одсто, а у Региону Јужне и Источне Србије 23,8 одсто. Стопа запослености (проценат запослених у укупном становништву старом 15 и више година), у октобру 2012. износила је 36,7 одсто. Од тога је стопа запослености за мушкарце износила 44 одсто, а за жене 29,8 одсто. Најновији извештај Асоцијације синдиката Србије даје поразну слику о исплати зарада. Због блокираних рачуна у 55 хиљада фирми, 77 хиљада радника не прима плату. Законом о раду предвиђена је казна од 800 хиљада до милион динара за послодавце који не исплаћују зараде радницима, али те се казне скоро никад не наплате. Најгора последица оваквог стања је и неуплаћивање доприноса за здравствено осигурање, па “запослени”(а уствари волонтери код газда!) немају оверене здравствене књижице те самим тим не могу да се лече. Више од 50 хиљада радника и чланова њихових породица не може да овери здравствене књижице! Ово посебно погађа децу тих родитеља, који имају књижице, али немају на њима уплаћен допринос, те немају право на лечење у државним здравственим установама. Да ли је Србија, са урушеном привредом, са тешким социјалним стањем, са сиромашним грађанима, са огромним дуговима, и приде са својим великим проблемом Косово, заиста добродошла у Евр& 25a6 #1086;пску унију? Питање је да ли ће Европска унија, оптерећена својим економским проблемима, уопште постојати до тренутка кад би Србија требало да постане њен члан. Бојим се да би уласком у тај “пријатељски” загрљај, за Србију он био исто што и загрљај анаконде. То би било погубно за нас, јер је ЕУ смртна замка за мале, периферне, европске народе. Србија би у том друштву била парија, јер има веома негативан углед међу европским земљама које су одобравале злочиначки чин бомбардовања СРЈ и саме активно учествовале у том рушилачком подухвату. Како ће у таквој клими општег непријатељства и ненаклоности, Србија да опстане? Љубазни осмеси бриселских бирократа не смеју да нас заварају. Они извршавају налоге фамилије која води свет у Нови светски поредак, у коме нема места слободи мисли, ни слободи човека, све је умрежено орвеловским правилима униформним за све, без обзира на нацију и традицију. Ту влада искључиво закон новца, а тамо где влада закон новца, тамо нема ни душе ни саосећања. Због свега овог спадам у заклете евроскептике, и верујем да Србија може да буде политички неутрална, да може да се избори са својим невољама, окретањем према пријатељима на истоку, који је нису никад бомбардовали, који се залажу за њену целовитост, који нису признали лажну НАТО државу “Косово”. Уосталом, сунце се рађа на истоку, зар не? _________________ Прилози http://www.nbs.rs/internet/latinica/...dug_I_2011.pdf Ð?ајџел Фараџ: ЕУ је Ñ?мртна замка за мале народе ЕкÑ?клуз :: Politicki ~ Geopoliticki forum ~ Burek.mobi Blic Online | Spoljni dug Srbije u zoni visoke zadu Каталонија, Војводина и Србија : Ð?икола Јовановић : Погледи : ПОЛИТИКÐ? 3ff9 RTS :: Hiljade gra Kupac Kamatica - Javni dug zemalja evrozone Ä?ak 8.524 mlrd. evra Јавни дуг у еврозони 90 одÑ?то БДП-а Јавни дуг у еврозони 90 одÑ?то БДП-а Srbija u raljama nezaposlenosti Stopa nezaposlenosti u Srbiji 22,4% - Dru Ја, евро-Ñ?кептик


source: CulturaX

text: Заустављање брода у Ђенови: Турска донела оружје у Либију | ПРП канал Рим - уто, 05. јул 22 03:00 Рим - уторак, 05 јул 2022 03:00 Početna stranica \ ДОКАЗИ КСНУМКС \ Заустављање брода у Генови: довезено оружје у Либију из Турске Окружно антимафијско и антитерористичко руководство Ђенове организовало је хапшење и претрес брода "Бана", тренутно заустављеног на терминалу Месина у Ђенови. Дигос и лучка капетанија врше заједничку претрагу, "запленили су црну кутију брода, мапе, рачунаре, дневнике и сву документацију која би могла бити корисна за реконструкцију рута терета". Иако је у ствари пртљажник брода који лети под либанском заставом тренутно празан, видео који се широко кружи друштвеним мрежама приказује различита војна возила, укључујући тенкове у пртљажнику брода, који би већ били испоручени снагама повезаним са Владом националне слоге ГНА) и екстремистима раније. Видео снимак истражитељи сматрају врло поузданим у смислу да је снимљен тачно у стомак Бане, док је бродовласник на папиру изјавио да је превозио само "зрачене" аутомобиле, односно она возила која су поништена из европских регистара и која ће се извозити негде другде, у овом случају у северној Африци. Турска је редовним летовима од почетка јануара у Либију послала преко 4000 бораца, укључујући плаћенике, побуњенике и опасне џихадисте. Не може се искључити употреба трговачких бродова за превоз војних возила и људских ресурса. Толико да је Француска послала сопствене фрегате на Медитеран да надгледају ова кретања. Према "Сецоло КСИКС", брод је званично ушао у луку Ђенова због квара и задржан на техничким прегледима. Али након три дана одмора, млади морнар је сишао са брода са причом. Има 25 година, трећи је друг. Појављује се у станици поморске полиције, где тражи заштиту и политички азил, у замену за причу о ономе за шта каже да је видео током боравка на Бани: илегална трговина оружјем између Турске и Либије. Дигос, Ђенова, ГНА, Либија, Турска Њих двојица Маттео спремни да нападну "марљивост" са Маттарелом бис на хоризонту и Мелонијем у опозицији


text: ПОСЛЕДЊИ ПОЗИВ УМЕТНИЦИМА ЗА ИСТРАЖИВАЧКО ПУТОВАЊЕ У ЈАПАН | ТВ Арс Медија Почетна > Друштво > ПОСЛЕДЊИ ПОЗИВ УМЕТНИЦИМА ЗА ИСТРАЖИВАЧКО ПУТОВАЊЕ У ЈАПАН Последњи циклус јавног конкурса за финансијску подршку локалним уметницима и културним радницима за реализацију студијског и истраживачког путовања у Јапан, у оквиру програма размене "Кизуна", отворен је до 31. августа. Пројекат реализује Фондација "Нови Сад – Европска престоница културе" у сарадњи са организацијом "ЕУ – Јапан Фест" из Токија. Циљ конкурса је подстицање интернационализације културне сцене Новог Сада, повезивање локалних радника у култури и уметника са партнерима из Јапана. Ово истраживачко путовање у Јапан доноси развој пројеката сарадње, који ће бити реализовани 2022. године, у оквиру пројекта "Нови Сад – Европска престоница културе". Са тим у вези, предлози пројектних идеја треба да буду у складу са програмским луковима и темама пројекта "Нови Сад – Европска престоница културе", а све детаље заинтересовани апликанти могу пронаћи на овом линку. Пријаве са пратећом документацијом, шаљу се на international@ns2021.rs.. "Кизуна" је најдужи отворени конкрус Фондације "Нови Сад – Европска престоница културе". Почео је у мају 2017. године и завршава се 31. августа 2021. године. У том периоду, било је 15 пресека ,а грантове је добило 28 уметника и радника у култури.


text: Пресвета Богородица – Красница Пећка – My CMS Home / Proizvodi / Светигора: Књиге / Пресвета Богородица – Красница Пећка "Светигора" доноси нам у луксузном повезу књигу о икони заштитници и спаситељице рода српскога Свети Сава, први архиепископ српски равноапостолни поклонио је својој Цркви и своме роду бар 3 чудотворне иконе Пресвете Богородице, које је, као један од најистакнутијих првојерараха православља свога доба, добио на поклон током својих похода светињама и првоепископима православног Истока са њиховим благословом. Иконе, "Тројеручицу" и, "Млекопитатељница" са игуманским жезлом, које данас почивају на Светој Гори, даровали су му са благословом јерусалимског патријарха, монаси манастира Светог Саве Освец́еног у Јерусалиму, слиједец́и пророчко завештање светог оснивача ове породице, који им је наложио да ове светиње једнога дана уруче достојном духоносцу владарске крви, који им дође, "са Запада" и чији ц́е долазак бити прац́ен чудесним знамењима. Трец́у чудотворну икону, Образ Богородице Јерусалимске са венцем од ликова Свете дванаесторице апостола по ободу и четворице Светих ратника и великомученика: Ђурђа, Димитрија, Прокопија и Меркурија у основи, звану данас, "Красница Пец́ка", донео је Свети Сава или из самог Јерусалима или из Никеје, престонице новог Никејског царства, где су му је са додељивањем аутокефалије на дар могли уручити прогнани византијски цар и патријарх у временима латинске окупације Цариграда. Ова чудотворна икона је прва рукотворену икона Пресвете Богородице, насликана светим апостолом Луком, на молбу осталих апостола Пресветој да и тако, својим изображење, теши и радује оне који чезну да гледају светлост Њеног лица и за све потребно умољавају је са непоколебиво вером. Икона је насликана по узору на нерукотворени лик Пресвете, њеним молитвама и Божијом силом, "веродостојно бојама изображени" на зиду храма који су сазидали Свети апостоли у граду Јерусалиму, посветивши га Пресветом имену Њеном, још за њена живота. Пресвета Ђева и Богомајка, каже предање, на том освец́ењу по својој недомисливој смерности није учествовала, али је апостолима као замену за своје присуство измолила у Бога свој нерукотворени Образ, који је имао њену благодат и моц́, и био утеха за Апостоле и верне који су туговали због њеног одсуства.


Ирационална доказна средства у процесима против вештица — Википедија У процесима против вештица и чаробњака су се у почетку користила ирационална доказна средства, која су се највише задржала код Словена и Германа. Међутим, пошто тиме није био добиван жељени ефекат, римокатоличка црква је почела да примењује тортуру коју је у почетку одбацивала. Суд хладне воде се често примењивао, што се не би могло рећи за суд вреле воде (котао). Он се вршио на уобичајен начин, оптужени би се превезивао и бацао у воду, па ако би потонуо брзо би се извадио и сматрао би се као невин, у супротном, ако не потоне, сматрао би се као чаробњак или вештица. Пошто је примена оваквог средства углавном водила до позитивних резултата по оптуженог, римокатолички инквизитори су увидели његову непрактичност па су почели да после суда хладне воде примењују тортуру. Такође, забележени су и неки примери када оптужени није потонуо што се приписује вештим и лукавим намештаљкама инквизитора, а неке жене нису могле да потону и због велике одеће у којима се ваздух задржавао4. Схватање код суда хладне воде било је да вештице не прима ни вода. То се даље повезало са једном од делатности вештица, са њиховим летом на метли, магарцу или јарцу, чиме су оне ишле на своје састанке (sabath). Из тога се изводио закључак да су вештице необично лаке, што је увело једно ново доказно средство – вагање. Вагање вештица тј. мерење тежине појединих жена, било је посебно заступљено у Холандији и Мађарској. Такође и овде су се примењивали разни трикови како би резултат вагања био негативан по оптужену, тј. како би и крупније жене имале необично малу тежину. Једна таква вага која је била намештена да показује мању тежину чува се и данас у Холандији5. Примену оваквог доказног средства против вештица налазимо и у хрватским изворима6. Оглед са сузама представља доказно средство које је први пут уведено у поступцима против вештица. Њега су препоручивали сви велики заступници прогона вештица, јер је оно било најбоље средство за доказивање чаробњаштва. Оглед се вршио тако што судија или свештеник ставља руку на главу оптуженој, која пред њим стоји или се налази пред мучилима. Притом је изговарао овакву формулу: Заклињем те горким сузама, што их је на крсту пролио наш Спаситељ и господин Исус Христос за спасење света и најврелијим сузама преславне девице, његове мајке, што их је увече пролила над његовим ранама и сузама што су их на овоме свету пролили сви свеци и одабраници божији са чијих је очију садаБог отро сваку сузу, да пролијеш сузе ако си недужна. Ако си крива, да никако не пролијеш. У име оца и сина и светога духа амин!7. Из поменуте заклетве се види да ће оптужена бити крива ако не заплаче, јер се сматрало да је ђаво спречава да се не покаје. А пошто је плакање физиолошки процес који не зависи од наше воље, у пракси је овај оглед доводио до погубљења великог броја жена, оптужених за чаробњаштво8. Оглед са иглом такође представља доказно средство које је први пут уведено у поступцима против вештица. Наиме, пошто се чаробњаштво сматрало као уговор са ђаволом, претпостављало се да је тај уговор представљен неким белегом на човечјем телу чиме ђаво обележава своје људе. Такође се сматрало да је човек на том делу тела неосетљив, па се оглед са иглом сатојао у томе што се човек на месту белега убада иглом. Ако после убода потече крв, као кад би уболи други незаштићени део тела, сматрало се да није чаробњак или вештица. У супротном, ако не потече крв, сматрало се да је то потпун доказ о његовом чаробњаштву. У почетку у поступцима против вештица и чаробњака се користила и заклетва са одређеним бројем помагача, али ово доказно средство није довело до прогона вештица па је убрзо и превазиђено. Судски двобој као врста божјег суда се исто само у почетку примењивао. Као пример примене овог доказног средства можемо поменути један случај из 1028. године. када се тешко разболео гроф Аквитаније Гијом од Ангулема. Као разлог његове болести, људи су видели чарање једне жене осумњичене за чаробњаштво. Тадашњи суд је одлучио да се спор реши судским двобојем (iudicium pugnae). Пошто је оптужена била жена, она је била принуђена да постави неког борца уместо ње. Борба се завршила а борац оптужене није пао, што је значило да је невина. Пошто судски двобој није произвео жељени ефекат, поменута жена је даље стављена на тортуру где је све признала. Поменута ирационална доказна средства су се брзо заборавила јер нису могла да оправдају велики прогон вештица, а место њих се све више примењивала тортура, као начин да се добије признање, које се сматрало краљицом доказа (regina probationem). 1.Vladimir Bayer: Ugovor s đavlom, Zagreb 1982. Преузето из „https://sr.wikipedia.org/w/index.php?title=Ирационална_доказна_средства_у_процесима_против_вештица&oldid=10864441” Ова страница је последњи пут уређена на датум 1. април 2015. у 13:20 ч.


source: wikipedia

text: Арпеђато (-{arpeggiato}-), скраћено -{arp.}-, је начин растављеног свирања акорада како се они изводе на харфи (од чијег је италијанског назива, -{Arpa}-, и потекло име). Обележава се усправном таласастом линијом испред акорда и он означава да се акорд раставља од најнижег ка највишем тону (горња слика). Ако се на таласастој линији налази стрелица окренута наниже, арпеђато се изводи обрнуто, од највишег тона ка најнижем (доња слика). С обзиром да су при свирању на харфи акорди арпеђирани, посебно се напомиње када све тонове акорда треба свирати истовремено ознаком -{non arp.(eggiato)}-. Музичка терминологија it:Abbellimento#Arpeggio


ДОБРО ДОШЛИ ДРАГИ ПРИЈАТЕЉИ! Наш циљ је сарадња између Ниш и С.Сарајева,у областима туризам,привреда,култура,спорт,повезивање,промоција и да вам пренесемо све оно што се дешава у Завичају,а првенствено у Српском Сарајеву и Нишу,користећи се одабраним изворима. Желимо да и овим путем представимо активности досадашње, а и будуће Удружења пријатељства-завичајног "САРАЈЛИЈЕ И НИШЛИЈЕ"


У Обудовцу су се 8. октобра 1858. године побуњеници сукобили са турском војском и однијели значајну побједу. Јединствено наступање народа из Толисе, Бока, Оштре Луке, Орашја, Слатине, Брвника и Баткуше, несумњиво је у великој мјери допринијело почетним успјесима устаника. Осокољени овом лаком побједом у Обудовцу, устаничка војска крене у поход на Градачац предвођена обор – кнезом (шеф кнезова) Марком Панићем (Жабарцем) и у Пелагићеву се, у шуми Липик, сукобила у са турском војском, што је познато као чувена Битка на Липику.


Зоран Алимпић, Београд у хаосу, избори једино решење


text: 1911. је била проста година. Догађаји Јануар Фебруар Март Април Мај Јун Јул 24. јул — Хајрам Бингам је пронашао Мачу Пикчу, изгубљени град „Инка“. Август 21. август — Италијански конобар Вићенцо Перуђа украо из париског музеја „Лувр“ слику „Мона Лиза“ Леонарда да Винчија. Септембар Октобар 6. октобар — У Кини је укинута монархија и проглашена република са Суеном Јатсеном као привременим председником. Новембар 5. новембар — Италија је анектирала турске покрајине у Либији, Триполитанију и Киренаику. Децембар 14. децембар — Норвешки истраживач Роалд Амундсен је постао први човек који је стигао на Јужни пол. 29. децембар — Револуционарна привремена скупштина за првог председника Кине изабрала Суена Јатсена, чиме је после више од три миленијума укинута монархија. Рођења Јануар 11. јануар — Вилим Гаљер Шишо, народни херој Југославије. (†1942) 11. јануар — Бруно Крајски, аустријски канцелар. (†1990) 14. јануар — Василије Ковачевић Чиле, дипломата, народни херој Југославије. (†1961) 16. јануар — Роже Лапебје, француски бициклиста. (†1996). 18. јануар — Шарл Делоне, француски писац о џезу. (†1988) 21. јануар — Саво Чоловић, народни херој Југославије. (†1944) 25. јануар — Хуго Крас, немачки генерал. (†1980) Фебруар 6. фебруар — Георгије Богић, свештеномученик СПЦ. (†1941) 6. фебруар — Роналд Реган, 40. председник САД. (†2004) 13. фебруар — Јевгениј Иванов, совјетски конструктор авиона. (†1983) 15. фебруар — Григор Витез, хрватски дечји писац и песник. (†1966) 19. фебруар — Мерл Оберон, британска глумица. (†1979) 19. фебруар — Никола Херцигоња, српски композитор. (†2000) 27. фебруар — Момчило Ђокић, српски фудбалер и тренер. (†1983) Март 3. март — Џин Харлоу, америчка глумица. (†1937) 16. март — Јозеф Менгеле, нацистички лекар. (†1979) 18. март — Лидија Шентјурц, народни херој Југославије. (†2000) 25. март — Џек Руби, убица атентатора на Џона Кенедија. (†1967) 26. март — Тенеси Вилијамс, амерички књижевник. (†1983) 27. март — Франц Розман Стане, генерал, народни херој Југославије. (†1944) 30. март — Иван Кркач, народни херој Југославије. (†1942) 30. март — Богдан Огризовић, хрватски комуниста и партизан. (†1943) Април 1. април — Руди Чајавец, народни херој Југославије. (†1942) 7. април — Божидар Петровић, поручник ваздухопловства, шпански борац. (†1937) 11. април — Антео Цамбони, анархиста и атентатор на Мусолинија. (†1926) 11. април — Зденко Калин, словеначки вајар. (†1990) 24. април — Изидор Штрок, народни херој Југославије. (†1984) 27. април — Ђузепе Будицин Пино, народни херој Југославије. (†1944) 28. април — Ли Фолк, амерички аутор стрипа. (†1999) Мај 8. мај — Роберт Џонсон, амерички блуз музичар. (†1938) 11. мај — Иванка Муачевић-Николиш, партизанка. (†1942) Мај 11. мај — Давид Пајић, народни херој Југославије. (†1941) 13. мај — Коста Нађ, шпански борац, генерал ЈНА и народни херој. (†1986) 15. мај — Макс Фриш, швајцарски књижевник. (†1991) 17. мај — Морин О'Саливан, британска глумица. (†1998) 24. мај — Барбара Вест, путница са Титаника. (†2007) 25. мај — Данило Бракус, свештеник СПЦ. (†1941) Јун 3. јун — Иван Морђин Црни, народни херој Југославије. (†1942) 4. јун — Милован Ђилас, комуниста, политичар и писац. (†1995) 15. јун — Хризостом Војиновић, браничевски епископ СПЦ. (†1989) 24. јун — Ернесто Сабато, аргентински књижевник. (†2011) 25. јун — Стеван Дедијер, српски нуклеарни физичар. (†2004) 29. јун — Пјер Мари Галоа, француски генерал. (†2010) 30. јун — Чеслав Милош, пољски књижевник и Нобеловац. (†2004) Јул 5. јул — Жорж Помпиду, премијер и председник Француске. (†1974) 9. јул — Џон Вилер, амерички физичар. (†2008) 16. јул — Џинџер Роџерс, америчка глумица и певачица. (†1995) 20. јул — Жарко Мариновић, студент права и члан КПЈ (†1936) 26. јул — Машо Бргуљан, народни херој Југославије. (†1942) 27. јул — Николај Кузњецов, совјетски агент. (†1944) Август 6. август — Раде Кончар, народни херој Југославије. (†1942) 11. август — Гојко Николиш, народни херој Југославије, генерал, академик. (†1995) 13. август — Марко Белинић, народни херој Југославије. (†2004) 16. август — Ернст Фридрих Шумахер, британски економиста. (†1977) 17. август — Михаил Ботвиник, светски првак у шаху. (†1995) 20. август — Митрофан Матић, старешина манастира Чокешине. (†1941) 25. август — Андре Лероа Гуран, француски археолог. (†1986) 27. август — Рахела Ферари, српска глумица. (†1994) Септембар 7. септембар — Тодор Живков, бугарски политички лидер. (†1998) 7. септембар — Осман Карабеговић, политичар, народни херој Југославије. (†1996) 9. септембар — Рихард Баер, нацистички командант логора Аушвиц. (†1963) 19. септембар — Вилијам Голдинг, британски књижевник и Нобеловац. (†1993) 24. септембар — Константин Черњенко, председник СССР. (†1985) Октобар 2. октобар — Војислав Маринковић (фотограф), српски фотограф. (†2004) 2. октобар — Милан Купрешанин, генерал, народни херој Југославије. (†2005) 3. октобар — Видовита Ванга, бугарска пророчица. (†1996) 8. октобар — Велимир Јакић, народни херој Југославије. (†1946) 20. октобар — Мило Бошковић, народни херој Југославије. (†1944) 24. октобар — Бранко Богуновић, четнички војвода. (†1945) 26. октобар — Махалија Џексон, америчка госпел певачица. (†1972) 30. октобар — Рут Хаси, америчка глумица. (†2005) Новембар 2. новембар — Одисеас Елитис, грчки песник и Нобеловац. (†1996) 11. новембар — Урош Дреновић, четнички војвода. (†1944) 19. новембар — Антон Бургер, нацистички командант логора. (†1991) 21. новембар — Александар Ивановић, црногорски и српски песник. (†1965) 26. новембар — Семјуел Решевски, шаховски велемајстор. (†1992) 27. новембар — Радоје Дакић, народни херој Југославије. (†1946) 27. новембар — Милосав Милосављевић, народни херој Југославије. (†1986) Децембар 9. децембар — Бродерик Крофорд, амерички глумац. (†1986) 11. децембар — Нагиб Махфуз, египатски књижевник и Нобеловац. (†2006) 25. децембар — Луиза Буржоа, француско-америчка вајарка. (†2010) 26. децембар — Ренато Гутузо, италијански сликар. (†1987) 29. децембар — Илија Обрадовић, српски електроинжењер и академик. (†2010) 29. децембар — Клаус Фукс, немачки физичар и совјетски шпијун. (†1988) Непознат датум непознат датум — Википедија:Непознат датум — Благоја Јанков Мучето, народни херој Југославије. (†1944) Википедија:Непознат датум — Владо Ћетковић, народни херој Југославије. (†1944) Википедија:Непознат датум — Алекса Бацковић, народни херој Југославије. (†1944) Википедија:Непознат датум — Блажо Попивода, народни херој Југославије. (†1944) Википедија:Непознат датум — Михаило Јанковић, српски архитекта. (†1976) Смрти Јануар 9. јануар — Едвард Русјан, словеначки пилот. (*1886) Фебруар 15. фебруар — Теодор Ешерих, немачки лекар педијатар. (*1857) Март 1. март — Јакобус Хенрикус ван 'т Хоф, холандски физикохемичар. (*1852) 4. март — Светозар Кушевић, српски политичар и властелин. (*1823) Април 7. април — Лексо Саичић, капетан црногорске војске. (*1873) 19. април — Иван Грохар, словеначки сликар. (*1867) Мај 18. мај — Густав Малер, аустријски композитор. (*1860) Јун 15. јун — Јосип Сладе, хрватски архитекта. (*1828) 18. јун — Фрањо Ксавер Кухач, хрватски етномузиколог. (*1834) Август 1. август — Едвин Остин Аби, амерички сликар. (*1852) 17. август — Петро Нини Луараси, албански православни свештеник. (*1864) Септембар 4. септембар — Симо Баћовић, црногорски војвода. (*1828) 16. септембар — Едвард Вимпер, британски алпиниста. (*1840) Октобар 1. октобар — Вилхелм Дилтај, немачки филозоф. (*1833) 29. октобар — Џозеф Пулицер, мађарско-амерички новинар. (*1847) Новембар 26. новембар — Никола Христић, српски политичар и председник Владе. (*1818) Децембар 17. децембар — Јосип Франк, хрватски политичар. (*1844) 23. децембар — Петар Велимировић, српски политичар. (*1848) 24. децембар — Владимир Алексић, српски пилот. (*1872) Непознат датум непознат датум — Википедија:Непознат датум — Глигор Милићевић, српски војвода. (*1813) Википедија:Непознат датум — Стојан Ковачевић, хајдучки харамбаша. (*1821) Википедија:Непознат датум — Михајло-Мика Марковић, санитетски пуковник. (*1847) Википедија:Непознат датум — Ђорђе Ристић Скопљанче, четнички војвода Старе Србије. (*1875) Нобелове награде Физика — Вилхелм Вин Хемија — Марија Кири Медицина — Алвар Гулстранд Књижевност — Гроф Морис Метерлинк Мир — Иницијатор међународних конференција приватног права у Хагу Тобијас Михаел Карел Асер (Холандија) и Алфред Херман Фрид (Аустрија) Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године 1910-е 1911


text: Руска дипломатија има ново „оружје“. Реч је о Марији Захаровој, новој директорки Департмана за информације и штампу руског Министарства иностраних послова. Она је прва жена у историји која обавља ту функцију. Откако је 10. августа постављена на дужност, Захарова је направила читаву „пометњу“ у европским и светским медијима. Италијанско издање „Панорама“ назвало ју је „новом руском суперженом“. Захарова је на друштвеним мрежама објавила фотографију италијанског листа, на којој су је представили као јунакињу из стрипа, обучену у костим у бојама руске тробојке. „Овако мене виде у Италији. Чак не знам да ли их треба оповргнути“, написала је Захарова испод фотографије коју је објавила на свом фејсбук профилу. Аутори текста описују Захарову као жену нежног изгледа, плавих очију и дугих ногу, која има изванредан смисао за хумор и невероватну снагу и харизму, а такође високо оцењују и њене професионалне квалитете. „Нови прес-секретар Путиновог Министарства спољних послова обећава да ће (у дипломатији) оставити свој траг“, пише лист. Италијанско издање упоређује Марију и са бившом представницом америчког Стејт департмента Џен Псаки. У дуелу са лепом Рускињом, Американка је изгубила битку. Аутори текста о Захаровој кажу да је она „анти-Псаки“. Нова представница руског МИП-а није „запалила“ само медије, већ и друштвене мреже. Интернет заједница је просто експлодирала. Форумаши, блогери и корисници социјалних мрежа одушевљно коментаришу њен рад, истичући њене квалитете, али и изглед. Мушкарци се увелико интересују за њен емотивни статус. Руси је већ називају „наша Маша“, нижући бројне епитете и хвалоспеве на њен рачун. О њој се зна да се активно бави спортом и да течно говори енглески и кинески језик. Препознатљива по бритком језику и оштрим коментарима, Захарова је и популарна блогерка. Рођена је 24. децембра 1975. године, у породици дипломата. Детињство је провела у Пекингу, где су јој родитељи били на служби. Дипломирала је међународну журналистику на престижном московском факултету МГИМО, а специјализирала оријенталистику и новинарство. Праксу је прошла у Амбасади Русије у Кини. Каријеру је почела у новинарству, а у Министарство иностраних послова прешла је 1998. године. Била је шеф службе за информисање руске мисије при УН, а затим је именована за заменика директора Одељења за информисање и штампу. Има дипломатски ранг — саветник прве класе. Кандидат је историјских наука, а члан је и Савета за спољну и одбрамбену политику Руске Федерације. Популарност је стекла учешћем у телевизијским ток-шоу емисијама на руским каналима и оштрим коментарима на осетљива политичка питања. Она, међутим, није прва жена-представница државних структура о којој се активно расправља, прича и пише у руским и страним медијима. Наталија Поклонска је већ проглашена за најлепшу јавну тужитељку на свету. Јавна тужитељка руске Републике Крим постала је права интернет и медијска звезда, која је све опчинила својом лепотом, али и професионалним квалитетима. Видео-снимак са њене прве званичне конференције за штампу постао је један од гледанијих клипова на Јутјубу. Обожаваоци већ увелико праве и презентују цртане филмове и спотове у којима је Поклонска главна јунакиња. Чак постоји и култ њених следбеника који себе називају „наталијатима“. Ипак, она је јасно изјавила да је толика медијска пажња чини несрећном и пре свега омета у послу. „Ја сам адвокат, а не Покемон“, поручила је лепа тужитељка, која је у децембру била мета атентата.


text: Изолационизам Из Википедије, слободне енциклопедије |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен. Изолационизам је политички правац који иде за усамљивањем, за издвајањем; специјално амерички политички правац за немешање Европе у америчке и Америке у европске послове, познат под именом Монроова доктрина.


Почетак › Форуми › Линуксо веб сајт › Предлози и питања › Šta se dešava sa naslovnom stranom? This topic has 12 одговора, 6 гласова, and was last updated 9 years раније by laikexpert. 3. априла 2011. у 9:28 am #12332 3. априла 2011. у 10:43 pm #86764 4. априла 2011. у 1:12 am #86765 4. априла 2011. у 1:55 pm #86767 4. априла 2011. у 3:27 pm #86770 4. априла 2011. у 6:22 pm #86772 5. априла 2011. у 2:18 pm #86774 5. априла 2011. у 3:10 pm #86776 5. априла 2011. у 3:23 pm #86777 5. априла 2011. у 9:54 pm #86778


text: 1987. је била проста година. Догађаји Јануар 2. јануар — Чадска војска је у бици за Фаду уништила либијску оклопну бригаду. Март 4. март — Амерички председник Роналд Реган је у телевизијском обраћању преузео пуну одговорност за незаконите акције у афери Иран-Контра. Април 24. април — Председник Председништва ЦК СК Србије, Слободан Милошевић, посетио Косово Поље где је разговарао са локалним руководством и окупљеним Србима на њиховом митингу. Народ се жалио на насиље милиције, на шта је Милошевић одговорио: „Нико не сме да вас бије“. Мај 15. мај — Лазар Мојсов изабран за председника Председништва СФРЈ. 17. мај — Ирачки ратни авион F-I Мираж испалио је две егзосет ракете на амерички војни брод УСС Старк који је патролирао Персијским заливом, усмртивши 37 и ранивши 62 морнара. 27. мај — Порто је освојио Куп европских шампиона победом у финалу над Бајерном. 28. мај — Деветнаестогодишњи Западни Немац Матијас Руст прелетео је спортским авионом "Цесна" од Хелсинкија до Москве и спустио се на Црвени трг, прошавши непримећено кроз совјетски ваздушни простор. Јун 12. јун — Бивши цар Централноафричке Републике Жан Бедел Бокаса је осуђен на смрт због злочина извршених током 13-годишње владавине. Јул Септембар 3. септембар — У касарни ЈНА у Параћину, војник Азиз Кељменди усмртио је на спавању четири војника, а шесторицу ранио. 24. септембар — Драгиша Павловић је на Осмој седници ЦК СКС разрешен чланства у Председништву ЦК СК Србије. 27. септембар — На 8. седници Централног комитета Савеза комуниста Србије тврда струја тадашњег председника ЦК СК Србије Слободана Милошевића је однела победу над умереном политиком председника Председништва Србије Ивана Стамболића. Октобар 6. октобар — Јан Тиман је победио на шаховском турниру у Тилбургу. 19. октобар — Као одмазда за иранске нападе на бродове у Персијском заливу, Ратна морнарица Сједињених Америчких Држава је онеспособила три иранске нафтне платформе. Новембар 18. новембар — 31 особа је погинула у пожару у лондонској најпрометнијој станици метроа Кингс крос Сент Панкрас. Децембар 8. децембар — Израелски оклопни транспортер је у саобраћајној несрећу усмртио четири палестинске избеглице на граничном прелазу са појасом Газе, изазвавши Прву интифаду. 14. децембар — Иван Стамболић разрешен дужности председника Председништва СР Србије, и на његово место дошао пензионисани генерал ЈНА, Петар Грачанин. 20. децембар — У судару филипинског ферибота Доња Паз и једног танкера, најтежој мирнодопској несрећи на мору, преживело је 24 од 4.397 путника и чланова посаде ферибота. Рођења Јануар 2. јануар — Нађа Хигл, српска пливачица 4. јануар — Абубакар Умару, камерунски фудбалер 7. јануар — Стефан Бабовић, српски фудбалер 9. јануар — Паоло Нутини, шкотски музичар 11. јануар — Џејми Варди, енглески фудбалер 12. јануар — Наја Ривера, америчка глумица, певачица и модел (прем. 2020) 12. јануар — Салваторе Сиригу, италијански фудбалски голман 15. јануар — Анђела Булатовић, црногорска рукометашица 20. јануар — Еван Питерс, амерички глумац 20. јануар — Марко Симончели, италијански мотоциклиста (прем. 2011) 20. јануар — Роберт Фара, колумбијски тенисер 24. јануар — Луис Суарез, уругвајски фудбалер 24. јануар — Вејн Хенеси, велшки фудбалер 25. јануар — Ивана Вуковић, српска глумица 26. јануар — Себастијан Ђовинко, италијански фудбалер 26. јануар — Гојко Качар, српски фудбалер 26. јануар — Ригоберто Уран, колумбијски бициклиста 27. јануар — Иван Паунић, српски кошаркаш Фебруар 2. фебруар — Жерард Пике, шпански фудбалер 4. фебруар — Луција Шафаржова, чешка тенисерка 5. фебруар — Хенри Голдинг, британско-малезијски глумац, модел и ТВ водитељ 5. фебруар — Дарен Крис, амерички глумац и музичар 5. фебруар — Хана Селимовић, српска глумица 5. фебруар — Кертис Џерелс, амерички кошаркаш 7. фебруар — Бри Бенет, америчка порнографска глумица 7. фебруар — Анте Томић, хрватски кошаркаш 8. фебруар — Хави Гарсија, шпански фудбалер 8. фебруар — Каролина Костнер, италијанска клизачица 9. фебруар — Мајкл Б. Џордан, амерички глумац и продуцент 9. фебруар — Роуз Лезли, шкотска глумица 12. фебруар — Жереми Шарди, француски тенисер 14. фебруар — Едисон Кавани, уругвајски фудбалер 18. фебруар — Скин Дајмонд, америчка порнографска глумица 19. фебруар — Суад Шеховић, црногорски кошаркаш 20. фебруар — Мајлс Телер, амерички глумац 21. фебруар — Ешли Грин, америчка глумица и модел 21. фебруар — Елен Пејџ, канадска глумица и продуценткиња 22. фебруар — Серхио Ромеро, аргентински фудбалер 23. фебруар — Бојан Божовић, српски тенисер и тениски тренер 23. фебруар — Марија Петронијевић, српска глумица и ТВ водитељка 24. фебруар — Марко Ђурковић, српски кошаркаш 27. фебруар — Миленко Тепић, српски кошаркаш 28. фебруар — Антонио Кандрева, италијански фудбалер Март 1. март — Кеј Си Риверс, амерички кошаркаш 1. март — Кеша Сиберт, америчка музичарка 5. март — Блаж Кавчич, словеначки тенисер 5. март — Ана Чакветадзе, руска тенисерка 8. март — Сара Ренар, хрватска музичарка 16. март — Џамонт Гордон, амерички кошаркаш 19. март — Милош Теодосић, српски кошаркаш 24. март — Рамирес, бразилски фудбалер 28. март — Кегни Лин Картер, америчка порнографска глумица 29. март — Марк Валијенте, шпански фудбалер 29. март — Денеш Варга, мађарски ватерполиста 31. март — Војислава Лукић, српска тенисерка Април 1. април — Џена Пресли, америчка порнографска глумица 4. април — Сара Гадон, канадска глумица 4. април — Сами Хедира, немачки фудбалер 9. април — Џеси Макартни, амерички музичар и глумац 10. април — Немања Александров, српски кошаркаш 10. април — Шеј Мичел, канадска глумица, модел и списатељица 11. април — Џос Стоун, енглеска музичарка 12. април — Брендон Јури, амерички музичар, најпознатији као певач групе -{Panic! at the Disco}- 16. април — Ченк Акјол, турски кошаркаш 16. април — Арон Ленон, енглески фудбалер 18. април — Роузи Хантингтон Вајтли, енглески модел, глумица и дизајнерка 18. април — Иван Тричковски, македонски фудбалер 19. април — Марија Шарапова, руска тенисерка 22. април — Давид Луиз, бразилски фудбалер 24. април — Јан Вертонген, белгијски фудбалер 28. април — Андрија Прлаиновић, српски ватерполиста 28. април — Зоран Тошић, српски фудбалер 28. април — Робин Шулц, немачки музичар, ди-џеј и музички продуцент 29. април — Кијара Дајана, америчка порнографска глумица и модел 29. април — Сара Ерани, италијанска тенисерка 29. април — Џеф Ерс, амерички кошаркаш Мај 1. мај — Леонардо Бонучи, италијански фудбалер 2. мај — Филип Филиповић, српски ватерполиста 4. мај — Хорхе Лоренцо, шпански мотоциклиста 4. мај — Сеск Фабрегас, шпански фудбалер 6. мај — Дрис Мертенс, белгијски фудбалер 8. мај — Јована Адамовић, српска кошаркашица 10. мај — Али Хејз, америчка порнографска глумица 13. мај — Кендис Кинг, америчка глумица и музичарка 15. мај — Ерсан Иљасова, турски кошаркаш 15. мај — Марко Јагодић Куриџа, српски кошаркаш 15. мај — Леонардо Мајер, аргентински тенисер 15. мај — Енди Мари, британски тенисер 15. мај — Тајрис Рајс, америчко-црногорски кошаркаш 18. мај — Луисана Лопилато, аргентинска глумица, модел и певачица 22. мај — Артуро Видал, чилеански фудбалер 22. мај — Новак Ђоковић, српски тенисер 24. мај — Фабио Фоњини, италијански тенисер 27. мај — Мајкл Брамос, грчки кошаркаш 27. мај — Жервињо, фудбалер из Обале Слоноваче 27. мај — Драган Зековић, српско-црногорски кошаркаш 27. мај — Хосе Алберто Кањас, шпански фудбалер Јун 8. јун — Саманта Сејнт, америчка порнографска глумица 11. јун — Марсел Илхан, турски тенисер 13. јун — Џон Брајант, амерички кошаркаш 13. јун — Милош Терзић, српски одбојкаш 16. јун — Фабијен Козер, француски кошаркаш 17. јун — Кендрик Ламар, амерички хип хоп музичар и музички продуцент 18. јун — Борис Савовић, црногорски кошаркаш 20. јун — Асмир Беговић, босанскохерцеговачки фудбалски голман 23. јун — Нандо де Коло, француски кошаркаш 24. јун — Лионел Меси, аргентински фудбалер 26. јун — Самир Насри, француски фудбалер 27. јун — Ед Вествик, енглески глумац и музичар 29. јун — Џена Ли, француска музичарка Јул 3. јул — Себастијан Фетел, немачки аутомобилиста 5. јул — Андрија Калуђеровић, српски фудбалер 6. јул — Кејт Неш, енглеска музичарка 8. јул — Маја Беровић, босанскохерцеговачко-српска певачица 14. јул — Сара Канинг, канадска глумица 18. јул — Лијана Свит, мађарска порнографска глумица 22. јул — Андреј Голубјев, казахстански тенисер руског порекла 23. јул — Луиз Густаво, бразилски фудбалер 25. јул — Еран Захави, израелски фудбалер 27. јул — Марек Хамшик, словачки фудбалер 28. јул — Немања Петрић, српски одбојкаш 28. јул — Софија Рајовић, српска глумица, ТВ водитељка и модел 28. јул — Педро Родригез, шпански фудбалер 29. јул — Хенесис Родригез, америчка глумица 31. јул — Алекса Поповић, црногорски кошаркаш Август 1. август — Јаго Аспас, шпански фудбалер 5. август — Лекси Бел, америчка порнографска глумица 7. август — Сидни Крозби, канадски хокејаш 16. август — Ана Мандић, српска глумица 19. август — Нико Хилкенберг, немачки аутомобилиста, возач Формуле 1 22. август — Миша Зверев, немачки тенисер руског порекла 22. август — Драгана Косјерина, српска новинарка и ТВ водитељка 23. август — Дарен Колисон, амерички кошаркаш 25. август — Блејк Лајвли, америчка глумица 25. август — Ејми Макдоналд, шкотска музичарка 25. август — Владимир Штимац, српски кошаркаш 26. август — Ана Антонијевић, српска одбојкашица 26. август — Лука Дрча, српски кошаркаш 26. август — Рајли Стил, америчка порнографска глумица 29. август — Марко Подрашчанин, српски одбојкаш 30. август — Ненад Томовић, српски фудбалер Септембар 6. септембар — Андреа Лекић, српска рукометашица 7. септембар — Александра Вознијак, канадска тенисерка 7. септембар — Еван Рејчел Вуд, америчка глумица и модел 8. септембар — Дерик Браун, амерички кошаркаш 8. септембар — Виз Калифа, амерички музичар и глумац 9. септембар — Андреа Петковић, немачка тенисерка 9. септембар — Афроџек, холандски музички продуцент и ди-џеј 9. септембар — Милан Станковић, српски музичар 11. септембар — Тајлер Хочлин, амерички глумац 13. септембар — Цветана Пиронкова, бугарска тенисерка 13. септембар — Александра Станишић, српска новинарка и ТВ водитељка 14. септембар — Гашпер Видмар, словеначки кошаркаш 22. септембар — Здравко Кузмановић, српски фудбалер 22. септембар — Тејона Парис, америчка глумица 22. септембар — Том Фелтон, енглески глумац 28. септембар — Хилари Даф, америчка певачица, глумица, модни дизајнер, предузетник, текстописац и композитор 28. септембар — Филип Ђорђевић, српски фудбалер 30. септембар — Драгана Дабовић, српска глумица Октобар 1. октобар — Ваут Пулс, холандски бициклиста 2. октобар — Џо Инглс, аустралијски кошаркаш 7. октобар — Сем Квери, амерички тенисер 7. октобар — Лорен Мејбери, шкотска музичарка и новинарка, најпознатија као суоснивачица и певачица групе -{Chvrches}- 18. октобар — Зек Ефрон, амерички глумац и певач 19. октобар — Самјуел Грот, аустралијски тенисер 23. октобар — Милан Борјан, српско-канадски фудбалер 25. октобар — Блек Анђелика, румунска порнографска глумица 28. октобар — Френк Оушен, амерички музичар, музички продуцент и фотограф 29. октобар — Туве Лу, шведска музичарка Новембар 1. новембар — Илеана Де Круз, индијска глумица и модел 3. новембар — Кортни Барнет, аустралијска музичарка 5. новембар — Кевин Џонас, амерички музичар и глумац, најпознатији као члан групе -{Jonas Brothers}- 6. новембар — Ана Ивановић, српска тенисерка 9. новембар — Хајди Вотерс, америчка порнографска глумица 15. новембар — Серхио Љуљ, шпански кошаркаш 16. новембар — Карлос Окендо, колумбијски бициклиста 17. новембар — Искра Брајовић, српска глумица 19. новембар — Тара Вајт, чешка порнографска глумица 22. новембар — Маруан Фелаини, белгијски фудбалер 28. новембар — Карен Гилан, шкотска глумица, редитељка и сценаристкиња Децембар 9. децембар — Хикару Накамура, амерички шахиста 18. децембар — Мики Андо, јапанска клизачица 18. децембар — Алина Плугару, румунска порнографска глумица 19. децембар — Карим Бензема, француски фудбалер 19. децембар — Данијел Хакет, италијанско-амерички кошаркаш 22. децембар — Едер, португалски фудбалер 26. децембар — Михаил Кукушкин, казахстански тенисер 30. децембар — Томаз Белучи, бразилски тенисер Смрти Јануар 18. јануар — Серђо Блажић, хрватски музичар 25. јануар — Асим Ферхатовић, југословенски фудбалер (* 1933) 25. јануар — Предраг Милосављевић, српски сликар 29. јануар — Ђуро Кладарин, југословенски генерал и народни херој Југославије Фебруар 3. фебруар — Владимир Мошин, руски историчар 7. фебруар — Клаудио Виља, италијански музичар 22. фебруар — Енди Ворхол, амерички сликар и режисер (* 1928) Март 3. март — Дени Кеј, амерички позоришни и филмски глумац (* 1911) 19. март — Луј де Број, француски физичар (* 1892) 21. март — Роберт Престон, амерички глумац 27. март — Стане Кавчич, југословенски политичар Април 9. април — Виктор Бонч-Брујевич, руски физичар 11. април — Примо Леви, италијански хемичар 19. април — Столе Јанковић, српски редитељ 30. април — Марк Аронсон, амерички астроном Мај 3. мај — Далида, француска глумица и певачица 14. мај — Рита Хејворт, америчка глумица 22. мај — Миленко Бојанић, југословенски политичар 27. мај — Џон Хауард Нортроп, амерички хемичар Јун 2. јун — Андрес Сеговија, шпански гитариста 13. јун — Џералдина Пејџ, америчка глумица 22. јун — Фред Астер, амерички глумац 27. јун — Ратко Дугоњић, југословенски политичар 29. јун — Миле Узелац, југословенски генерал и народни херој Југославије Јул 8. јул — Фрањо Велфл, југословенски фудбалер 28. јул — Шиме Вучетић, хрватски књижевник Август 1. август — Пола Негри, пољско-америчка глумица 7. август — Михаило Апостолски, југословенски и македонски политичар, генерал и историчар и народни херој Југославије 17. август — Рудолф Хес, немачки политичар 26. август — Радован Вукановић, југословенски генерал и народни херој Југославије 28. август — Џон Хјустон, амерички глумац и редитељ 29. август — Ли Марвин, амерички глумац Септембар 25. септембар — Карло Мразовић, југословенски генерал и политичар и народни херој Југославије 25. септембар — Мери Астор, америчка глумица 29. септембар — Часлав Ђаја, српски математичар Октобар 13. октобар — Светополк Пивко, словеначки машински инжењер 26. октобар — Андреј Колмогоров, руски математичар 26. октобар — Светолик Никачевић, српски глумац 28. октобар — Андре Масон, француски сликар Новембар 10. новембар — Сени Кунче, нигерски генерал и политичар 18. новембар — Жак Анкетил, француски бициклиста и петоструки победник Тур де Франса (* 1934) 22. новембар — Гедеон Богдановић, југословенски генерал и политичар и народни херој Југославије 30. новембар — Бошко Каралић, народни херој Југославије Децембар 1. децембар — Џејмс Болдвин, амерички књижевник 17. децембар — Маргерит Јурсенар, белгијска књижевница Нобелове награде Физика — Георг Беднорц и Карл Александер Милер Хемија — Доналд Џ. Крам, Жан-Мари Лен и Чарлс Џ. Педерсен Медицина — Сусуму Тонегава Књижевност — Јосиф Бродски Мир — Оскар Аријас Санчез (Костарика) Економија — Роберт Солоу (САД) 1980-е 81987