Тибор Живковић ЈУЖНИ СЛОВЕНИ ПОД ВИЗАНТИЈСКОМ ВЛАШЋУ (600-1025) Доба насељавања Словена Део: "Доба насељавања Словена" Нема сумње да је једно од најчешће разматраних питања у грчкој средњовековној историографији - време досељавања Словена у Хеладу и Македонију. Неретко је одговор на ово питање био исувише оптерећен снажним националним ос 4000 77;ћањем појединих историчара, како хеленских тако и словенских, што је у много чему отежавало пут који је водио одговору на бројна питања о Словенима Хеладе и Македоније. Баш као и у случају Словена који су доспели на Пелопсово острво, тако је и присуство Словена Хеладе и Македоније, старија грчка историографија, чија је перјаница био К. Сатас, потпуно одбацивала, допуштајући да су се Словени најјужније према Грчкој населили на обронцима Хема (дан. планина Балкан), а да су на простор Македоније и Хеладе доспели у склопу колонизационих мера византијских царева током VII и VIII века. Међутим, за разлику од Словена Пелопонеза, који су углавном веома рано подлегли хеленизацији, са изузетком Милинга који су до у турско доба сачували извесну посебност, Словени Македоније, посебно у областима Водена, Костура, Кожана, сачували су свој језик све до у модерно доба.433 Тим пре је било теже негирати њихово постојање, али је зато највећа пажња била усмерена према времену њиховог досељавања. Тачно је да су македонски Словени могли да буду насељени у овим областима и током ратова измећу Самуила и Василија II (976 - 1014) илп касније, после пропасти такозваних устанака Петра Одељана 1040. и Ђорђа Војтеха 1072. године.434 Насељавање опустелнх области Балкана постала је потреба и стална пракса византијске администрације у XI веку. Међутим, старији византијски извори веома рано и сразмерно често помињу Словене у Хелади и Македонији, те је јасно да су они тамо доспели сасвим сигурно већ од VII века. Као и у случају Словена Пелопонеза, када су једном коначно одбачене претеране и потпуно супротне поставке Ј. Фалмерајера и К. Сатаса, остало је да се утврди време доласка Словена у Грчку, односно у Македонију. Размотре ли се ставови словенских и грчких научника веома јасно могу да се уоче два основна мишљења. Према старијој грчкој историографији Словени су у Хеладу и Македонију доспели и тамо се трајно населили тек од друге половине VIII века у склопу мера насељавања које су предузимали византијски цареви, док је словенска историографија заступала мишљење о ранијем присуству, већ од седамдесетпх година VI века. Тако је једна научна струја ишла за тим да насељавање Словена помери што је могуће дубље у средњи век, истовремено умањујући њихов број, док је друга тежила да докаже словенско присуство на простору јужно од Дунава већ од позне антике. Нема сумње да су оба мишљења израсла из националног романтизма упркос томе што су се оба избистрила знатно после добро знаног феномена романтичарске историографије која је обележила углавном другу половину XIX века. О још радикалнијим мишљењима о присуству Словена у Подунављу и на Балканском полуострву већ од III или IV века, није потребно посебно 4000 088;асправљати јер такве тврдње потпадају под исту раван као и мишљења грчких научника који насељавање Словена нису допуштали јужније од Хема. Једно од кључних питања које се поставља приликом разматрања времена словенског насељавања Грчке јесте доследна употреба географских или административннх појмова које су користили византијски писци VI и VII века. Од посебног је значаја за модерну историографију како схватити појмове Илирик или Хелада. Које области византијски писци имају на уму када кажу да су, на пример, Словени опустошили Тесалију и Хеладу, Кикладе, читаву Ахају, Епир и највећи део Илирика? Очигледно је да извори не могу да буду посматрани једнострано и по неком унапред назначеном обрасцу. Писци су били различитог образовања, друштвене припадности н занимања. Неки су се, описујући варварске упаде, придржавали строго административних појмова, док су други угрожена подручја називали према именима која су се развијала током дужих временских раздобља и означавала поједина гео-политичка подручја. Хелада је тако, може се сасвим поуздано рећи, означавала простор који су сачињавале Атика, Беотија, Фокида, Локрида - дакле данашњу средњу Грчку, док је појам Илирик веома често био употребљаван да би се означио географски простор северно од Тесалије, другим речима, за Македонију, Дарданију, Мизију и Подунавље (Панонија). Ахаја је била данашњи Пелопонез, док Епир и Тесалија одговарају распростирању истоимених географских области које су се гео-политички уобличиле још у раној антици. Српска историографија, почев од Ст. Станојевића, који је у обимној расправи о Јужним Словенима поставио темеље хронологији словенског досељавања на Балканско полуострво, заступа од њега другачије мишљење да су Словени у околину Солуна и уопште у данашњу Грчку, доспели већ пре 584. године.440 Станојевићеве претпоставке, које је он прилично поуздано изложио, разложније је и са јачим аргументима одбранио, донекле изменио и учврстио Ф. Баришић. Први пут он је то учинио анализирајући "Чуда св. Димитрија Солунског", а други пут у коментарима "Чуда" у првој свесци Византијских извора за историју народа Југославије. У првој књизи он је у потпуности утемељио мишљење да су Словени у Македонији и околини Солуна били насељени и пре опсаде Солуна од 586. године, по свој прилици и пре 584. године. Баришићева истраживања употпунио је и Владислав Поповић, археолог. Поповићев рад оставио је снажан утицај и на грчку и француску историографију поводом питања о насељавању Словена. Грчка историографија веома дуго је истрајавала на каснијем насељавању Словена у околину Солуна, или, уколико је и прихватала крај VI или почетак VII века као почетак овог процеса, тежила је да г 4000 а прикаже као досељавање мирннх досељеника доспелих тамо уз благослов Царства. Такође, настојали су да број дошљака у што је могуће већој мери умање представљајући их као тек мањи део житеља Македоније или Хеладе. Чак и у неким од новијих радова грчких научннка, ово мишљење се и даље брани и доказује. Ипак, може се рећи да је код већине модерних грчких византолога преовладало мишљење о насељавању Словена у Грчку током првих деценија VII века. Једини историјски извор који говори о Словенима Македоније и Тесалије, јесте спис црквеног постања, а његово језгро чине нсторијски догађаји локалног значаја. Управо због хагиографске природе «Чуда», они који су тежили да умање број насељених Словена или помере време њиховог насељавања дубље у прошлост, истицали су како "Чуда" и нису прави историјски извор и да вести које пружају ваља узимати са опрезношћу и резервом. Непотребно је рећи да су исти истраживачи умели и те како да искористе одређене вести из "Чуда" уколико су оне могле да поткрепе њихова тумачења. Овакав селективан приступ изворима не може се подвести под појам критичког научног приступа. У погледу словенског насељавања у Хеладу и Македонију остаје да се одговори на неколико основних питања. Прво, потребно је одредити тачно значење појмова Хелада и Илирик који се јављају код извесног броја византијских писаца који бележе вести о упадима Словена. Друго, насељавање Словена требало би посматрати у огледалу војно-политичкпх збивања између Авара и Византије, двају главних противника на Балканском полуострву током друге половине VI и прве четвртине VII века. Треће, време словенског насељавања као и начин на који се оно одиграло, дају и одговор на питање о томе да ли су они у Хеладу и Македонију доспели као мирни колонисти или као завојевачи у потрази за пленом и земљом. Прво би требало одгонетнути тачно географско значење појмова Хелада, Илирик, Европа, који се јављају код византијсках писаца, а односе се на области које су варвари, да ли Словени или Авари, опустошили. Прокопије у својој «Тајној историји» пружа објашњење о појединим географским областима проткано и вестима о административној подели. Тако он каже да су Илирик и читаву Тракију, тј. све крајеве од Јонског залива (Јадранског мора) до предграђа Цариграда, међу којима су и Хелада и подручје Херсонеса, нападали Хуни, Словени и Анти. Према Прокопију, дакле, излази да административне јединице Илирик и Тракија, у правцу запад-исток, обухватају простор од Јадранског мора до Цариграда. У оквиру ових адмнистративних јединица, да би што тачније назначио области које су погођене пустошењима, он читаоцу саопштава да мисли и на Хеладу. Хелада је била део Илирика, али Прокопије ипак сматр 4000 а да је потребно и додатно напоменути да под Илириком он мисли и на Хеладу. Баш као што је Прокопије знао административну слику Царства, ту слику су пред собом имали и његови савременици, тако да њима, највероватније, није морао да објашњава да Хелада потпада под Илирик. Прокопије није ни желео да одваја Хеладу од Илирика, односно да објашњава оно што је опште познато. Његова намера је вероватно била да додатно појасни сву тежину варварскнх напада који се нису ограничили само на средишњи и северни Илирик, већ и на Хеладу која се налазила дубоко на југу ове административне јединице. Чини се као да појам Илирик у свакодневној употреби, дакле не у службеном саобраћању и актима, средином VI века почиње да се сужава на области северно од Хеладе првенствено се односећи на Дарданију, Мезију, Приобалну Дакију, Превалитану и Далмацију. Такође у "Тајној историји" Прокопије сажима административне и географске области подводећи их под један појам - Европа. Наиме, враћајући се на претходни исказ о варварским пустошењима, сада га користећи у другом значењу и пишући о Јустинијановој нечовечности јер није желео да опрости порез становницима пострадалих провинција, Прокопије, да би избегао ређање провинција које су пострадале, једноставно каже да су Хуни и Словени чптаву Европу опљачкали. Тако под Европом у географском смислу стоје Илирик и Тракија, а ту се, свакако, мисли и на Хеладу. Стога, из једног другог Прокопијевог податка, датираног у другу половину 550. године, према којем су Словени, упавши јужно од Дунава и подељени у три одреда, пустошили по читавој Европи, треба да се схвати да су они заправо нападали све области јужно од доњег Дунава, како средишњи и можда северни Илирик, тако Тракију и Хеладу. Писац временски близак Прокопију, који заправо наставља излагање о нсторијским збивањима тамо где је Прокопије стао, јесте Агатија. Тако Агатија саопштава да су Хуни под вођством Забрегана, у зиму 558/9. године, прешли Дунав и преко опустеле Мизије и Скитије стигли у Тракију. С пролећа су војску расподелили на више одреда од којих је један преко Македоније одаслат за Хеладу. Дакле, Агатија, сасвим сигурно може да се закључи, раздваја географске појмове Македонија и Хелада, уједно се придржавајући набрајања области према административном начелу - нпр. Мизија, Скитија, Тракија, Македонија, Хелада. Следећи византијски писац који помиње Хеладу као одредиште словенских напада јесте Менандар Протектор. Менадрова вест, која на први поглед изгледа прилично неодређено, гласи да су Словени пустошили Хеладу и да византијска војска није могла да им се супротстави јер је била заузета ратом на Истоку против Персије. Зарад тога, Византинци су упутили посланство 4000 Бајану, аварском хагану, 578. или 579. године, са молбом да удари на Словене како би их одвратили од пљачкања римске земље. Појам Хелада којим се служи Менандар различито је схватан и тумачен. Тако је А. Бон, на пример, веровао да под њим не треба посматрати Грчку у ужем смислу, већ шири простор Илирика, док је Д. Закитинос мнслио да под овим појмом треба подразумевати само северни део Балканског полуострва. Међутим, нема потребе за додатним претпоставкама и накнадним тумачењима ове Менандрове вести. Сасвим је изричито речено да Хелада овде означава управо ужу Грчку, како проистиче из дотадашње употребе овог појма код Прокопија или Агатије. Њима временски близак Менандар само следи лексику својих претходника. Већ под 581. годином, код Менандра стоји податак да су се Словени прикупљали према Тракији и да су је опљачкали као и многе друге земље. Очигледно је да под Тракијом ваља тражити истоимену административну област, док под многим другим земљама треба подразумевати бројне провинције Илирика међу којима је могла бити и Хелада. Менандров савременик, Евагрије, осврћући се, истина ретко, на политичке догађаје у својој "Црквеној историји", каже да су Авари, по свој прилици 584. године, опустошили и целу Хеладу. Евагрије, наиме, прво набраја градове који су приликом аварског упада пострадали, па тако ређа Сингидунум, Анхијал и потоњи аварски продор до Дугог зида испред Цариграда, да би на крају додао и целу Хеладу. Стога, очигледно је да се појам Хелада не односи на северни део Балканског полуострва јер је градове из тих области јасно одвојио завршавајући реченицу – и целу Хеладу . Дакле, поред пострадалих градова у северном и средишњем Илирику, као и Тракији, Авари су пљачкајући доспели и до уже Грчке. Шта се овде има у виду под целом Хеладом, да ли и Македонија и Тесалија или само области данашње Грчке јужно од ових провинција, тешко је рећи. Међутим, посматра ли се вест из "Чуда", где једно одељење словенске војске напада на Солун исте, 584. године, може се закључити да код Евагрија Хелада означава све области јужно од Македоније. Теофилакт Симоката, после Прокопија свакако најзначајнији внзантијски писац за истраживање најраније политичке историје Словена Балканског полуострва, пружа неколико драгоцених вести помоћу којих је могуће лакше разабрати које се географске области подразумевају под одређеним појмовима. Тако Симоката наводи да је славни град Сирмијум био на великом гласу код Ромеја који станују у Европи. Очигледно је да Европа овде означава, баш као и код ранијих византијских писаца читав Илирик и Тракију, а не трачку провинцију Европу. Једна друга Симокатина вест, према којој су подунавски градови, почев од Сингидунума, били не 4000 ;припремљени током аварског напада 584. године, донекле уноси пометњу у схватање појма Тракија. Наиме, Симоката каже да су ови градови били без заштите јер је по читавој Тракији због мира била завладала силна небрижљивост. Тако излази да је Сингидунум за Симокату град у Тракији, како је то схватио и анонимни писац МХ. Међутим, Симокатин податак може да се схвати другачије и далеко исправније, уколнко се разуме да је одбрана подунавских области била тада у надлежности трачког заповедника (magister militium per Thracias ) и да су се заправо тамо налазиле главне византијске снаге. Да Симоката не брка административне појмове Илирик и Тракија, сасвим је јасно на основу његовог даљег излагања када каже да су Авари заузели Августу и Виминацијум - славне градове који припадају Илирику. Дајући оцену о аварским походима 584/5. године, Симоката наглашава да су они заправо пљачкали Европу — другим речима географску област у којој се налазе административне јединице Илирик и Тракија. Изнова, под Европом ваља подразумевати и Хеладу. Према другој књизи "Чуда", о чему ће више речи бити доцније, изузетно јасно су приказане области које су пострадале од Словена у првим годинама Ираклијеве владавине, тачније 614/5. године. Писац каже да су Словени опљачкали читаву Тесалију и острва око ње и Хеладе , затим Кикладска острва и Ахају, Епир и највећи део Илирика и део Азије. Из пишчевог излагања тако излази да се под Хеладом мора схватити област јужно од Тесалије. Управо ово начело и следи највећи број историчара. На основу наведених примера може се закључити да су Словени упадајући преко Дунава веома рано угрожавали и саму средишњу Грчку која је за византијске писце обележена именом Хелада. Ови упади, који су допирали све до Хеладе, почели су још за владавине Јустинијана I, око 550. године, а трајали су седамдесетих и осамдесетих година VII века. Напади су некада билн у склопу аварско-византијских ратова у којима су Словени, било као аварски поданици, када су у питању панонски Словени, било самостално, када су у питању независни од Авара и Византинаца Словени са доњег Дунава, нападали на византијске области. Словени који су тада доспели јужно од Дунава нису се тамо и насељавали. Истина, они су понекад знали, у зависности од успеха похода, да се задрже, односно одрже, две или три године на земљишту Царства, привремено стварајући таборе за даље пљачкашке походе, али ови упади нису имали особину сталног насељавања. Иако су бројни историчари, тумачећи вести Јована Ефеског, Евагрија или Михаила Сиријског, сматрали да су Словени почетком осамдесетих година VI века трајно запосели одређена подручја Илирика, један далеко исцрпнији и у много чему поузданији извор од поменутих, чини се неправедно запостављk 4000 7;н у модерној историографији, саопштава да су нападачи били одбачени преко Дунава. Наиме, према Себеосовом делу: "Историја Ираклија", дознајемо да је цар (тј. Маврикије) наредио да се прикупе трупе из источних провинција, посебно јерменска коњица, пошто је са Персијанцима био у миру и није више имао неприлика око Сирије. - Ова велика армија, под командом Јерменина Мушела Мамикониена, напала је варваре и одбила их на другу обалу Дунава. Затим је, понесен успехом, Мамикониен кренуо за потученим непријатељем, прешао Дунав и прошавши кланце, почео да пали и пљачка непријатељску земљу. Међутим, варвари (тј. Словени) прво су тешко поразили јерменског војсковођу, а пошто су истовремено запосели и кланце за леђима Византинаца, пресекли су им линију повлачења. Само ретки преживели су се дочепали сигурности трачких утврђења, док је Мушел Мамикониен био заробљен и прибоден за дрво, уз које је и душу испустио. На вест о поразу, цар Маврикије је прикупио нову војску и наредио јој да се задовољи чувањем границе. Себеосов опис догађаја поуздано казује да су Византинци заправо кренули на Словене који су боравили на земљишту Царства, а да су после почетног успеха и протеривања непријатеља, продужили војну преко леве обале Дунава. Крај претходног поглавља, где говори о догађајима на Истоку, Себеос завршава освртом на прилике у Тракији, правећи тако увод у догађаје око Мамикониена. Наиме, он саопштава да су варвари који живе поред Тракије (тј. на левој обали Дунава) нападали и разарали по Царству бројним војскама. Спорна остаје година када се овај поход одиграо. Прво ваља приметити да Теофилакт Симоката о овом догађају очигледно не пише. Симоката, истина, у неколико наврата бележи да Словени или Авари насрћу на Тракију, 585-586. и 588. године. Према њему, Византинци предузимају прву озбиљну војну против Словена 592. године, пошто је Маврикије склопио мир са Хозројем II, па је могао трупе са Истока да пребаци у Европу. Међутим, како Симоката наставља, цар је лично повео војску према Анхијалу, али је због (неодређених) важних послова морао да прекине поход и да се врати у престоницу. Стога, Себеос, који Маврикија уошпте не помиње као врховног заповедника, сасвим сигурно не пише о овом походу. С друге стране, удар војсковође Приска на Словене из 594. године, такође није описан код Себеоса. Приликом овог похода Византинци су били победници, а не поражени, како следи из Себеосовог описа војног похода. Такође, заповедник византијске војске био је Јерменнн Мамикониен, док је код Симокате јасно наведен Приск. Поход царевог брата Петра из 595. године, када су Византинцп тешко потучени, што може да подсети на пораз описан код Себеоса, такође не може да буде узет у разматрање из једноставног р 4 072; 3ff2 злога што је код Себеоса као заповедник поменут Мамикониен, а не Петар. Иако су, према Симокати, били поражени, Византинци су ипак успелл да се, заједно са заповедником, повуку преко Дунава. Код Себеоса, пак, скоро да се нико од византијских војника није спасао, укључујући и заповедника. Треба обратити пажњу и на редослед Себеосовог излагања јер је ова византијска војна преко Дунава описана два поглавља пре одељка где постоји хронолошка одредница - шеста година Хозројеве владавине, то ће рећи 596/7. година. Дакле, сасвим сигурно, Мамикониенов поход пада пре 596/7. године. Како дознајемо од Симокате, Маврикије је 592. године кренуо на варваре који су живели на левој обали Дунава, па тако излази да је поход јерменског војсковође био раније. Такође, важно је приметити да Себеос каже како је Маврикије пребацио трупе са Истока зато што није више имао невоља са Персијанцима око Сирије, а не зато што је склопио мир. Како је мир са Персијанцима склопљен у пролеће 591. године, Мамиконијенов поход пада свакако и пре 591. годвне. Последица његовог похода је била да су Словени који су до тада боравили на земљишту Царства коначно одбачени на леву обалу Дунава. Највероватннје је Маврикијев поход био замишљен као наставак Мамикониеновог, отуда и његово наређење да се после пораза јерменског заповедника нова војска прикупи дуж дунавске обале. Напослетку, како код Симокате последњи велики словенски упад преко Дунава у Тракију пада у 588. годину, излази да је Мамикониенов поход био између 589. и 591. године, а по свој прилици у пролеће 590. године. Код Теофилакта Симокате постоје два податка која се могу довести у везу са писањем Себеоса о сређивању прилика у Сирији. Тако, Симоката пише да је војсковођа Герман, у лето 588. године, тешко поразио Персијанце код Мартирополиса, а потом, у јесен 589. године. још блиставију победу је однео заповедник Коментиол код Сисарбанона. У оба случаја последице персијског пораза биле су јачање византијског положаја у Сирији. Стога, када Себеос наводи да је био мир (а не да је склопљен мир) и да није било више тешкоћа око Сирије, излази да он на уму има управо збивања из 588 - 589. године, када су Византинци одбили Персијанце од Сирије. Иако је мир са Персијом коначно склопљен 591. године, већ у јесен 589. године, побуном војсковође Барама против персијског цара Хормизда, отпочела је унутрашња борба за власт у самој Персији. Стога, Себеосов податак да је Маврикије могао да пребаци знатније снаге са Истока у Тракију, биће по свој прилици тачан. Јован Ефески, који пише да варвари живе на територији Царства већ четири године, преминуо је неку годину пре 588. па тако и није могао да опише византијску победу и протеривање Словена преко Дунава. Његов познији настављач, Михаило Сиријски, пошто ов 4000 1091; вест није нашао код Ефеског, чијим се делом иначе обилато користио, стога и не пише о овом догађају. Изгледа да је ово протеривање Словена остало забележено и у Менологију Василија, када је светн Јован Пустињак, који је живео током владавине царева Јустина II, Тиберија и Маврикија, (цариградски патријарх 592-595. године) својим усрдним молитвама допринео да варварски народ буде истеран нз Македоније. Слично би се могло закључити на основу писма папе Григорија Великог од марта 592. године, Јовину, prefecto Illyrici који је средио прилике у Илирику пошто су један део провинције варвари опустошили. Посматрају ли се свеукупни словенски упади преко Дунава, може се приметити да су они између 578/9 - 584. године досегли врхунац и да је време прерастања пљачкаших препада у насељавање било само питање тренутка. Због чега већ тада Словени нису учврстили своја прва насеља јужно од Дунава остаје у магли претпоставки, али би један од главних разлога за њихово враћање преко Дунава могли бити Авари, који су их тада надзирали. Другим речима, панонски Словени су походе на Илирик вршили у склопу аварске војске или хаганових ширих војних делања, дакле као војници, а не као мноштво које се са породицама запутило у неку нову, обећану земљу. Једини Словени који су можда могли да почну насељавање према Малој Скитији (дан. Добруџа) и Тракији, били су независни Словени са доњег Дунава (тзв. Влашки Словени). Међутим, на основу византијских похода скраја VI и почетка VII века, преко Дунава, јасно је да су они тада још увек само повремено упадали и пљачкали византијске провинције у Тракији. Њихов покушај дужег задржавања у царским провинцијама током осамдесетих година VI века осујетио је, како из горе наведеног испитивања извора следи, јерменски војсковођа Мушел Мамикониен. Несумњиво најважнији извор на основу кога се може са већом извесношћу рећи када су Словени почели да се насељавају јужно од Дунава, јесу "Чуда св. Димитрија". Управо у другој књизи "Чуда" (прво чудо), налази се одговор на кључно питање о времену насељавања Словена у Македонију, Хеладу и Епир. Међутим, пре него што се упустимо у разјашњавање вести које пружају "Мiracula" II, 1, ваља се посветити првој књизи "Чуда" у којој се такође помињу Словени за које су неки историчари били дубоко уверени да су у околини града св. Димитрија живели већ од осме деценије VI века. Једнодневни напад Словена на Солун из 584. нли 585. године,479 требало би посматрати као саставни део аварско-византијских борби тих година. Краткотрајни напад на град, који се не може посматрати као опсада, већ искључиво као препад успешно одбијен од стране градског гарнизона и самих грађана, био је дело само једног словенског одреда од 5 000 људи који је, одвојивши се од главнине, која је тада на 4000 112;вероватније била негде у Тракији, добио задатак да веже неке византијске снаге за себе. Тумачење које је пружио Ф. Баришић, да су ови Словени живели у околини Солуна, тешко може да буде доказано и засновано је на слободнијем тумачењу вести из "Чуда".480 Пошто писац "Чуда" бележи да се тих дана нису проносили никакви гласови о варварима, његов исказ је послужио као основа за бројне претпоставке. Тако је Ф. Баришић ово разумео као да су Словени већ тада живели у Македонији, недалеко од Солуна, управо као и П. Лемерл. Међутим, Јованов исказ постаје јаснији када се размотре укупни односи Авара и Византије 584. или 585. године. Наиме, рат између Авара и Византије, започет 584. године, почетком 585. године прекинут је примирјем када је хаган добио тражено повећање данка у висини од 20 000 номизми. У том смислу, када су се Словени изненада појавили у марту исте године под Солуном, грађани су били затечени јер су знали да је на снази примирје. Због примирја, дакле, владало је уверење да нема никакве опасности по град, па се због тога о варварима и нису могли проносити гласови. Када је хаганов посланик у јесен 585. године дошао у Цариград да преузме годишњн данак, цар га је затворио, разљућен што хаган не поштује одредбе мировног уговора, већ наставља да пљачка по Европи. Другим речима, Словени који су од пролећа до јесени пљачкали по Илирику, били су по свој прилици одаслати у ове походе од хагана. Прва озбиљнија словенска опсада Солуна одиграла се 586. године и трајала је од понедељка 23. до недеље 29. септембра. Према "Мiraculа" I, 13, у то време је аварски хаган тражио нешто од цара Маврикија, који је његов захтев одбио па је хаган, жељан освете, прикупио подложне му Словене и послао их на Солун. Заправо, како саопштава добро обавештени Симоката, хаган је само тражио повод да би наставио рат. У склопу овог рата Словени под влашћу Авара извели су напад на Солун. Грађани, који су били обавештени о кретању варварске војске, рачунали су да ће они до града приспети тек за пет дана,490 што може да значи само једно - Словени који су опседали Солун 586. године нису живели у околини града. Истина, нападачи су се под солунским зидинама појавили већ наредног дана, у ноћи између недеље и понедељка 22/3. септембра, али то никако не значи да су тако брзо доспели до града зато што су живели у непосредној близини, већ пре значи да су грађани обавештење о њиховом кретању добили са закашњењем од неколико дана, односно обавештени су о доласку варвара док су ови већ увелико били на маршу. Други недвомислени податак који указује да у то време око Солуна није било Словена нити њихових насеља, јесте да су сами грађани тада први пут имали прилику да изблиза виде непријатеље како опседају. Сматрајући напад из 585. године опсадом, 4000 41;аришић комбинује да писац "Чуда" жели да каже да становници Солуна пре овог напада из 586. године нису никада видели толику варварску војску, а не да уопште нису видели варваре. Међутим, писац "Чуда" је овде веома јасан из једноставног разлога што напад из 585. године и није напад или опсада, већ краткотрајан вишечасовни препад који се истог дана окончао подаље од градских зидина. Стога, пишчев исказ да становници пре 586. године нису видели варварску војску при опседању без сумње је потпуно тачан и само потврђује да Словени тада нису живелн око града св. Димитрија. Трећи податак, на основу кога се јасно уочава да Словени пре 586. године нису живели у околини Солуна, јесте пишчево излагање да су варвари дошли неочекивао и веома брзо опсели град тако да је приличан број житеља остао на њивама, док је велики део војске, заједно са заповедником града, боравио негде у Хелади. Најзад, четврти податак из кога јасно следи да Словени 586. године нису живели у околини Солуна јесте вест да су већ првог дана опсаде похарали читаву околину града и предграђа, скупљајући, првенствено, жито, воће и новац. Сасвим је извесно да нису уништавали сопствену имовину или ону коју су могли да претворе у личну добит. Грађани на њивама, војска на каквом задатку заједно са заповедником града негде у Хелади, јесу чињенице које несумњиво казују да град не би тако безбрижно дочекао нападаче који живе у непосредном суседству. Тешко је прихватити могућност да би на вест да су нападачи кренули према Солуну грађани били уверени да ће они до града доћи најбрже за пет дана. Из тог разлога Словени који су 586. године ударили на Солун живели су још увек не само подаље од Солуна, већ на левој обали Дунава у склавинијама које су тада биле под врховном влашћу Авара. Такође, са великом сигурношћу може се изнети мишљење да су ови Словени били из Паноније. Занимљиво је да су Словени, који су очигледно град опседали самостално, без додатних аварских трупа које би их надзирале, пошто се Авари у пишчевом излагању нигде и не помињу као учесници у опсади, почели већ другог или трећег дана у већем броју да пребегавају грађанима. Према исказима пребега становници су дознали да је аварски хаган сазнао да је у граду пре кратког времена владала куга и да градска посада располаже малим бројем бораца. Стога је Словене послао на град св. Димитрија уверавајући их да ће га лако освојити. Хаганова обавештења су била тачна, наиме куга је престала да бесни свега месец дана пре опсаде, што ће рећи да је у данима припреме похода она још увек трајала, а одразила се и на војну снагу Солуна. Боравак већег дела војске у Хелади, као и одлазак многих чиновника, заповедника скринија, у Цариград, указују на то да је код цара владал 4000 86; уверење да Солун није угрожен. Тако је, дакле, утисак у Цариграду био да ће се борбе водити подаље од Македоније и Хеладе, вероватно на доњем Дунаву и у Тракији. Из свега следи да је долазак Словена под Солун био само део ратног лукавства Авара да нападом на споредном правцу вежу део византијских снага. Стални прилив словенских пребега у вероватно је један од ретких примера у историји опсада и ратовања да нападачи прелазе опседнутима. Разлози за ову појаву могу се само наслутити. Како писац каже варварска војска је већ првог дана остала без залиха хране. Ово је сигурно драгоцен податак који указује на то да је поход био на брзину припремљен и сигурно га Авари, односно хаган, нису сматрали битним. Поред тога што су нападачи располагали опсадним справама - петроболама и хелеополама, њнхове посаде су били толико неискусне да камење које су хитали уопште није погађало градске бедеме, док су бацачи из града са великом тачношћу погађали отворе на справама нападача убијајући им посаде. Иако писац ово тумачи помоћу св. Димитрија, који је невидљивим нитима усмеравао поготке једних и промашаје других, из критичког приступа тумачењу поменутих вести излази сасвим јасно да су словенске посаде биле неуке и неувежбане, док су град браниле увежбане редовне трупе.


source: CulturaX

text: БиХ: Ухапшен радикални исламиста - Спутњик Србија 18:40 14 Јун 2021 БиХ: Ухапшен радикални исламиста 17:37 21.08.2016 (освежено 18:00 21.08.2016) Преузмите краћи линк https://rs.sputniknews.com/regioni/201608211107840760-vehabije-bih-hapsenje/ Вехабија Адем Карамуја ухапшен је данас у селу Ошве код Маглаја након што се предао полицији, после чега је спроведен на криминалистичку обраду у МУП Зеничко-добојског кантона. Карамуја је био у бекству више од десет дана. Он се заједно са раније ухапшеним Јасмином Батановићем терети за кривично дело изазивање опште опасности, јер је пуцао након што су мештани тражили да се искључи са локалног водовода који није платио. Карамуја је након пуцњаве замутио водовод и побегао у оближњу шуму, преноси "Блиц". Карамуја, који је од раније познат полицији јер је ухапшен у оквиру акције Дамаск и због повезаности с терористичким организацијама, био је у бегу од 8. августа, пренео је портал "Кликс".


source: fineweb

text: Начелник општине Вишеград Младен Ђуревић одржао је данас у свом кабинету састанак са власницима ријечних пловила на ријеци Дрини. „Циљ овог састанка је да се региструју чамци и бродићи и да се оформе Удружења, са циљем побољшања рада ријечних пловила, боље комуникације са локалном управом и због боље безбједности туриста“, рекао је начелник Ђуревић. Он је додао да је планирано у наредном периоду да се направи пристаниште и степениште, које би се налазило испод споменика Иве Андрића. „Власници ријечних пловила су напоменули да је пристаниште испод хотела мало, јер није довољно за брод и остале чамце“, истакао је Ђуревић. Он је рекао да ће општина Вишеград рекламирати власнике чамаца на општинском сајту и сајту Туристичке организације, како би помогла њихов рад, уколико и захтјеви општине буду испуњени, а то је да се региструју до краја јануара наредне године. Састанку је осим начелника, замјеника начелника општине и начелника одјељења присуствовало и шест власника ријечних пловила.


Поносан сам на нашу Србију, напредујемо великом брзином - | - Извор: Председништво Србије Председник Србије Александар Вучић објавио је данас на Инстаграм налогу "avucic" видео-снимак, у којем је навео да је поносан што је могао да води земљу "у не лако време" и поручио да Србија напредује великом брзином, брже од свих осталих европских држава. "Некада је довољно да ви имате свој мир, а народ нека просуди на изборима", поручио је Вучић у снимку, објављеном на Инстаграм налогу "avucic". Вучић је рекао да је поносан што је био председник Републике и што је могао да води земљу у не лако време. Поносан сам на нашу Србију! https://t.co/DUih8s5hFD— Александар Вучић (@avucic)November 3, 2021 "И из свега тога Србија је излазила, уз све проблеме и све тешке губитке, излазили смо економски све снажнији и снажнији. Наша земља напредује великом брзином, брже од свих осталих европских земаља. Успели смо да подигнемо земљу", нагласио је Вучић. Kако је додао, поносан је и на путеве и пруге у Србији. "Данас сви знају да ћемо градити много више. Сву инфраструктуру радимо много више и много брже, изградили смо болнице, клиничке центре, домове здравља. И срећан сам што смо много фантастичних пројеката урадили и верујем заиста да је одлична будућност пред Србијом", поручио је Вучић. Председник је испод снимка написао да је "поносан на нашу Србију". Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


text: Како постати амбасадор САД? Налазите се на страници > Почетна > Колумне > Како постати амбасадор САД? 01-03-2014 11:08:33 | | Глас Русије, фото: ЕПА/ vostok.rs | Системска корупција је највећа рак рана србског друштва – колико смо пута чули ову фразу од западних политичара у последњих 15 година. А какво је стање у најразвијенијој демократској држави у свету, како себе види САД? Системска корупција у САД је легализована. Сваки претендент на место америчког председника мора да сакупи, као минимум, милијарду долара – толико кошта председничка кампања. Тај новац неко мора да донира. А пошто у свету "нема бесплатног ручка", након ступања на функцију, председник мора на неки начин да се одужи својим финансијерима. Најмање што може да уради за њих је да им додели неку од државних функција, нпр. место амбасадора. Тако је недавно лондонски "Гардијан" објавио текст о троје кандидата на амбасадорска места у Норвешкој, Мађарској и Аргентини – Џорџу Цунису, Ној Мамет и Колин Бел који су заједно донирали Обамин реизбор са 4.2 милиона долара. Недавно, њихова именовања су изазвала бес јавности, када се на слушању у Сенату открило да су имали врло мало или нимало дипломатског искуства. Професионално удружење америчких дипломата ће у наредним данима одлучити да ли ће се јавно супротставити њиховим и сличним кандидатурама, које "имају консеквенце на националну безбедност САД и интересе много важније од појединачних држава или организација чији су представници". Прошле године, професори са универзитета Пенсилванија Јоханес Федерке и Денис Џет, користећи податке из доступних извора, изучавали су ко и колико је донирао у изборне фондове Барака Обаме. Добијене резултате су потом упоређивали са кадровском политиком Беле куће у ресору спољне политике. Испоставило се да око 30% амбасадорских функција држе пријатељи и спонзори председника Обаме. Најскупље су дипломатске мисије у Француској и Монаку. Оне се процењују на 6 милиона директних донацијама у фонд Обаме. Положај америчког амбасадора у Великој Британији кошта "бедних" 2,3 милиона долара. Исто тако, 2009 године избио је озбиљан скандал око именовања Луиса Сасмена на место амбасадора у Лондону. Он није имао никакво дипломатско искуство, а његова једина препорука је била то што је сакупљао новац за Обамину председничку кампању. То му није засметало да остане на тој функцији до 2013. године. То исто место је желела и главни уредник магазина Vogue Ана Винтур, која је била један од највећих Обаминих спонзора. Ипак, жеља јој се није испунила. Ни Обамин предходник Џорџ Буш није заборављао своје добротворе. За време свог мандата, најмање 40 своја финансијера поставио је на амбасадорска места. Тако је 2007. године на место амбасадора у Белгији, Буш одредио великог донатора својих кампања мултимилионера Сема Фокса. Суочен са отпором сенатора, Буш је прво повукао Фоксову кандидатуру, а потом, без сагласности сената, декретом му доделио амбасадорску функцију. Да би се укинула ова пракса, разматра се усвајање неке врсте правила по којима ће будући кандидат морати да има макар неко знање о култури и језику земље у коју се спрема да крене. Али то је већ будућност.


ОТВОРЕНО ПИСМО СРБА СА КОСОВА БОРИСУ ТАДИЋУ Када је Косово постало окупирано од стране Нато савеза под командом најјачих земаља на свету, са Косова су Срби били убијани, киднаповани, рањавани и протеривани... Тог јуна 1999. године многа деца су остала без родитеља, многа од њих знају њихове гробове, а многа не знају где им почивају најмилији. Куће и имања су нам претворена у пепео. Од нашег одласка са Космета на нашим огњиштима није остао камен на камену. Гробови су испретурани, а цркве оскрнављене . Од тада до данас прошло је осам година и ова страдања нису престала, без обзира што сте нас убеђивали да ће демократија допринети бољим начином живљења. Да Вас подесетимо ако то нисте учили у школама: Господо, главешине српске: На Косову и Метохији се налазе корени српског народа, ти корени нису стварани у Косовској Митровици. Крв Кнеза Лазара и десетина хиљада Срба је пала на Косову пољу, а Косово је, Ђаковица и Призрен, Пећ и Урошевац, Приштина и Подујево, Липљан и Обилић, Грачаница , Србица и Вучитрн и Гњилане, Ново Брдо, Косовска Каменица, Косовска Витина, Штимље... и Косовска Митровица и Лепосавић и Звечан.... Господине Тадићу: Када сте Ви председниче Србије гос 1719 1087;одине Тадићу у скупоценом аутомобилу са великом пратњом дошли на Косово 2004. године на поклон напаћеном српском народу донеели сте српску тробојку уз пратњу новинара државне телевизије. Ова слика обишла је Србију и те недеље била је ударна вест на телевизијама. Ми Срби са Косова никада нисмо изгубили своју веру и заставу иако су нам је поцепали ми је имамо у срцу. Ми знамо ко смо и шта смо, никада нисмо помислили да се радујемо туђој застави. Хвала вам што сте покушали да нам отворите очи, а нисте ни приметили да смо прогледали пре много векова. Оно што сте Ви могли да нам пружите не купује се парама, које олако трошите на ваше политичке кампање са једином жељом да по сваку цену управљате нашим упропашћеним животима. Новцем који сте потрошили у кампањи причајући истину и лажи могли сте да изградите једно село на Космету да нам се људи не снебивају по колективним смештајима свих ових година. Сетите нас се само пре избора јер речи изговорене на Косову попут оних Милошевићеви 3ffa х имају већу тежину од оних у препуној Београдсккој арени. Ако у Србији постоје грађани првог и другог реда занима нас где сврставате нас Србе са Космета? Слободанка Тасић је написала писмо вама, али се ни сама није надала да ћете га узети у обзир исто као и ово наше које упућујемо јавно вама посредством средстава информисања јер другачије не можемо стићи до вас. Прочитали сте Слободанкино писмо јер вам је ишло у прилог. Надамо се да ћете и ово наше прочитати дрхтавим глумачким гласом макар затворени у својој канцеларији. Данас сте одлучили да обиђете Косово и Метохију и опет сте дошли у село Церницу да изговорите славне речи које су мерене косовским кантаром знатно теже него оне у Србији.. Да ли сте запитали себе како је Србима после вашег одласка, како је оној деци чији је вршњак Милош убијен 2000. године пред својом кућом и зашто вам је потребно да се читава америчка машинерија подигне у ваздух да вас обезбеди јер би неко могао да вас убије. Нека вам никада није просто од косовске земље ако аплауз јадних Срба из Церницеи свихј Срба са Космета користите зарад добијања гласова на изборима. Ви господине Тадићу знате где идете после Косова, идете кући да мирно спавате. Сигурни сте да имате струју, воду и слободу. Сигурни сте да ваша деца одрастају без стресова, лепо одевена и да иду у школу одакле се сигурно враћају кући. Видели сте где деца у Церници уче школу. Видели сте то пре четири година, а видели сте и данас. Шта сте учинили да им поправите услове за учење? Дали сте их питали где се лече, како одлазе до школе, имају ли болницу у Косовском поморављу и где су паре обећане за њену градњу у једном српском селу у овој енклави? Ко су људи који представљају вашу политику у Косовском поморављу и на Косову и какво животно дело стоји иза њих? Молимо вас да нам наставници из ваше странке децу оцењују по знању , а не по страначкој припадности нас родитеља, да нас доктори третирају као пацијенте, а не да нас деле на демократе и радикале. Упозоравамо Вас да не покушавате да делите Косово и Метохију, на Косовску Митровицу и остатак Косова, јер ако морамо да поредимо то је као када вам је на телу битнији мали прст него цитаво тело. И на крају господине Тадићу и вама блиским људима желимо да поручимо: да се не играте нашим животима, да из наших живота избаците политику, да је нема у школама међу наставницима, у амбулантама и у осталим институцијама којима управљате, да нас силом не терају да гласамо за вас, јер умемо да проценимо дали то заслужујете ви или ваши противници. Хиљаде Срба из Косовског поморавља. preneto sa http://www.srbijazemljaheroja.com/wo...s/?page_id=832


БОРБА ЗА ВЕРУ - Упокојио се у Господу архимандрит Лазар Абашидзе, један од највећих антиекумениста данашњице Упокојио се у Господу архимандрит Лазар Абашидзе, један од највећих антиекумениста данашњице 17. августа 2018. године упокојио се у Господу архимандрит Лазар (Абашидзе), клирик Грузијске Православне Цркве, поборник чистоте Православља, мисионар, духовни писац и публициста, издавач, велики подвижник и противник црквеног модернизма и екуменизма. Архимандриг Лазар, родом из Абхазије, рођен је 25. августа 1939. године. После секуларног образовања, пострижен је у монаха 1980. године. Постављен је у манастир Бетанија (Грузија) у којем је благодарећи архимандриту Јовану Мајсурадзеу и схиархимандриту Јовану Мхеидзеу (савременим светима – Грузијска Православна Црква их је канонизовала 2003. године) установљен усредсређени монашки молитвени живот. Овај манастир је био први мушки манастир који је добио дозволу да буде отворен у совјетско вријеме, 1978. године. Године 1990. отац Лазар је живописао капелу Свете царице Тамаре. Тамо је добио звање архимандрита. Игуман Бетаније био је до 1997. године. У то време писао је о аскетици, молитви, паганским религијама и екуменизму. Архимандрит Лазар је аутор великог броја душекорисних књига и чланака, написаних за савремене православне хришћане, с краја 20. и почетка 21. века. Његови радови засновани су на учењу Светих Отаца и установама Православне Цркве. Архимандрит Лазар је често разобличавао духовне пороке, најчешће виђене на путу савременог човека, као што су окултизам, јога и други. Перу архимандрита Лазара припада, између осталог, и једна од најпознатијих књига у Русији, „Грех и покајање последњих времена: О тајним болестима душе“, која је последњих година доживела више издања. Отац Лазар је посебно непомирљиву позицију заузимао према екуменизму. 1997. године био је један од настојатеља манастира и монаха који су упутили писмо грузијском Католикосу-Патријарху Илији Другом у коме су захтевали да Грузијска Православна Црква иступи из свејеретичке организације зване „Светски савез цркава“ (ССЦ). Исте године Католикос-Патријарх Илија Други доноси мудру одлуку о иступању Грузијске Цркве из ССЦ-а. Отац Лазар је сахрањен 20. августа. Царство Небеско и вечни покој нека је новопрестављеном архимандриту Лазару! Поводом упокојења оца Лазара, „Борба за веру“ ће у наредним данима поновити неке од његових најзапаженијих текстова.


text: Насловна/Србија/Хроника/Инвеститорка почела уклањање нелегалног објекта на Панчићевом врху, радови нису пријављени 11. октобра 2019. Хроника Оставите коментар Инвеститорка нелегалног објеката на Панчићевом врху на Kопаонику Снежана Митковић, више од две године од када је грађевинска инспекција први пут наложила рушење, отпочела је самостално уклањање објекта. Kако је Инсајдеру речено у ЈП "Национални парк Kопаоник", то је потврђено дежурним чуварима који су на терену зетекли раднике који уклањају цреп са крова нелегалног објекта. Нелегални објекат на Панчићевом врху / Фото: Приватна архиваНелегални објекат на Панчићевом врху / Фото: Приватна архива Дежурни чувари Националног парка Kопаоник током обиласка терена затекли су раднике који на објекту уклањају цреп са крова. Kако је Инсајдеру речено у НП Kопаоник, чуварима је тада менаџер ресторана који је отворен у нелегалном објекту, рекао да уклањају објекат. "Чуварима је речено да они демонтирају објекат у сопственој режији. Почели су од крова, уклањају цреп, износе намештај, а затим и све остало", наводе у НП Kопаоник. Чуварима је речено и да ће сутра на терену бити ангажован и већи број радника. Инвеститорка је, међутим и у овом случају прекршила закон јер је било какве радове морала да пријави. Kако је Инсајдеру потврђено, радови нису пријављени ни грађевинској инспекцији, нити НП Kопаоник. Одлука инвеститора да сам уклони објекат уследила је само два месеца након што је министар полиције Небојша Стефановић рекао да ће објекат бити срушен најкасније до краја године. "Неспорно је да је објекат нелегалан и биће срушен до последње цигле. Неће остати трунчица од њега. Показаће се владавина права", рекао је Стефановић тада. Иначе, према Закону о планирању и изградњи, обавеза инвеститора је да сам сруши нелегални објекат. Уколико то не уради, рушење организује, у овом случају, Републичка грађевинска инспекција тако што ангажује за то грађевинску фирму након чега се трошкови рушења наплаћују инвеститору. За инвеститора је далеко јефтиније да сам уклони објекат, јер се понуде фирми за рушење објеката ове величине крећу и до 250.000 евра. Заказано рушење одложено због одбијања полиције да пружи асистенцију Због одбијања полиције да пружи асистенцију инспекторима, рушење заказано за 7. август прошле године је одложено дан раније. Министар унутрашњих послова Небојша Стефановић, позивајући се на закон, одбио је да обезбеди асистенцију полиције без доказа да је пре тога покушано рушење. С друге стране, уз образложење да не жели да угрози безбедност својих запослених, Министарка грађевинарства Зорана Михајловић одбила је да без асистенције полиције спроведе рушење нелегалног објекта. Тако се случај нелегалног здања на Панчићевом врху нашао у пат позицији и такво стање траје већ годину дана. Ствар није решена ни након усвојених измена и допуна Закона о планирању и изградњи у децембру 2018. године. Министарка Зорана Михајловић је наиме почетком 2019. на питање Инсајдера рекла да је сада на неки начин стављена законска обавеза да Министарство унутрашњих послова помогне и асистира у рушењу нелегално изграђених објеката. "Ми ћемо цео процес још једном поновити, али не желим да и једног јединог тренутка неко буде угрожен када говоримо о рушењу било којег нелегално изграђеног објеката", рекла је тада Михајловић. Статус кво је трајао годину дана. Нелегална градња на Kопаонику уз помоћ појединих надлежних институција Kако је открио Инсајдер, после решења о рушењу у Министарство је стигао захтев за легализацију у коме се наводи да је нелегални објекат постојао 2014. што како је открио Инсајдер није тачно. Захваљујући том антидатираном документу, који је у име инвеститорке Снежане Митковић доставила општина Брус, рушење бесправног објекта је одложено. Након тога Министарство грађевинарства је поднело кривичну пријаву против председника Општине Брус Милутина Јеличића због сумње да је починио кривично дело трговине утицајем и две кривичне пријаве против инвеститорке Снежане Митковић, због нелегалне градње и фалсификовања службених исправа. Поднета је кривична пријава и против директора Скијалишта Србије Дејана Ћика који је омогућио нелегалном објекту да користи воду и струју преко тог предузећа, што је кривично дело. Тужилаштво је у међувремену одустало од гоњења Дејана Ћика уз услов да у хуманитарне сврхе уплати 150.000 динара.


text: Већ неколико година новинске странице пуне текстови о различитим питањима везаним за статус тзв. босанског језика, и то понајвише у Србији и Републици Српској. Тако читамо да „Бошњаци не разумеју српски језик”, да је у Новом Пазару и Пријепољу блокирано на стотине судских предмета због недостатка „преводилаца на босански језик” са српскога, да је „Министарство правде Србије објавило оглас за постављање сталних судских преводилаца за босански језик”, да је министар просвете обећао да ће се на Државном универзитету у Новом Пазару вршити „обука за босански језик”, да ђаци бошњачке националности у Републици Српској неће да прихвате књижице ни сведочанства у којима је језик назван „бошњачким” а не „босанским” итд. Два су питања на које лингвистика мора дати одговор. Постоји ли „босански језик” као језик различит од „српског језика”? Морају ли Срби употребљавати назив „босански језик”, на којем инсистирају Бошњаци? Прво питање тиче се питања језичког идентитета. Од десет међународних докумената у којима се помиње статус језика – увек се говори искључиво о језичким правима појединаца и припадника националних мањина. Нигде се не помињу језичка права народа, нити држава, а камоли да се прописује право народа да свој језик назове својим именом, а ни у једном од докумената не наводи се експлицитно када један језик треба сматрати посебним језиком. О идентитету једнога језика, о довољним разлозима за проглашење неког идиома за посебан језик, посредно се говори једино у Европској повељи о регионалним или мањинским језицима где се каже да су регионални или мањински језици они језици који су традиционално у употреби на одређеној територији једне државе од стране држављана те државе који чине бројчано мању групу од остатка становништва и који су различити од званичног језика те државе, што не укључује дијалекте званичног језика те државе или језике радника миграната. Закључак је да два или више идиома који се не разликују не могу лингвистички (научно) бити посебни језици, што ће рећи да један не може бити већински а други мањински. У саопштењу се наводе јединствени ставови бошњачких лингвиста (Алија Исаковић, Мидхат Риђановић, Ибрахим Чедић...) који унисоно тврде да између босанског, хрватског и српског језика нема суштинске разлике. У питању је, према њима, само право народа да именује језик онако како га је традиционално именовао, односно, да народ у БиХ говори једним језиком... Према бошњачким лингвистима, разлика између српског и тзв. босанског језика је само у имену. А Бошњаци хоће да језик којим говоре зову „босански”, никако „бошњачки”. Ако се тај назив схвати као израз „симболичке” а не комуникативне функције, онда треба подсетити да ниједан народ не мора прихватити назив за језик који је у обичају код другог народа. Не могу Словенци Србима наметати да језик којим говоре и Срби зову „словенски” кад га Срби зову „словеначки”, нити Роми могу захтевати да језик који они зову „романи” и Срби тако (а не „ромски”) зову. Од назива „бошњачки народ”, који су Муслимани сами изабрали, може се једино и искључиво направити назив бошњачки језик, као што је речено и у првој одлуци Одбора од 13. фебруара 1998. године. То је посебно важно за Републику Српску, у чијем Уставу стоји: „Службени језици Републике Српске су: језик српског народа, језик хрватског народа и језик бошњачког народа”. Назив бошњачки језик одговара називу бошњачки народ, док би назив босански језик одговарао термину, непостојећег, босанског народа. Из свега проистичу нужни закључци: Да би два језика били посебни језици, они морају бити различити по лингвистичким критеријумима (генетском, структурном и комуникативном). То није случај са „босанским језиком” кад се он посматра у односу на српски језик, јер и сви бошњачки лингвисти тврде да су босански и српски језик различити само по имену, али да се према лингвистичким критеријумима ради о истом језику. Јасно је да „босански језик” не може имати ни лингвистички ни правни – него само симболички – статус посебног језика, па се на његове говорнике не могу применити „Уставом и законом загарантована права да се судски и управни поступак води на матерњем језику странке”, јер се поступак на том језику води и кад се тај језик зове нпр. српским или хрватским. Назив који за један језик користи један народ не мора бити назив језика код другог народа. Према творбеним правилима српског језика од „српски народ” изводи се еквивалентан назив „српски језик”, од „хрватски народ” изводи се „хрватски језик”, а од „бошњачки народ могуће је једино извести бошњачки језик”, а никако „босански језик”. У српском језику једино је исправно језик којим говоре Бошњаци звати „бошњачким језиком”. Нема никаквог ни лингвистичког ни правног основа производити некакве „тумаче за босански језик”, нити пак изводити посебну наставу на „босанском/бошњачком” језику, јер сви који знају српски језик знају подједнако добро и „бошњачки”, и обратно. Државне институције Републике Србије и Републике Српске морају тога бити свесне, и у скалду с тим морају и деловати, пише у саопштењу Института за стандардизацију језика.


text: Гуглова ренесанса учења: Сазнала сам Сазнала сам Током рада на семинару сазнала сам више о гугл алатима, повезаности гугл сервиса. Већ првих дана семинара почела сам да користи гугл календар и упитник, као и да попуњавам гугл диск документима који ми свакодневно требају за рад, и које већ сада делим са колегама па читајући њихове коментаре и савете брже и лакше исправљам грешке у раду. Прављење приче је такође оставило јак утисак на мене јер ми је дало нове идеје за реализацију неких наставних садржаја. Морам поменути и израду плана наставне јединице по Блумовој таксономији. Ипак, најјачи утисак оставило је прављење портфолија и разбијање заблуда шта он представља. Дакле, од свега корисног и новог издвајам: гугл прича прављење сајта и блога прављење портфолија Објавио Маријана Митрашиновић у 23:39 Aња Срећковић 23. јун 2013. 17:33 Колегиница Мирјана Митрашиновић је своју рефлексију о памћењу((са)знању, препознавању и запамћивању) написала како лични утисак. Ипак смо кроз креирање приче, писање припреме према Блуму и прављење портфолија позивали се на претходна наша знања (употреба компјутера, писати текст, показали основну писменост, врши селекцију нашег знања и ослањали се на претходна искуства).


Заједничка акција Вучића и Брамерца 1. децембар 2014. Поводом захтева тужиоца Хашког трибунала о укидању одлуке о привременом пуштању на слободу проф. др Војислава Шешеља, Српска радикална странка може само д& 4000 #1072; констатује да се овде искључиво ради о политичком налогу који у име режима у Београду и Загребу проводи Серж Брамерц. Српска радикална странка подсећа јавност да је при покретању прве иницијативе по службеној дужности за привремено пуштање на слободу Хашки трибунал затражио да се проф. др Војислав Шешељ изјасни и он је тада недвосмислено навео да ће се бавити политиком, да ће држати митинге, да ће давати изјаве за медије и да ће на сваком месту нападати Хашки трибунал као антисрпски нелегалан суд. Проф. др Војислав Шешељ се неће одазвати паничним вапајима Хашког трибунала, јер пре коначног пуштања на слободу није подносио ниједан захтев, нити му јеХашки трибунал постављао било какве услове. Повратак др Војислава Шешеља изазвао је тоталну пометњу у редовима садашњег режима, те се јасно уочава да Серж Брамерц иступа као гласноговорник Александра Вучића. Хашко тужилаштво је политички инструментализовано а циљ ове заједничке акције Тужилаштва и режима у Београду је склањање Војислава Шешеља са српске политичке сцене како би се несметано и без отпора спровели сви захтеви Брисела и Вашингтона и довршило уништавање Србије.


text: Хародс |Приватна компанија| |Делатност||трговина луксузном робом| |Основано||1834| |Седиште||Лондон, Велика Британија Руководиоци |Хамад ибн Јасим Џабер ел Тани| |Приход||651 милиона £ (2012)| |Профит||125 милиона £ (2012)| Број запослених |12.000| |Веб-страница||www.harrods.com| Хародс (енгл. Harrods) је једна од најпознатијих робних кућа на свету. Она се налази у улици Брамптон у Најтсбриџу, у општини Кенсингтон и Челзи.[1] Сам објекат је величанствен са продајним простором укупне површине 90.000 m2 по чему је једна од највећих робних кућа у Европи. Ту се налази више од 300 продавница разне скупоцене робе. Хародс као бренд обухвата још неке компаније у оквиру Хародс групе: Хародс банка, Хародс авијејшон и др. Историја[уреди] Оснивач Хародса је Чарлс Хенри Харод који је започео посао 1924. јужно од реке Темзе у Саутварку. Годинама се посао ширио да би 1949. купио малу радњу на којој се данас налази робна кућа. Разлог је била Велика изложба одржавана 1851. у Хајд парку, па је желео да буде ближи том важном догађају. Почео је у једној просторији са само два продавца и једним куриром. Хародов син Чарлс Дигби Харод је успешно водио малопродају лекова, парфема, канцеларијског материјала, воћа и поврћа. Након тога Хародс се нагло ширио и повећавао промет да би 1880. запошљавао преко 100 продаваца. Нагли раст Хародса је заустављен почетком децембра 1883, када је читава зграда изгорела до темеља. И поред тога, Чарлс Харод је испунио све обавезе према клијентима и тога Божића остварио рекордан профит. Врло брзо је изграђена нова зграда на истој локацији. Купци у новоизграђеној робној кући су биле многе познате личности који су добили могућност куповине на кредит. Најпознатији су: Оскар Вајлд, Лили Ленгри, Чарли Чаплин, Сигмунд Фројд као и многи чланови британске краљевске породице. Дана 16. новембра 1898, Хародс је добио прве покретне степенице. Многи купци су се уплашили те новине па им је нуђена ракија на врху степеница како би их окрепило после вожње степеницама. Робну кућа Хародс су 1985. купила браћа Фајед. Након пуних 25 година Мухамед ел Фајед је продао робну кућу Катар холдингу, односно катарској краљевској породици за 1,5 милијарди фунти.[2] Производи и услуге[уреди] У робној кући Хародс се могу наћи многи производи углавном врхунског квалитета и за људе велике платежне моћи. Радње су груписане према врсти продајне робе у апартмане односно заједничке просторије. Најзначајнији производи су пре свега скупоцени накити и парфеми, као и скупоцена одећа и обућа. Такође у одређеним деловима постоје продавнице хране од месара са различитим врстама сувомеснатих производа, сиревима па до класичних самопослуга са свакодневним потрепштинама. Наравно, попут осталих продавница и овде се продају само најлуксузнији производи. У Хародсу се налазе 32 ресторана, у којима се сервира све од чајева, преко пице која се пече испред купаца па до врхунских јела. Постоје и остале услужне делатности као што је достава хране, спа, центар лепоте, шишање и многе друге. У Хародсу данас ради преко 5000 људи из преко 40 земаља света. У најпосећенијим данима у години, што је најчешће око Божића, Хародс посећује скоро 300.000 људи. Референце[уреди] - „Локација Хародса”. Приступљено 27. 1. 2014.. - „Мухамед Ал фајед објашњава зашто је продао Хародс”. Приступљено 27. 1. 2014.. Спољашње везе[уреди] |Викимедијиној остави.на|


Економска ефикасност активностипредузећа - једна од врста ефикасности предузећа, представља однос добијених резултата потрошеног материјала и финансијских средстава. Ова врста ефикасности зависи, пре свега, од рационалног коришћења свих врста ресурса са њиховом структуром. Ови односи су углавном због специфичности саме производње, техничке опреме, нивоа развоја технологије, организације рада и односа интензивних и обимних производних фактора. На стање структуре снажно утичу спољни фактори као што су тржишта ресурса, понуда и тражња за одређеном врстом ресурса, ценама ресурса итд. Процес мерења планираног или већПримљени ниво ефикасности предузећа повезан је са дефиницијом критеријума и формирањем система одговарајућих показатеља. Индикатори учинка предузећа су подељени у неколико група: - општи показатељи ефикасности производње; - индикатори који одражавају ефикасност организације и употребе радне снаге; - индикатори који карактеришу степен употребе и дистрибуције производних средстава; - индикатори који одражавају ефикасност коришћења свих финансијских ресурса. Скуп активности и активности за растефикасност индустријске и економске активности предузећа називају начине повећања ефикасности пословања предузећа. Главни начини побољшања ефикасности производње укључују смањење интензитета рада и повећање продуктивности рада. Такође, главни начини укључују рационалну и економичну употребу ресурса и сировина, смањење индекса интензитета капитала и побољшање инвестиционе активности компаније. Начини побољшања перформансипредузећа подразумијевају увођење научног и технолошког напретка на предузеће, укључујући револуционарну преокупацију производних средстава на основу најновијих научних достигнућа технологије и технологије. Такве фундаменталне промене у технологији, мобилизација техничких, организационих, социјалних и економских фактора значајно ће повећати индекс продуктивности рада. Начини побољшања перформансипредузећа такође подразумевају употребу режима штедње. Фактори штедње ресурса би требало да буду пресудни да задовоље све већу потражњу за гориво, сировине, материјале и енергију. Поред тога, начини повећања ефикасностиактивности предузећа укључују и мјере за боље дистрибуирање и коришћење основних ресурса и средстава организације. Важно је да користите најинтензивније производни потенцијал предузећа, да прати ритам производње, за максимално коришћење производне опреме. Резултат ових активности биће убрзана стопа раста готових производа, без непотребних улагања и улагања. Важно место за повећање ефикасностиОрганизациони и економски фактори заузимају организациону структуру. Такође је неопходно развити социјалну инфраструктуру и методе управљања. Неопходно је да се побољша методе и облике управљања, планирања методе, подстицај, подстрек. Посебно место у смањењу учешћа трошкова ресурса и интензивирање целокупне организације економије има активности за побољшање нивоа квалитета производа до продаје. Ниво квалитета производа треба да буде основни фактор, који захтева блиско праћење. Организационе и економске карактеристике предузећа и његов састав Индикатор перформанси. Шта то одражава? Анализа инвестиционе активности предузећа као залоге инвестиционог процеса Конкурентност предузећа и анализа трошкова производње Организација производње у предузећима грађевинске индустрије на основу прогнозе инвестиционе активности Анализа активности компаније


Како исправно радити инхалације са Беродуалом и Лазолваном? - Синуситис June


Увод у истраживања политике образовања 8 2 + 2 6


Роллс роице цамаргуе - Прегледи најбољих аутомобила Роллс роице цамаргуе РОЛЛС-РОИЦЕ ЦАМАРГУЕ ЛХД 1981 - Скромни тестни погон - звук мотора | СЦЦ ТВ Роллс-Роице Цамаргуе (цоденамед Делта) је први производни аутомобил компаније, чија је тијело створили страни дизајнери. Италијански биро Пининфарина имао је задатак да произведе тело Цамаргуе за уградњу на шасију Силвер Схадов. Рад на овом моделу започео је у Муллинер Парк Вард-у 1971. године. После пет година припреме 1975. започео је производњу купе Цамаргуе. Обележен је називом подручја на југу Француске, где су се возили дивљих коња, овај ексклузивни аутомобил намењен је купцима који више воле да га возе и који желе да комбинују традиционални Роллсов квалитет са елегантним ручно направљеним телом. Од 1978. године, Прессед Стеел је требао снабдијевати готову конструкцију тела за Мотор Панелс у Цовентри, који је производио саму тијело и отпремио их у Цреве. Тамо су подвргнути антикорозивном третману, сликању и ушли у радну собу. Цамаргуе је произведен само у верзији са два врата. Тело је дало утисак о тежини. Аутомобил се испружио дугачким и широким. Дужина - 5170 мм, ширина - 1920 мм, висина - 1470 мм. Међуосовинско растојање 3048 мм. Стручњаци верују да су карактеристике стила позајмљене од Бентлеи Т-а, изграђеног за Јамеса Хансона 1968, и елегантног ФИАТ 130 Цоупе-а. Али уопште, појављивање Цамаргуеа и даље се показало као индивидуално. Поклопац је украшен чувеним знаком Роллс-Роице - Духом екстазе. У кабини је било четири одвојена седишта. То је први Роллс-Роице, дизајниран са метричком димензијом и поседује низ напредних карактеристика, као што је климатизација на више нивоа. Купе је опремљен осмоцилиндричним мотором у облику слова В (6.750 цм3), аутоматским мењачем са хидрауликом од Генерал Моторса и независном суспензијом. Максимална брзина је 119 мпх. Цена Цамаргуе годишње је износила 29.250 фунти. Већ неко време био је најскупљи британски аутомобил. Почетком осамдесетих, цијена је повећана на 83 хиљаде фунти. Током године било је могуће продати само 20-25 аутомобила, који по стандардима Роллс-Роицеа нису обезбедили профитабилност. Већ 11 година продао је само 531 примерак. Године 1986. објавили су најновију серију од 25 снешко бијелих купа са унутрашњом црвеним кожом, коју је наручио амерички дилер Роллс-Роице поводом 80 година од продаје прве аутомобиле у САД. Ова серија је комплетирана комплетном скупином луксузних атрибута са телефона и кожне торбе до сребрне наливке и посребрених чаша са монограмом власника. Неколико година касније, Цамаргуе је постао циљ ловачких колекционара.


text: Цезарова шифра У криптографији, Цезарова шифра је један од најпростијих и најраспрострањенијих начина шифровања. То је тип шифре замењивања у коме се свако слово отвореног текста мења одговарајућим словом азбуке, помереним за одређени број места. На пример, са помаком 3, А се замењује словом Г, Б са Д итд. Овај метод је добио име по Јулију Цезару, који га је користио за размену порука са својим генералима. Цезарова шифра се често користи као корак у креирању сложенијих начина шифровања, као што је Вижнерова шифра, а има и модерну употребу у систему ROT13. Као и све остале шифре простог азбучног замењивања Цезарова шифра се лако разбија и у пракси не пружа никакву сигурност у комуникацији. Садржај Пример[уреди] (Користи се конвенција да је отворен текст представљена малим словима, а шифрат великим словима.) Претварање може да се представи поравнавањем две азбуке једне испод друге; азбука за шифровање је обична азбука ротирана лево или десно за одређени број места. На пример, овде је Цезарова шифра која користи леву ротацију од три места (параметар помак, у овом примеру 3, се користи као кључ): Отворено: абвгдђежзијклљмнњопрстћуфхцчџш Шифра: ГДЂЕЖЗИЈКЛЉМНЊОПРСТЋУФХЦЧЏШАБВ За шифровање поруке једноставно се записује слово из линије „Шифра“ које се налази испод одговарајућег слова у линији „Отворено“. За дешифровање поступак је обрнут. Отворено: Оџачар Филип шаље осмехе туђој жени, а његова кућа без деце.[1] Шифрат: ЏБГАГЋ ЧЛНЛТ ВГЊИ СУОИЏИ ФЦЗСЉ ЈИПЛ Г РИЕСЂГ МЦХГ ДИК ЖИШИ Математичко представљање[уреди] Шифровање се такође може представити коришћењем модуларне аритметике тако што се прво слова претворе у бројеве, по шеми А=0, Б=1, ..., Ш=29. Шифровање слова са помаком може математички да се опише као Сличне се изводи и дешифровање Према наведеном, резултат је у опсегу 0..29. Ако резултат или није у опсегу од 0 до 29, треба додати или одузети 30. Историја и употреба[уреди] - Ако је имао да каже нешто поверљиво, он је то писао шифровано тако што је мењао редослед слова у алфабету и на тај начин постигао да се ниједна реч није могла препознати. Ако би неко то желео да дешифрује и добије значење тога, морао би да замени четврто слово алфабета, дакле D са A и тако даље за остала. — Светоније, Живот Јулија Цезара 56 [1]. Цезарова шифра је прва забележена употреба ове шеме, али је познато да су друге шифре замене коришћене раније. Његов рођак Август је такође користио шифровање, али са десним помаком од један и није вршио ротирање на почетак алфабета: - Увек кад је писао шифровано, писао је B уместо A, C уместо B и остала слова по истом принципу, користећи AA уместо X. — Suetonius, Живот Августа 88. Постоји доказ да је Цезар користио и компликованије шифре и један аутор, Аул Гелије, указује на (сада изгубљену) расправу о његовим шифрама: - Има чак и једна прилично оштроумно написана расправа граматичара Проба о тајном значењу слова у састављању Цезарових порука. Није познато колико је Цезарова шифра била ефикасна у то време, али је вероватно била релативно сигурна, не само због тога што је мало Цезарових непријатеља знало латински или уопште било упознато са писаним језиком, већ и због немогућности примене криптоанализе. Под претпоставком да је нападач могао да прочита поруку, не постоје записи из тог времена о било каквој техници за решавање шифара просте замене. Најстарији записи са открићем фреквентне анализе датирају из 9. века са арапског подручја. У 19. веку, лични огласи у новинама су коришћени за размену шифрованих порука коришћењем простих шема шифровања. Дејвид Кан (1967) у Тајмсу описује случајеве тајне комуникације љубавника шифроване Цезаровом шифром. Чак и касније, 1915, коришћена је Цезарова шифра: Руска војска је користила као замену за много компликованије шифре које су се код њихових трупа показале као сувише тешке за савладавање; Немачки и Аустријски криптоаналитичари нису имали муке да декриптују њихове поруке. Данас се Цезарова шифра може наћи у дечјим играма. Цезаров помак од 13 се такође користи у ROT13 алгоритму, прост метод да се неки текст учини непрепознатљивим који се користи на неким Интернет форумима (да се сакрије спојлер), али не као метод шифровања. Вижнерова шифра користи Цезарову шифру са различитим помаком на свакој позицији у тексту; вредност помака се дефинише коришћењем поновљеног кључа. Ако се користи случајно изабран кључ који се не понавља и који има дужину поруке, то је онда „шифровање једнократним кључем“ (енг. one-time pad - OTP) - шифра која је непробојна ако корисник сачува тајност кључа. Кључеви који су краћи од поруке представљају циклични узорак који се може открити статистички напредном верзијом фреквентне анализе. Априла 2006. мафијашки бос Бернардо Провенцано је ухваћен на Сицилији делимично захваљујући криптоанализи његових порука писаних у варијанти Цезарове шифре. Провенцанова шифра је користила бројеве, тако да је "A" писано као "4", "B" као "5" итд.[3] Разбијање шифре[уреди] |Помак||Могући отворени текст| |0||Е Њ Д З Љ П Љ У| |1||Ђ Н Г Ж Л О Л Ћ| |2||Д М В Е К Њ К Т| |3||Г Љ Б Ђ Ј Н Ј С| |4||В Л А Д И М И Р| |5||Б К Ш Г З Љ З П| |6||А Ј Џ В Ж Л Ж О| |...| |27||И Р Ж К Њ Т Њ Ц| |28||З П Е Ј Н С Н Х| |29||Ж О Ђ И М Р М Ф| За разбијање Цезарове шифре је довољан само шифрат. Могу да се размотре две ситуације: 1) нападач зна (или сумња) да се ради о шифри замењивања, али не и да је коришћена Цезарова шема; и 2) нападач зна да је коришћена Цезарова шифра, али не зна вредност помака. У првом случају, шифра може да се разбије коришћењем истих техника као за опште шифре замењивања, као што су фреквентна анализа или узорак речи. Док решава, нападач ће вероватно брзо да уочи правилност у решењу и да закључи да је у питању Цезарова шифра. У другом случају, разбијање шеме је још једноставније. Пошто је ограничен број могућих помака (за српски 30), сваки од њих редом може да се испита у „нападу грубом силом“. Један од начина да се то уради је да се напише одсечак шифрата у табелу свих могућих помака. Наведени пример је за шифрат "ЕЊДЗЉПЉУ"; отворени текст се одмах препознаје у реду са помаком 4. Други начин решавања овог метода је да се испод сваког слова шифрата испише цела азбука уназад, почев од тог слова. Овај напад се може убрзати коришћењем припремљених трака са словима. Траке се затим поравнају да се шифрат појави у једном реду, а отворени текст ће се појавити у неком од осталих редова. Још један приступ грубом силом је да се упореди дистрибуција фреквенције слова. Представљањем фреквенције слова у графичком облику и знајући очекивану дистрибуцију слова у оригиналном језику отвореног текста, може се лако уочити вредност помака гледајући на посебне карактеристике графикона. Ово је познато као фреквентна анализа. На пример, у српскохрватском језику слова А, И, О и Е (као најзаступљенији) и Џ, Ф и Ђ (као најмање заступљена) су посебно карактеристична. Ово може радити и рачунар коришћењем статистичких метода. За отворени текст у природном језику, по свему судећи би се добила једна веродостојна декрипција, али за изузетно кратке текстове могуће је појављивање више могућности због једнаког растојања слова (примери на енглеском: шифрат MPQY се може дешифровати као aden или know, исто тако ALIIP као dolls или wheel). Вишеструка шифровања не омогућавају додатну сигурност. То је зато што ће два шифровања са рецимо помаком A и помаком B бити еквивалентна једном шифровању са помаком A + B. Види још[уреди] Референце[уреди] Литература[уреди] - David Kahn, The Codebreakers — The Story of Secret Writing, 1967. ISBN 0-684-83130-9. - F.L. Bauer, Decrypted Secrets, 2nd edition, 2000, Springer. ISBN 3-540-66871-3. - Chris Savarese and Brian Hart, The Caesar Cipher, 1999 link Спољашње везе[уреди] - A Windows program to encode text featuring a "smart" dictionary attack to automatically decode cipher text - A Caesar shift decoder in Excel format allowing you to see all 25 possibilities simultaneously - An online Caesar cipher encoder - -{A Caesar cipher solver: brute force attack - Caesar cipher encryptor/decryptor: based on letter frequencies - The Caesar Shift discussed on The Beginner's Guide to Cryptography - Historical sources for Caesar's use of the cipher - JavaScript Shift Cipher Encryptor/Decryptor - Code Cracker Cracks many classic encryption codes including Caesar cipher, trying all permutations - Online Caesar cipher encoder - Generate your own secret codes - Caesar Cipher Game An open-source Java game, with detailed explanation and comments - Caesar Cipher. A Java client side implementation with sources. (GPL) - Online Caesar cipher encoder/decoder


source: wikipedia

text: 28. октобар (28.10.) је 301. дан године по грегоријанском календару (302. у преступној години). До краја године има још 64 дана. Догађаји 97 — Преторијанска гарда је натерала цара Нерву да усвоји војсковођу Марка Улпија Трајана и прогласи га за свог наследника. 306 — Син римског цара Максимијана, Максенције, заобиђен приликом поделе власти 305., прогласио се за цара у Риму. 312 — Константин I је победио Максенција у бици код Милвијског моста, чиме је постао једини цар у западном делу Римског царства. 1453 — Угарски краљ Ладислав V Посмрче крунисан за краља Чешке у Прагу као Ладислав I. 1492 — Кристифор Колумбо на првом путовању преко Атлантика открио Кубу и прогласио је поседом Шпаније. 1516 — Османска војска под командом великог везира Синан-паше је поразила мамелуке у бици код Јаунис Хана близу Газе. 1628 — Краљевске трупе под кардиналом Ришељеом су после вишемесечне опсаде заузеле хугенотско упориште Ла Рошел. 1636 — У Кембриџу у Колонији Масачусетс је основан Харвард, најстарија образовна установа у САД. 1746 — У земљотресу у Перуу, у ком су разорени градови Лима и Каљао, погинуло најмање 18.000 људи. 1836 — Проглашена федерација Перуа и Боливије. 1886 — Председник САД Гровер Кливленд је открио Кип слободе, поклон од Француске поводом стогодишњице Декларације о независности. 1918 — После распада Аустроугарске у Првом светском рату, у Прагу преузео власт Национални комитет. Република Чехословачка с председником Томашем Масариком проглашена у новембру 1918. 1919 — Амерички конгрес је усвојио Закон о прохибицији, којим је забрањена продаја пића с више од пола процента алкохола. 1922 — Око 40.000 фашиста-црнокошуљаша Бенита Мусолинија кренуло из Напуља у марш на Рим. 1940 — Италијанске трупе су напале Грчку из Албаније, пошто је Грчка одбила ултиматум којим је Италија тражила војна упоришта на грчкој територији. 1962 — Окончана Кубанска ракетна криза, совјетски лидер Никита Хрушчов саопштио да је наредио повлачење ракета са Кубе, а председник САД Џон Кенеди да ће обуставити блокаду те земље. 1974 — Шефови арапских држава, укључујући јорданског краља Хусеина, усвојили Декларацију којом су затражили стварање независне палестинске државе. 1982 — На општим изборима у Шпанији убедљиву победу однела Социјалистичка радничка партија Фелипеа Гонзалеза. 1992 — Завршава се шаховски турнир у Тилбургу, Холандија. Побеђује Мајкл Адамс. 1995 — У пожару који је избио у метроу главног града Азербејџана, Бакуу, погинуло најмање 289, повређено 270 људи. 2000 — На Косову, у организацији администрације Уједињених нација, одржани локални избори, на којима је убедљиво победио Демократски савез Косова Ибрахима Ругове. Косовски Срби бојкотовали изборе, југословенске власти их нису признале. 2001 — Председник САД Џорџ Буш формирао Групу за праћење иностраних терориста, којом руководи јавни тужилац Џон Ешкрофт, а задатак групе да проналази и депортује стране држављане који илегално бораве у САД. Рођења 1017 — Хајнрих III, цар Светог римског царства (прем. 1056) 1466 — Еразмо Ротердамски, холандски књижевник, филолог и филозоф (прем. 1536) 1696 — Мориц Саксонски, француски маршал и војни писац (прем. 1750) 1815 — Људовит Штур, словачки политичар (прем. 1856) 1837 — Токугава Јошинобу, јапански владар (прем. 1913) 1860 — Џигоро Кано, јапански едукатор и атлетичар, оснивач џудоа (прем. 1938) 1884 — Милоје Милојевић, српски композитор, музиколог, педагог и критичар (прем. 1946) 1902 — Елса Ланчестер, енглеска глумица (прем. 1986) 1909 — Франсис Бејкон, енглески сликар (прем. 1992) 1914 — Џонас Солк, амерички микробиолог (прем. 1995) 1929 — Џоун Плаурајт, енглеска глумица 1930 — Берни Еклстон, „формула 1 супремо“ 1933 — Гаринча, бразилски фудбалер (прем. 1983) 1934 — Хулио Хименез, шпански бициклиста (прем. 2022) 1937 — Лени Вилкенс, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 1938 — Љубиша Јеремић, српски професор, књижевни критичар, историчар и теоретичар књижевности (прем. 2018) 1939 — Мирослав Церар, словеначки и југословенски гимнастичар 1949 — Кејтлин Џенер, америчка позната личност 1955 — Бил Гејтс, амерички информатичар и индустријалац 1956 — Махмуд Ахмадинежад, ирански политичар, шести председник Исламске Републике Иран 1963 — Ерос Рамацоти, италијански музичар 1967 — Џулија Робертс, америчка глумица и модел 1968 — Стивен Хантер, новозеландски глумац 1973 — Александар Станојевић, српски фудбалер и фудбалски тренер 1974 — Дејан Стефановић, српски фудбалер 1974 — Хоакин Финикс, порторикански глумац 1981 — Милан Барош, чешки фудбалер 1982 — Чедомир Витковац, српски кошаркаш 1982 — Мет Смит, енглески глумац 1984 — Обафеми Мартинс, нигеријски фудбалер 1985 — Тројан Белисарио, америчка глумица, редитељка, сценаристкиња и продуценткиња 1987 — Френк Оушен, амерички музичар, музички продуцент и фотограф 1989 — Камиј Мифа, француска пливачица (прем. 2015) 1995 — Милош Шатара, босанскохерцеговачки фудбалер 1996 — Џек Ајкел, амерички хокејаш на леду 1997 — Тејлор Фриц, амерички тенисер 1997 — Сијера Макормик, америчка глумица Смрти 1704 — Џон Лок, енглески филозоф. (рођ. 1632) 1923 — Стојан Протић, српски политичар и публициста. (рођ. 1857) 2005 — Љуба Тадић, позоришни и филмски глумац. (рођ. 1929) 2006 — Ред Ојербах, амерички кошаркашки тренер. (рођ. 1917) Празници и дани сећања 1636 — У Кембриџу, у америчкој држави Масачусетс, основан колеџ „Харвард“, најстарија образовна установа у САД. 1886 — На острву Бидл у њујоршкој луци председник САД Гровер Кливленд открио Статуу слободе, поклон Француске, коју је израдио Фредерик Огист Бартолди. 1940 — Охи дан Српска православна црква данас прославља Свештеномученик Лукијан Преподобни Јевтимије


Омаж Станиславу Винаверу - Глас Подриња НОВИ ТРГ У ДУХУ МОДЕРНОГ ШАПЦА Станислав Винавер, шабачки књижевник, преводилац и дипломата, уместо бисте или споменика, добиће свој трг. Радови су у току, а ако време послужи требали би да буду готови до краја следећег месеца. Простор испред некадашњег "Шарана" уређује се по идеји шабачких архитеката, на челу са Миленом Зиндовић која је завршила архитектуру у Њујорку. Решење је награђено на више различитих конкурса, а инспирацију су аутори пронашли у Винаверовом делу "Громобран свемира". -Идеја је да направимо квалитетну, модерну и грађанима, а првенствено пешацима и бициклистима, једну нову руту која ће ићи од Старе робне куће до Зоркиног солитера. На овом Тргу ће доћи до спајања хоризонталних и вертикалних праваца. Имаћемо и радове на Зоркином солитеру, на саобраћајницама. Ничији конфор неће бити нарушен. Биће више зеленила у граду. Направићемо лепо место које ће бити тачка окупљања грађана. Очекујем да људи који имају радње у овом делу Карађорђеве улице зарађују више од повећаног промета. Поново ће акценат пасти на кафану "Шаран" која је, нажалост сада запостављена и у њој је коцкарница, али верујем да ће у будућности поново бити место на корист свих грађана, истакао је градоначелник Шапца Небојша Зеленовић. Да се идеја грађанима већ допада показали су и тиме што је градоначелнику у среду, када је долазио да обиђе радове, група Шапчана понудила да поклони чесму за Трг. Паркинг места која су до сада била на овом месту направљена су променом режима паркинга у Карађорђевој улици и обезбеђен је у Кајмакчаланској улици довољан број места, а и испред Зоркиног солитера је уместо једног реда за паркинг направљено је два. Ђаци Техничке школе су вршили мерења саобраћаја након чега су саобраћајни инжењери прилагодили своје решење саобраћаја око Винаверовог трга. Планирано је да се простор испред Зоркиног солитера прошири за саобраћај, тако ће тај део улице уместо две имати три траке. -Саобраћај ће се упорити због безбедности, Смањиће се могућност саобраћајних незгода са тежим исходом. Иако ће бити успорен кретање саобраћаја неће бити нарушено. Правац Поп Лукине и Карађорђеве ће имати предност. Три траке ће омогућити несметано скретање ка Милоша Поцерца и Поп Лукиној, објаснио је Алимпић. Једна од занимљивости овог пројекта је што је предвиђено да Зоркин солитер добије нову фасаду, а при промени положаја Сунца игра сенки ствараће другачији изглед.


РОДОЉУБЉЕ ИЗДАЈНИКА и страни донатори (Миланко Шеклер) Многи злурадо примећују да издаја у Србији више није могућа, поготово од времена када највиша политичка и интелектуална елита државе као свој једини начин опстанка и сврхе постојања види борбу за што бољи приступ богатим „страним фондовима“ и „доноторским организацијама“, који им у регуларном процесу „апликације“ омогућавају лагодно битисање, и што посебно истичу наши истакнути интелектуалци-власници разних невладиних организација, какво 3ffa финансирање даје им потпуну слободну делања и мишљења у односу на њихову сопствену државу, владу и народ, или кратко речено Србију! И кажу да је то баш суштински и јако важно за њихов неометан рад и утицај на јавно мњење Србије, и промену наших лоших и примитивних навика, у које спада и љубав према домовини. Али, ја вас питам, а како стојимо у односу на слободу делања и мишљења у односу на стране државе и њихове владе, које одобравају финансијска средства, која потом пуне рачуне опет њихових донаторских организација и фондова, из којих се наша несретна политичко-интелектуална елита „легално подмићује“? То никога од наших квазивођа, политичких шарлатана и идејних голубова превртача и не сме да занима, јер и они то раде. Замислите кад после сваких избора наши „велики политичари и вође“ полетно потрче да разговарају са амбасадорима земаља „донатора њихове политике“, да виде каква би влада могла да се формира! То је стање кулминирало данашњом готово комичном ситуацијом, када једна странка добије натполовичну већину, довољну за самостално формирање владе, а она, игноришући ту чињеницу, крене у преговоре и разговоре о формирању владе са скоро свим осталим политичким странкама! Зашто? Па зато што су различити страни спонзори уложили свој новац на ову својеврсну кладионицу трке паса, па сада сви они желе, зарад што лакшег остварења својих државних циљева и интереса (понекад и интереса њихових богатих приватника), да и њихови пулени на које су се кладили (финансирали их) буду у влади и добију неко посебно важно, за њихове интересе везано министарско место! Замислите како би реаговала Велика Британија, САД, Немачка, или, на пример, Аустрија да се открије да њихова политичка партија прима финансијска средства из буџета Србије, а заузврат та партија заступа потпуно просрпске позиције у својој политици! Шта би ја требало јавно да урадим и признам да би ме ова држава оптужила за покушај издаје и ухапсила? Мислите да је то могуће постићи тако што кршиш устав, као и све његове најважније одредбе, или ако кршиш територијални интегритет државе, или позиваш на отцепљење дела државне територије у скупштини или као члан владе? Не, варате се. То тако није могуће постићи. А у Италији су шалине (људе који су склони шали увек), њих 24, који су преко интернета направили, потпуно законски, анкету и гласање за отцепљење Венеције од Италије, одмах ухапсили! Овде је могуће бити оптужен од стране сопствене државе ако да угрожавате њене интересе и политичку стабилност само ако упорно показујете превелику љубав према сопственој земљи! Да ли данас уопште постоје родољуби и патриоте у држави Србији? Да ли данас они смеју јавно да показују свој осећај дубоке, нематеријалне, безинтересне, високо моралне и узвишене љуб 4000 72;ви према својој држави и друштву? Да ли данас држава Србија уопште има потребе за родољубљем и патриотизмом својих грађана? С обзиром на то да за те врсте активности и љубави ниједна од страних земаља, као ни чланице европске уније, не исказује жељу и намеру да исте промовише и финансира у Србији, наши политичари су то схватили као јасну поруку „својих партнера“ да се ни они тиме не треба да баве! Када би та љубав наших грађана према сопственој земљи и народу била, на пример, усмерена према припадницима истог пола (хомосексуална), па и животињама (зоофилија), мртвим људима (некрофилија) или деци и млађим малолетницима (педофилија), брзо би се нашао неки фонд и финансијска средства за крајње позитивну промоцију таквих у Европи данашњице, модерних и прихватљивих вредности и ставова. Сигуран сам да наши толико пута доказани пријатељи из Европе знају да је Србији са оваквим демографским проблемима (сваке године мање 30-40 хиљада становника) то једини излаз и пут у бољу будућност, коју нам наши европски партнери тако искрено желе. Стварно, шта ће земљи Србији нечије родољубље и патриотизам када наш врли председник државе каже да наша земља више неће никада ратовати и дозволити да буде увучена у таква дешавања? Замислите тежину и снагу ових речи човека кога су својевремено европске вредности, у његовој младости и периоду сазревања, доводиле до таквог стања лудила да су га инспирисале на снажан политички активизам, у коме се директно ангажовао и против свега европског борио свим снагама, и био спреман да се при томе користи и оружаним средствима! Замислите само ту снагу комплекса, који су скоро деценију и по обликовани под будним оком његовог чврстог и карактерног, и од њега самог вишеструко интелигентнијег и образованијег кума, довели до настанка тог необичног карактера, испољеног први пут у животу јавно, тек неколико година након потпуног свог физичког одвајања од присуства моћног кума (јер је он отишао у Хаг). Колико одсуства воље, снаге и карактера је требало имати да се толико дуго чека да би се могло једном јавно проговорити у Србији, и то у тако беживотним и приземним фразама и флоскулама, које чак и сваки виспренији старији човек у Србији може, и док цепа дрва, да правилно растумачи и негира! Стварно је само знак наше тешке судбине могао да се тако сурово поигра с овом земљом да буде вођена од овог касно сазрелог, али не и икада потпуно зрелог и мудрог председника, који припада и врло реткој категорији најстаријих свршених студената и магистраната у историји високог школства у Србији. Чак и ако занемаримо чињеницу да се ово “блудно дело” против здравог разума одиграло на приватном факултету, остаје чињеница да је „у студентским данима већ одавно био деда“. Наравно, овде не рачунамо нипошто као конкуренцију нашем п& 4000 #1088;едседнику за ову ласкаву титулу најстаријег дипломца и магистра Србије учеснике такозваног програма „Треће доба“, када људи након завршене каријере и остварене пензије, само зарад сопствене испуњености животних циљева, упишу неки факултет. Није ни чудно да такав човек, богат само лошим политичким искуством, још увек не успева да докучи да је за љубав, као и за мир, увек потребна потпуна сагласност и разумевање две стране, а да је за рат понекад довољна и само једна! И поврх свега, не заборавите да је ову изјаву да Србија никада више неће у својој историји ратовати изговорио и човек који одлази на територије суседних држава да би тамо у ратовима добровољно учествовао и при том, још заради и титулу војводе, коју сада не би јавно поменуо, макар га пекли на ватри под његовим ракијским казаном! Дакле, не улазећи у разлоге његовог ангажовања у рату суседних земаља, којих се данас очигледно стиди и не сме ни их да помене, није ни чудно да родољубље и патриотизам у Србији преживљавају своје најгоре дане. Дајем себи за право да питам: На чему можеш да израдиш друштво и модерну државу, ако за то немаш сва потребна и велика финансијска средства, ако не на дубоком и снажном ентузијазму и заносу људи, поготову младих, нахрањених највишим моралним и етичким врлинама! Нико од нас, па ни они најбогатији, не могу све снове и циљеве остварити само добром организацијом и плаћањем свих испостављених рачуна! Не! То никада не може да створи животну снагу, која се осећа као срећа и радост срца. За највише циљеве мораш бити спреман да се без задршке бориш, спреман чак да прво себе жртвујеш пред свим својим сарадницима, а зарад испуњења тог свог циља!Тек тада, кад сви теби најближи сарадници увиде заиста твоју одлучност и спремност да све даш на олтар своје љубави према реализацији сопствене визије и идеје, можеш рачунати на њено евентуално остварење! Зато је историја света, и када је у питању рат, препуна примера где су борбу за своју домовину и њену победу однели сиромашни, слабо опремљени, добровољно ангажовани, и сасвим неплаћени војници, и то против многоструко јачих и боље опремљених плаћеника, јер су за разлику од њих само много више волели своју земљу и захваљујући тој разлици били спремни на много већа напрезања и жртве! Многи не знају да се такве битке воде и у миру! Те битке, иако нису тако атрактивне, нису ништа мање сурове и ништа мање битне! Чак су се и исходи многих великих историјских ратова и сукоба у ствари решили много пре него су се и десили, док су мудре вође радиле заједно са народом на развоју своје отаџбине, јачању њене моћи, прво економске, а онда и војне! До многих ратова у историји баш зато није ни дошло! Колико је само живота сачувано несебичном борбом у миру! Не треба никога изазивати својом слаб& 367a #1086;шћу! А борбе у миру, исто као и оне у рату, знају бити сурове, неравноправне и тешке. И борбе у миру имају своје „жртве“, ништа мање трагичне, и ништа мање вредне! И такве „жртве“ држава мора да безусловно захтева, али и да све борце своје несебично помаже, најбоље награђује, и јавно промовише! Али и у тој борби у миру, па звали је макар и реформом или модернизацијом, не можете никада ништа велико и важно учинити ако људи не осећају љубав према својој земљи, љубав према својој родној груди, према својој отаџбини, и народу свом који живи у њој. Та љубав, када је правилно усмеравана, негована и уздизана, нема ништа мању снагу од љубави према својој деци и својој породици! Родољубље и патриотизам не могу бити купљени, као што ни права љубав не може бити купљена, јер тим чином постаје само обична проституција. А то више није оно што може само да се потпуно, до краја живота, и без икаквих услова, воли једино из срца, па била то љубав према вољеној жени или отаџбини, и због чега једино наше срце зна да снажно залупа и задрхти, покушавајући да ухвати тај прави ритам! Поука за крај Када нека земља, као данашња Србија, потпуно занемари значај постојања и развоја сопственог родољубља и патриотизма, као основног интегративног фактора у формирању и функционалном опстанку државе, онда није ништа необично да њен народ, кад у неком тренутку препозна постојање и испољавање тих у својој држави непостојећих исконских осећања, али код неког другог њему сродног народа, изненада почне да испољава снажно родољубље и патриотизам, али према тој другој земљи, спреман да се за њу чак и жртвује, и то само зато што је она њена најближа духовна и верска сродница! Знате на коју државу мислим. Бојим се да баш због тога ова наша слаба, неука и неписмена власт са вођама фрустрираним и самољубљивим, очајним због испољавања снажне и потпуно ирационалне љубави сопственог народа према тој другој блиској земљи и њеном вођи, не крене да из чистог ината наруши односе са том земљом, и тим чином ископа себи простран гроб. Ту чињеницу треба прихватити мирно и достојанствено, јер можда нам је то последња нада! (НСПМ, фото: Сава Радовановић)


text: Његова светост патријарх Варнава је својевремено пре планираног рушења старе зграде Патријаршије из 19. века у Београду, желео да сачува успомену на ту историјску зграду у виду уметничке слике. Трагао је за уметником који би тај задатак испунио и коначно изабрао Косту Хакмана (1899–1961) једног од најзначајнијих сликара у Краљевини Југославији, који је слику „Београдска митрополија” 1933. године урадио за месец дана. У истом периоду настало је и мање Хакманово уље „Кухиња старе Београдске митрополије”. Ове детаље око настанка два позната дела Косте Хакмана, открила нам је његова ћерка Милица Хакман, историчарка уметности. Поменути радови налазили су се у Патријаршијском музеју у Сремским Карловцима, у време док је Хакман предавао у Реалној гимназији у Сремским Карловцима. Уметник је као врстан педагог радио још и у Првој мушкој гимназији у Београду до 1935. кад је прешао на Технички факултет, а од 1940. био је ванредни професор на Академији ликовних уметности у Београду. Подаци о настанку слика су нови и за Милицу Хакман, па она истиче: – Ова два дела биће ускоро изложена крајем јануара у Дому Јеврема Грујића у Светогорској улици у Београду, уз још неколико акварела из приватних колекција. Слика „Београдска митрополија” се тренутно налази у Двору Патријарха српског, а „Кухиња старе Београдске митрополије ” у Музеју СПЦ у Београду. Коста Хакман је важио за једног од најбољих акварелиста на југословенским просторима и истицао је да на акварелу ради баш као на слици. У време затворених музеја изложбе по мањим галеријама су прозор у свет. С обзиром на то да је прошло много година од претходне ретроспективе посвећене делу овог чувеног сликара, његова ћерка сматра да би било лепо освежити сећање новом ретроспективом, ауторке Љиљане Стојановић Пилетић. – Галерија Дома Војске Србије је одлично место за тако нешто. Желим да подсетим да Музеј савремене уметности у Београду поседује 23 Хакманова дела, Галерија Бељански 13, Народни музеј 12, међу којима је рад „Предграђе Београда” из 1937. који је био изложен у Паризу на Светској изложби, а уметник је за њу добио златну медаљу. Сарајевска галерија има око 20 слика и у Тузли се налази седам дела, истиче Милица Хакман. Коста Хакман је, након школовања у великим европским центрима попут Прага, Беча и Кракова, у Паризу стасао у колористу, сликао је пејзаже и мртве природе, али и ентеријере, портрете и аутопортрете. Постаје члан групе „Облик”, а по повратку у Београд и групе „Дванаесторица”. Био је посвећен педагог. Редовно је излагао у земљи и иностранству где је учествовао на изложби Југословенске уметности у Риму, као и на Светској изложби у Паризу (Златна медаља 1937. године).