Беч Беч (нем. Wien, бечки дијалект Wean, мађ. Bécs, архаично Вијена) је главни град и уједно једна од савезних држава Аустрије. Са око 1.730.000 становника[2] (2,4 милиона на ширем подручју града[3]) Б 1000 еч је 10. највећи град Европске уније, далеко највећи град Аустрије и њено политичко, економско и културно средиште. Град лежи на Дунаву у најисточнијем делу Аустрије недалеко од границе са Словачком, Мађарском и Чешком, на раскршћу путних праваца север-југ, повезујући Балтик са Јадраном, и запад-исток, повезујући западну Европу са Балканом и даље Азијом. Историја Беча почиње пре око 4 миленијума чиме се подручје града сврстава међу најстарије људске насеобине на свету. Беч је тако једна од најстаријих метропола у 'срцу' Европе, царски град и место укрштања разних култура и утицаја, град који је вековима имао водећу улогу у креирању политичке сцене Европе и овог дела света. Био је седиште императора Светог римског царства, главни град Аустријског царства те Аустроугарске монархије када је и достигао свој врхунац крајем XIX века и са око 2.000.000 становника представљао четврти град по величини на свету (после Лондона, Париза и Њујорка), културно средиште, речну луку, индустријски и трговачки центар повезан са чешким, мађарским и јужнословенским земљама. После периода пада, услед два светска рата и окупације града од стране савезничких снага, Беч поново преузима старе функције трговачког центра који је у добрим односима са источноевропским земљама, универзитетског, културног и туристичког центра који угошћава учеснике међународних конференција и конгреса. Тиме је Беч данас један од најважнијих конгресних центара на свету и седиште многих међународних институција, од којих су најзначајније организација за европску безбедност и сарадњу (ОЕБС), Међународна агенција за нуклеарну енергију (ИАЕА), организација земаља извозница нафте (ОПЕК), и један од четири центра Организације уједињених нација. Град је, између осталог, и једно од најомиљенијих европских одредишта туриста из читавог света али и имиграната који чине, посебно последњих година, велики удео у броју градског становништва. Град годишње посете милиони туриста највише захваљујући многобројним културно-историјским споменицима, палатама и разноврсној културној понуди. Беч носи и епитет музичке престонице света у којој су живели и стварали композитори као што је Моцарт или Бетовен и једног од најзначајнијих културних центара старог континента. На основу студије консултантске фирме за људске ресурсе Мерцер о квалитету живота у светским метрополама Беч је 2015. (као и низ година уназад) проглашен најбољим градом за живот на свету.[4]ff6 Садржај - 1 Географија - 2 Историја - 2.1 Праисторија, римско доба и средњи век - 2.2 Хабсбурговци - 2.3 Турске опсаде Беча - 2.4 Доба културног врхунца, период барока и класицизма - 2.5 Царски град између конзерватизма и авангарде - 2.6 Први светски рат и прва република - 2.7 Нацизам и Други светски рат у Бечу - 2.8 Совјетска управа, друга република и период обнове - 2.9 Беч у другој половини 20. века, до данашњих дана - 3 Становништво - 4 Култура - 5 Привреда - 6 Градска инфраструктура - 7 Бечки окрузи - 8 Галерија - 9 Међународна сарадња - 10 1000 Види још - 11 Референце - 12 Спољашње везе Географија[уреди] Беч се простире на 414,65 km2 и тиме је најмања савезна држава Аустрије. Смештен је у источнијем делу Аустрије, близу границе са Словачком. Град окружује савезна држава Доња Аустрија. Надморска висина града варира у распону од 151 m у Лобау до 542 m на Херманскогелу (нем. Hermannskogel). Готово половина бечког региона је под зеленим површинама, од чега 28,4 % територије града заузимају паркови и баште, 16,6 % бечке шуме, док се велики део ових површина искоришћава и у пољопривредне сврхе. Беч је тако и једна од 4 аустријске савезне државе где се узгаја винова лоза, на 1,7% територије. Положај[уреди] Повољан географски положај имао је пресудан утицај на развој Беча, као једног од најважнијих и највећих градова средње Европе. 1000 Град је смештен између североисточних венаца Алпа, у Бечком басену на Дунаву. Историјски Беч налазио се јужно од Дунава, да би се до данас проширио и на другу, северну обалу реке. Беч је одувек представљао раскрсницу путева између запада и истока, правцем Дунава између централне и југоисточне Европе, и на рути најстарије европске трасе између југа и севера, на Путу ћилибара. Овакав положај града погодовао је првенствено развоју трговине и путне инфраструктуре, а потом и не мање значајним културним утицајима и приливу становништва из разних региона Европе који су дали велики допринос и оставили јак печат на развој читавог Бечког региона. Након пада Гвоздене завесе 1989. године, почињу видно да јачају економске и саобраћајне везе са суседним северним и источним земљама. Тиме је близина Беча земљама бившег источног блока поново добила на значају. Тако је Словачка престоница Братислава удаљена свега 60 km од Беча, те је то јединствен пример у Европи да се два главна града налазе на тако малој удаљености један од другог (изузимајући посебан случај Ватикана и Рима). Коначно, након ширења шенгенског простра 21. децембра 2007. године на Мађарску, Чешку и Словачку, источне границе Аустрије се први пут након новембра 1918. године могу поново прелазити без граничних контрола. Клима[уреди] Беч има умерено-континенталну климу са влажним утицајима из западне Европе, односно Атлантика, и хладнијим континенталним утицајем са истока. Град има релативно топла лета са просечном дневном температуром у интервалу од 22 °C до 26 °C и најнижом летњом просечном температуром од око 15 °C. Последњих година међутим, температуре лети прелазе и 30 °C. Зиме су хладне, но ипак и релативно благе у односу на остале делове Аустрије са просечном температуром од око 0 °C. Просечна годишња температура у средишњим деловима града износи 11,4 °C, док је у предграђима и на ободу нешто нижа и износи 10,2 °C. Количина падавина генерално варира током године и највиша је током јуна у јула. Највећа вероватноћа снежних падавина је у периоду од друге половине децембра до почетка марта. Историја[уреди] Историја Беча почиње пре око 4000 година, док први писани историјски извор датира из 13. века. Подручје данашњег града представља једну од најстаријих људских насеобина за шта велику заслугу има његов положај. Беч је тако једна од најстаријих метропола у 'срцу' Европе, царски град и место укрштања разних култура и утицаја, град који је вековима имао водећу улогу у креирању политичке сцене Европе и овог дела света. Праисторија, римско доба и средњи век[уреди] На подручју које заузима данашњи Беч налазило се првобитно келтско насеље Vedunia (нем.Waldbach). Управо германска реч и назив града Vienna вероватно долази од речи овог првобитног насеља. Археолошка истраживања показују да је још за време старијег каменог доба на Бечком подручју било спорадичног насељавања, да би од млађег каменог доба оно било константно. У 1. веку н. е. Римљани су на простору данашњег централног градског језгра изградили војно утврђење (каструм) у циљу одбране границе тадашње провинције Паноније. У продужетку каструма налазио се цивилни град Vindobona на простору данашњег 3. бечког округа (нем. Bezirk). Још и данас се могу разазнати правац пружања зидина римског утврђења и пролаза дуж и испод уличица Бечког старог града. Римљани су се овде задржали све до 5. века н. е. Келтско насеље и касније војно утврђење Римљана налазили су се на крајњем истоку Западно ff6 римског царства те су стога брзо постали жртве великих промена које су наступиле услед сеоба германских народа. Постоје чак и докази о великом пожару који се догодио почетком 5. века н. е. када је изгорео велики део римских складишта и утврђења, но преостали ипак нису напуштани већ су штавише чак поново насељавани. Улице и куће средњовековног Беча пружале су се управо правцем зида римског утврђења због чега су досељеници користили један његов део, као подршку пре свега, који је и до данас очуван. Центар средњовековног Беча био је Berghof (данас улица Salvatorgasse). Прво оригинално помињање датира још из 881. године из Салбуршких анала где се описује битка против Мађара али је нејасно да ли сама локација обухвата град или Бечку реку. Приликом археолошких ископавања пронађени су гробови из 6. века, периода када су Бечом владали Лангобарди. Наког тога Бечом су даље господарили Словени па потом Авари. Након победе Отона I у великој бици против Мађара 955. године почео је успон Беча. Већ у 11. веку Беч је био важно трговачко средиште, да би га 1105. године аустријски војвода Хајнрих II прогласио својим главним градом. Свега годину дана касније Аустрија је постала војводство па тиме и Беч седиште војвода. Након завршетка Трећег крсташког рата, енглески краљ Ричард I је приликом повратка у Енглеску заробљен у Ердбергу (нем. Erdberg) поред Беча, што је данас подручје 3. Bezirk-а. Новцем од откупа, који је плаћен за његово ослобађање, основана је прва ковница новца и почело је прво веће финансирање градске инфраструктуре и прош 1000 ирења Беча. Године 1221. Беч је, као други град аустријског војводства после Енса (нем. Enns), добио статус града и посебан трговачки закон (нем. Stapelrecht). To значи да су сви трговци, који су пролазили кроз град, своје производе морали да нуде и евентуално продају потенцијалним купцима у Бечу. Управо то је омогућило бечлијама посредну трговину и то на начин да су веома брзо успостављене бројне трговачке везе, посебно дуж Дунава и према Венецији. Хабсбурговци[уреди] Након победе краља Рудолфа I над чешким краљем Отакаром II у бици 26. августа 1278. године почела је владавина династије Хабсбурговаца у Аустрији. За време владавине династије Луксембург, политичко седиште царства био је Праг те је Беч у новонасталим околностима остао у његовој сенци. Рани Хабсурговци су међутим, покушавали даље да изграђују град и тиме иду у корак са временом 1000 и актуелним приликама. Велике заслуге припадају пре свега Рудолфу IV који је паметном привредно-економском политиком успео да повећа животни стандард становништва. Два кључна потеза дала су му надимак „Утемељитељ“: оснивање Универзитета у Бечу 1365. године и изградња великог дела готске цркве Св. Стефана (нем. Stephansdom) у центру града. Но ипак, долазећи период превирања у династији Хабсбурга донео је како многе промене, тако и извесни привредни пад Беча. После избора Алберта II за краља Светог римског царства 1438. године, Беч је постао његова резиденција. За овај период и име Алберта II посебно се везују масовна прогнанства и убијања бечких јевреја 1421/1422. године, нем. Wiener Gesera. Од 1469. године, град у успону је постао седиште бискупије, па је тиме главна градска црква прерасла у катедралу Св. Стефана (нем. Stephansdom). Године 1556. Беч је коначно постао и седиште императора Светог римског царства чиме су Угарска (Мађарска) и Бохемија (данашња Чешка) дошле под управу Хабсбурговаца. Године 1551. почео је период реформације те се тако, доктрином Мартина Лутера, протестанизам брзо ширио Бечом. У таквим околностима краљ Фердинанд је као одговор довео Језуите у град који су врло брзо остварили јак утицај међу становништвом Беча. Они су основали своје удржење и школе које је предводио Бечки универзитет те је тиме Беч постао полазна тачка контрареформације или ткзв. католичке обнове у Светом римском царству. Турске опсаде Беча[уреди] Још 1529. године Беч је био први пут под турском опсадом, која се завршила неуспехом. Граница између хабсбуршког и османског дела Угарске лежала је готово 200 година свега око 150 km источно од града што је прилично ограничавало његов развој. Са друге стране, Беч је развијао и све више модернизов 1000 о планове одбране и утврђења. Изградња сигурносних утврђења све до половине 17. века чинила је главни и највећи део свих грађевинских активности у граду. Оправданост ових радова показала се већ 1683. године приликом друге турске опсаде која је трајала свега 2 месеца након чега су се Османлије морале повући пред налетом војске пољског краља Јана III Собијеског. Ово је значило и дефинитиван почетак повлачења Османлија из средње Европе. Доба културног врхунца, период барока и класицизма[уреди] 18. век био је златно доба за грађевинарство и изградњу, период успона и процвата Беча. Дошло је до потпуне реизградње и реконструкције грађевина и градских целина у стилу барока (Vienna gloriosa), те су тако изграђени многобројни дворци и палате за племиће од којих су најпознатије палата Шенбрун (нем. Schloss Schönbrunn), Лихтенштајн (нем. Liechtenstein), Шварценберг (нем. Schwarzenberg) као и Белведере (нем. Schloss Belvedere), раскошна палата саграђена за аустријског принца Еугена Савојског. Интензивна изградња одвијала се, међутим и изван градских зидина, у ближим предграђима. Од 1704. године предграђа уз само градско језгро Беча, тј. његов зид (нем. Stadtmauer), су добила сопствени систем заштите. Тако је изграђен и насип (Liniewall) који се пружао правцем данашњег бечког појаса. Он је раздвајао прва предграђа (данас 3.Bezirk и даље до 9.) од спољашњих, тј. удаљенијих (данас од 10. до 16. Bezirk-а). Заштитни насип био је укупно дугачак 13,5 km и на његовој изградњи било је ангажовано комплетно становништво града узраста од 18 до 60 година, те је тако завршен у рекордном року од свега 4 месеца. Насип широк и висок импозантних 4 метара био је изграђен првобитно од земље и ојачан палисадом, да би тек 1735. године добио коначан изглед пошто је озидан опеком. Око њега се пружао чак и цик-цак канал, и то првенствено из сигурносних разлога. Новом реорганизацијом града насип је срушен 1894. године а његови остаци се могу местимично и данас видети дуж бечког појаса. Након последњих великих епидемија куге 1694. односно 1713. године, становништво Беча је константно расло. 1724. године град је према проценама имао око 150.000 становника, да би крајем 18. века тај број порастао до око 200.000. У овом периоду почело је и оснивање мануфактура. Прва је основана у 2. Bezirk-у. Проблем хигијене у граду постепено је решаван првом организацијом комуналних служби, грађевине и куће у граду су нумерисане и са радом је почела и градска пошта. Са процватом града и градског живота, Беч је убрзо постао и један од најважнијих културних центара Европе, највише на пољу класичне музике чији су најзначајнији представници Јозеф Хајдн, Волфганг Амадеус Моцарт, Лудвиг ван Бетовен и Франц Шуберт. Царски град између конзерватизма и авангарде[уреди] Од 1804. године Беч је главни град новоуспостављеног Аустријског царства (1804—1864), да би у њему 1806. године било проглашено укидање Светог рисмог цартсва. У Наполеоновим ратовима град је два пута освајан и то 1805. и 1809. године. Након пада Наполеона, у Бечу је 1814/1815. одржан чувени Бечки конгрес којим је успостављена нова политичка мапа Европе. Наредно доба је обележено немачком револуцијом и бројним политичким превирањима, али и периодом бидермајера. Бидермајер је био надахнуће у политички тешкој ситуацији и и те како се испољио кроз културу, књижевност, моду и дизајн тог времена. То је заправо био последњи период пре индустријализације која је веома брзо уследила. Већ 1837. године је отворена прва линија железнице у Аустрији. Француска револуција 1848. године имала је одјека и у Бечу те је тако 13. марта коначно угушена немачка револуција и државни канцелар Метерних, под притиском и масовним протестима у Бечу, поднео оставку. Од 1850. године Беч се шири тако што се прва предграђа унутар насипа урбанизују. 1858. године срушене су градске зидине (нем. Stadtmauer) које су окруживале сам центар града (данас 1. округ) и на том месту саграђен је бечки Ринг (прстен) или нем. Ringstraße. Бечки Ринг је раскошна авенија дугачка 5,3 km која кружи око централног дела Беча (1.Bezirk-а). Изградња је отпочела са наменским планом ширења града на месту срушеног градског зида одлуком цара Франца Јозефа I. Ринг је завршен и званично отворен 1865., да би у периоду од 1869. до 1888. године биле завршене раскошне грађевине дуж њега попут Бечке државне опере, берзе, парламента, градске скупштине, бечког универзитета, музеја, академија и позоришта. Ова улица јединствена је у својој монументалности и дала је пресудан печат читавог једног периода архитектонском стилу Беча. Захваљујући томе је у историју уметности уведен термин 'стил бечког Ри 1000 нга'. Након велике поплаве 1830. године почело се размишљати о регулацији тока Дунава кроз град, што је и остварено у периоду од 1868. до 1875. године. Многи рукавци са обе стране реке су исушени док је централни, који се пружао ка центру града, претворен у канал и са главним током реке образује острво, на коме су данас смештени 2. и 20.Bezirk. Са почетком индустријализације средином 19. века и становништво Беча почиње енормно да се увећава. 1870. године град је већ имао 1 милион становника, да би свега 40 година касније, 1910-те тај број износио 2 милиона. Најпознатији градоначелник из овог доба био је Карл Лугер. Био је у служби од 1897. до 1910. године и познат је по реформама комуналних служби али и по израженом антисемитизму. Овај период представљао је уједно и последњи период културног врхунца Беча, тј. Бечке модерне (1890—1910). Он међутим није био повезан са удружењима уметника који су припадали бечкој сецесији и који су Беч начинили центром овог уметничког правца. На пољу музике новитет је представљала Друга бечка школа. У оваквим веома благотворн 1000 м околностима и културној атмосфери Сигмунд Фројд је управо у Бечу развио своју психоанализу, један од најутицајнијих психолошких праваца. Први светски рат и прва република[уреди] Први светски рат донео је Бечу, иако не већа разарања, општу кризу у снабдевању становништва и пустошење. Крај рата значио је и распад Аустроугарске монархије и оснивање републике. Република Аустрија проглашена је 12. новембра 1918. године у Бечком парламенту. Беч је 1. јануара 1922. године раздвојен од Доње Аустрије и тиме добија статус засебне аустријске државе. Политика градских власти у овом периоду (1918—1934) била је по први пут демократски оријентисана, те је град носио надимак 'црвени Беч'. Но ипак, Беч је у то време био центар привредне и политичке нестабилности међуратне Аустрије, својеврсна 'позорница' где су се критиковале али и одобравале одлуке конзервативне владе. Непремостиве разлике, између социјалдемократа са једне и хришћанско-социјалног 'Домобранства' савезне владе са друге стране, кулминирале су 1934. године чак и избијањем грађанског рата. Борбе су се разбуктале пре свега у Бечу, где је биланс страдалих и повређених био неколико стотина. Нешто касније, након неуспеле побуне радника против аустро-фашистичког режима у Бечу, укида се парламентаризам и проглашава се ауторитативна сталешка држава која је убрзо припојена нацистичкој Немачкој 1938. године. Нацизам и Други светски рат у Бечу[уреди] Одмах након немачке окупације (1938. године) почеле су претње, малтретирања, плачке и истеривања Јевреја из Беча. Од око 200.000 бечких Јевреја у имиграцију је прогнано око 120.000 (међу њима је најпознатији Сигмунд Фројд), и око 60.000 је убијено. Бечка градска власт је по нацистичком принципу установила тзв. 'велики Беч' који је настао припајањем околних територија и интеграцијом локалног становништва. Велики Беч био је површински чак три пута већи од територије која му је заиста припадала. Од 1944. године уследили су ваздушни напади на град при чему је уништена приближно једна петина градског урбаног простора. Доста је страдао и сам центар Беча и грађевине од историјске важности, пре свега здање Бечке опере и музеј Албертина. Катедрала Св. Стефана је опљачкана и запаљена иако је пре тога претпела ваздушне нападе практично без оштећења. Укупан број жртава ваздушних напада на град је 8.800. Априла 1945. дошло је до завршних борби за Беч или тзв. 'бечке операције' при којој су трупе Црвене армије поразиле Нацисте и освојиле град. Совјетска управа, друга република и период обнове[уреди] Одмах након освајања Беча и завршетка ратних дејстава новоформирана совјетска управа побринула се за поновно успостављање градских структура, те је брзо дошло до формирања политичких партија и обнове политичког живота. Но тек у пролеће 1945. године совјетске трупе су допустиле улазак трупама 3 земље савезнице у град: Сједињених Америчких Држава, Уједињеног Краљевства и Француске. Беч је тиме од 1945. године био подељени град, и то на 4 засебна сектора. На Шварценберговом тргу (нем. Schwarzenbergplatzt), који се у периоду од 1945. до 1956. године звао Стаљинов трг, Црвена армија је подигла Споменик ослобођења и јунака или Споменик Црвене армије. Споменик је откривен 19. августа 1945. године и његово очување у првобитном облику загарантовано је уставом Аустрије. Након завршетка рата у Бечу је уследио општи привредни успон и обнова, у чему је велику улогу одиграо и Маршалов план. Трупе савезичких сила повукле су се дефинитивно из града до пролећа 1955. године, да би потом 15. маја исте године Аустрија усвајањем устава коначно повратила и потпуни суверенитет над својом територијом. Беч у другој половини 20. века, до данашњих дана[уреди] У пролеће 1956. године Беч је прихватио мноштво избеглица из Ма 1000 ђарске које су бежале западно након неуспеле побуне против комунистичког режима. Други талас исељеника кренуо је ка Бечу већ 1968. године али овог пута из Чехословачке, након слома Прашког пролећа и совјетске окупације. Све ово значило је да Аустрија поново постајала земља досељеника, након што је после Другог светског рата велики број становништва емигрирао у САД у потрази за бољим животом. Томе у прилог иду и споразуми потписани са Турском (1964. године) и Социјалистичком Федеративном Републиком Југославијом (1966. године) о примању радне снаге из ових земаља. То је узрок и томе да данас највећи број досељеника у Бечу потиче са простора бивше Југославије, који се чак и додатно повећао избегличким таласом 90-их година. Друга половина 20. века предстваља и најдуже мирнодопско раздобље у историји града које је довел 1000 до развоја Беча у модерну, према свету отворену метрополу. Већ 1957. године Беч је постао седиште међународне агенције за атомску енергију (ИАЕА), прве интернационалне организације након 1945. године. Од 1965. град је седиште и организације земаља извозница нафте (ОПЕК-а). У Бечу је 1961. године одржан састанак на највишем нивоу председника САД Џона Ф. Кенедија и совјетског председника Никите Хрушчова. Веома важна година за Беч била је и 1980-та када је отворен Бечки интернационални центар (ВИЦ) или УНО-град те је тиме Беч постао треће службено седиште Уједињених нација. Све ово је допринело да се Беч позиционира као препознатљиви конгресни и посреднички центар за решавање конфликата у светским размерама. Управо су у Бечу 2006. године вођени преговори о статусу Косова и Метохије. Изградњом Дунавског торња на северној обали Дунава 1964. године и нешто касније комплекса зграда Уједињених нација, панорама Беча је знатно измењена духом модернизма. Значајан импулс развоју градске инфраструктуре дала је и изградња подземне железнице (нем. U-Bahn) те је још 1978. године отворен први део прве линије, док радови на усавршавању и проширењу подземне мреже возова трају непрекидно до данашњих дана. Данас се Беч по свим међународним критеријумима и истраживањима сврстава међу градове са највишим квалитетом живота на свету. Томе доприноси велики удео зелених површина на градском подручју (близу 50%) па тиме и веома добри еколошки услови и стандарди у граду, изузетно висока социјална сигурност, ниво заштите и поштовања људских права, првокласан здравствени и високо развијен образовни систем, ефикасна и модерна јавна управа, јако развијена градска инфраструкутра (путна мрежа, систем јавног градског превоза и квалитет становања), богата и квалитетна понуда алтернативних активности и најзад шароликост култура. Становништво[ 1000 уреди] Становништво Беча, као престонице Аустроугарске монархије (1867—1918), се константо повећавало, што је била последица индустријализације и миграција из других делова Монархије и Европе. Непосредно пред Први светски рат, 1910. године, Беч је имао преко 2 милиона становника и био један од 5 највећих градова на свету. Највећи број досељеника био је чешког порекла, због чега је Беч постао „други највећи чешки град”, после Прага. Након завршетка Првог светског рата и распада Аустроугарске, велики број чешких и мађарских имиграната се враћа у своје новонастале државе, чиме укупан број становника Беча почиње да се смањује. Све до 80-их година прошлог века број становника се смањује да би у скоријој прошлости поново почео да расте. Томе је допринела и изузетно велика миграција становништва са простора бивше Југославије, махом из Србије и Босне и Херцеговине. По подацима из 2001. године, око 16% становништва Беча има држављанство неке друге државе, од чега је половина са простора бивших југословенских република, највише Срба. Потом следе Турци (3,5%), Пољаци, Немци итд.[5] Процењује се да данас у Бечу живи око 180.000 Срба.[6] Језик[уреди] Беч је центар у коме се сусрећу различите варијанте аустријских дијалеката немачког језика, што се граматички односи на класични немачки језик са аустријским или бечким изговором и акцентом. У употреби је често и бечки дијалект (винериш) који представља средње-источно баварски дијалект немачког језика. Велики део данашњих становника града наводи неки други језик као матерњи, а проценат оних који савладају бечки дијалект је доста различит и непознат. Култура[уреди] Уметност и култура имају дугу традицију у Бечу. Посебну вредност и међунарднои значај има културно стваралаштво на пољу музике чији су утемељитељи били светски познати композитори и музичари. У светским размерама су познати Бечки валцер, Хор бечких дечака, традиционалне музичке манифестације као што је Новогодшњи концерт бечке филхармоније, бечки балови, као и многобројна културна здања попут Опере и многобројних градских позоришта, галерија и музеја. Беч је познат и на пољу литерарног стваралаштва, алтернативних форми културног изражавања, боемству, тр 1000 адиционалној кухињи и многобројним кафеима. Важни правци, тј. културни кругови и институције у граду били су Бечка школа музике (прва), Друга бечка школа музике, Бечки круг филозофа, Бечка литерарна група, Бечка школа фантастичног реализма у сликарству и Аустријска школа економиста. Од 2001. године културно-историјско језгро Беча је на листи центара културне баштине од посебног значаја и под заштитом Унеска.[7] Уметност[уреди] Музика[уреди] Беч важи за светски главни град музике јер су у њему радили и вековима стварали композитори који су дали пресудан печат светској музичкој сцени, пре свега на пољу класичне музике. Најпознатији представници из групе бечких класичара (1780—1827) су Јозеф Хајдн, Волфганг Амадеус Моцарт, Лудвиг ван Бетовен, Франц Шуберт, Франц Лист, Јоханес Брамс, Јохан Штраус (млађи), Јохан Штраус (старији), Франц Лехар, Антон Брукнер, Густав Малер као и чланови Друге бечке школе почетком 20. века (Арнолд Шенберг, Антон Веберн, Албан Берг) и Ернст Кренек. Оркестар Бечке филхармоније, коме прилазе и чланови ансамбла Државне опере, проглашен је 2006. године најбољим европским оркестарским саставом по оцени међународних музичких стручњака. Музичари и музички продуценти новог доба на пољу електронске музике донели су граду међународну популарност и у једном релативно новом музичком домену, тзв. Даунтемпу. Овај нови музички жанр заправо потиче и оригинално из Беча и представља опуштени жанр електронске музике, спој више врста жанрова као што су чил аут (енгл. Chill Out), трип хоп, џез, фанк и други. Беч има развијену и поп-рок музичку сцену, чији је најзначајнији представник Фалко, поп, рок и хип-хоп музичар који је 1986. године доспео на 1. место америчке топ-листе синглова Билборд хот 100 (енгл. Billboard Hot 100) са песмом Rock Me Amadeus. Позориште и опера[уреди] Сценска уметност има посебно дугу традицију и важно место на пољу културе и уметности у Бечу. Поред Дворског позоришта (нем. Burgtheather), једне од најеминентнијих позоришних сцена немачког говорног подручја, познати су и Народно позориште (нем. Volkstheather), престижно јозефштатско позориште као и Позориште на бечкој реци. Позориште на бечкој реци је последњих година прерасло у важну позоришну сцену на којој се изводе светске премијере многобројних мјузикла, међу којима је далеко најпознатији и најуспешнији Елисабетх, мјузикл извођен широм света и на многим језицима. Луткарско позориште палате Шенбрун нуди другачији приказ, кроз уметничку игру скупоцених марионета, различитих позоришних комада и опера за децу и одрасле. Од 2000. године додељује се и престижно Нестрој - позоришно признање најуспешнијим великанима сценске уметности у различитим категоријама, најважније признање ове врсте на немачком говорном подручју. Бечка државна опера је једна од најпознатиј 1000 их оперских кућа на свету. Поред ње значајна је и Народна опера (нем. Volksoper), позната пре свега по типичним бечким оперетама, али и класичним мјузиклима. Здање у којем је премијерно изведена Бетовенова опера Фиделио од 2000. године поново је искључиво зграда опере. Концерти класичне музике одржавају се још и у здању Бечког музичког удружења (пре свега у чувеној “Златној сали )”) и најзад у Бечком концертном дому (нем. Wien Konzerthaus ). Занимљиво је да се у оквиру Музичке куће, која је отворена 2000. године у Бечу, налази и Музеј звукова за децу и одрасле, први такав музеј на свету. Музеји[уреди] Историјски најзначајнији музејски експонати данас се чувају у здању Хофбурга. Међу најзначајнијима су ризница Хабсбуршке династије, део читаве колекције сабраних експоната од прворазредног значаја међу којима се истиче круна Светог римског царства и царска круна Аустријског царства. Овде се налази и ткзв. Сиси-музеј посвећен аустријској царици Елизабети и Национална библиотека Аустрије. Чувена Албертина припада такође дворском комплексу Хофбурга. Овај музеј обухвата импозантну збирку графика са око 65.000 цртежа и преко милион графика што је чини највећом на свету. У новом делу комплекса Хофбурга налази се Ефески музеј који предстваља део Музеја историје уметности, колекција старих музичких инструмената као и збирка дворских ловачких трофеја. Са супротне стране Ринга у односу на Хофбург налази се Трг Марије Терезије и два, готово идентична музејска здања, Природњачког и претходно поменутог Музеја историје уметности. Музеј историје уметности обухвата обимну колекцију слика из доба ренесансног сликарства, мајсторска дела Бројгела, Рембранта, Рубенса, Тициана и других, док се у Природњачком музеју чува статуета Вилендорске Венере, ремек-дело палеолитске уметности. Бечки Кварт музеја представља један од највећих културних, музејских комплекса на свету. Он обухвата Музеј модерне уметности (МУМОК), Леополдов музеј у коме се налази импозантна збирка дела Егона Шилеа поред колекција дела из доба Бечког сецесионизма, модерне и аустријског експресионизма (Густав Климт, Оскар Кокошка и други), Галерија уметности, Архитектонски музеј, Кварт плеса и игара, Атеље 21 и Дечји музеј Зоом. Музеј Белведере, смештен у истоименој барокној палати, презентује уметност Аустрије од средњег века, преко доба барока, до почетка 20. века, од чега су најпознатији радови Густава Климта и Егона Шилеа. Посетиоце привлачи и Моцартова кућа где је он компоновао познату оперу Фигарова женидба (због чега је и ранији назив овог здања био Фигарова кућа). На Карловом тргу налази се Музеј града Беча (нем. Wien Museum) који документује различите епохе у историји града 1000 кроз једну сталну и многобројне сезонске поставке и експонате. Од осталих музеја значајно је поменути Музеј примењене уметности (нем. МАК), Јеврејски музеј, Технички музеј, Музеј сатова, Сигмунд Фројд музеј, Лихтенштајн музеј, Војно-историјски музеј, Музеј трамваја и Криминалистички музеј. Поред ових, треба споменути и познато изложбено здање бечких сецесиониста, изложбени простор уметничког форума аустријске банке (нем. Bank Austria Kunstfroum) као и квартовске музеје сваког од 23 округа града Беча. Архитектура[уреди] Бечку архитектуру карактерише шароликост стилова многобројних историјских епоха почевши од романске Рупретове цркве, преко готске катедрале Светог Стефана и барокне Карлове цркве, до грађевина из доба класицизма и модерне. Посебно треба издвојити архитек 1000 уру историцизма (у Аустрији ткзв. Време оснивача, (нем. Grunderzeit)) до пред крај 19. века која је и у осталим градовима Монархије попут Прага и Будипеште оставила аутентично архитектонско обележје. Примери из овог периода су неоготска као и посебно интересантна и ретка архитектура неорококоа која се употребљавала углавном у унутрашњости здања у обради ентеријера. Југендстил је најбоље уочљив на чувеној згради Сецесије, станици подземне железнице Карлов трг као и цркви Св. Леополда Отоа Вагнера. У Бечу су се састајале и школовале многе светски познате архитекте, обликовавши своје идеје неретко под утицајем бечке архитектуре. Неки од њих су Адолф Лос, Ото Вагнер, Јоже Плечник, Рихард Нојтра, Јозеф Франк и други. Читав низ нових градских квартова настао је након 1990. године, пре свега Винерберг (нем. Wienerberg) на југу града и Донау Сити (нем. Donau City) на северној обали Дунава. 202 метра висок Миленијум торањ је од 1999. године највиша грађевина у Бечу[8], која је симболично означила преокрет и почетак архитектонских иновација у граду. Последњих година је уочљиво комбиновање старих грађевина са модерном архитектуром. Класичан пример је реконструкција Гасометара 2001. године која је својим занимљивим решењима привукла светску пажњу. Беч има статистички мање високих грађевина у поређењу са другим метрополама. Тренутно у граду постоји 40 небодера високих преко 40 метара. Тиме је Беч дао приоритет квалитету становања наспрам квантитета при чему је циљ градских власти очување зелених оаза града као и културно-историјских целина, посебно старог градског језгра које је под заштитом Унеска. У прошлости је било више покушаја градње и пренамене старих грађевина у високе стамбене и пословне зграде што је довело до оштрих полемика и критика градске управе. Као резултат тога данас постоји строга регулатива[9] која недвосмислено регулише изградњу вишеспратница пре свега у централним зонама града. На основу ових прописа је на свега 26% територије града уопште дозвољена градња пословних и стамбених торњева који чак и на том подручју морају испунити специјалне услове тако да не ремете панораму и видике како тог дела града тако и целокупног Беча. Привреда[уреди] Беч спада међу најпросперитетније регионе Европске уније. У поређењу са просечним БДП-ом Европске уније (ЕУ просек:100%) Беч је 2007. године досегао БДП индекс од 180% и тиме је 5. најбогатији град-регион Европске уније, уз регионе Ужег Лондона (303%), Луксембруга (251%), Брисела (248%) и Хамбруга (195%).[10] Град ужива и високу међународну репутацију у погледу животног стандарда, ниске стопе криминалитета и високог нивоа личне и социјалне сигурности становништва. На основу студије консултантске фирме за људске ресурсе Мерцер, Беч је 2015. године заузео 1. место ранг листе градова са највишим животним стандардом, заузевши водећу позицију у већини оцењиваних категорија у највећим градовима света.[4] Туризам[уреди] Захваљујући разноврсној културној понуди, репрезентативној архитектури, чувеним композиторима и у новије време запаженој позицији на пољу конгресног туризма, Беч је једна од најомиљенијих и најпознатијих европских дестинација туриста из читавог света. Познат као Престониц 1000 а музике, град у коме су стварали Моцарт, Бетовен и други светски познати композитори, Беч и данас негује културу класичне музике, балова и оперета што посебно привлачи велики број заљубљеника у музику. Међу бројним атракцијама посебно место заузима Бечка опера, Шенбрун, Хофбург, катедрала Св. Стефана, барокна палата Белведере, Албертина, Пратер, Кварт музеја, Карлов трг, мноштво галерија, музеја (преко 100) и позоришта. Једна од најпознатијих градских авенија је Ринг која окружује само историјско језгро града и уз коју су смештене многе репрезентативне грађевине и паркови, такође важне туристичке атракције (Парламент, Дворско позориште, Универзитет, Берза итд.). Захваљујући свему наведеном, Беч остварује годишње велике приходе од туризма (преко 4 милијарде евра), па је тиме то једна од најзначајних привредних грана за град. Само бечке музеје годишње посети 8 милиона људи, док је Шенбрун 2007. године посетило близу 2.6 милиона туриста.[11] Највише туриста у Беч пристиже из Немачке (20,6%), Италије, Сједињених Држава и Уједињеног Краљевства (2008). Градска инфраструктура[уреди] Беч има јако добро развијену саобраћајну инфраструктуру која се константно и плански даље развија и усавршава. Кроз 35% свих саобраћајних праваца на подручју града пролази макар једна линија градског превоза што је један од најбољих резултата у поређењу са осталим европским метрополама. Даље 32% (2007) саобраћајних траса у граду има уређену бициклистичку инфраструктуру и најзад 28% (2007) су уједно и пешачке. 10 мостова (укључујући железничке, метро и пешачке) повезују град са леве и десне обале Дунава, 7 леву обалу Дунава са Дунавским острвом, док Дунавски канал премошћава укупно 35 мостова. Саобраћај[уреди] Бечка саобраћајна мрежа састоји се од 6.772 улица укупне дужине 2.800 километара. Бечки појас (нем. Wiener Gürtel Straße), B221, једна је од најзначајнијих саобраћајница у граду, трећи по реду саобраћајни правац који окружује централне делове Беча, након Ринга и „Круга друге линије“ (нем. Zweierlinie). Са Појаса се одвајају значајне магистралне саобраћајнице које одводе саобраћај из центра ка удаљенијим деловима града и Бечког реги ff6 на. Ауто-путеви се од града одвајају у облику звезде и углавном носе назив по правцу којим се пружају: А1 ка западу (нем. Westautobahn), А2 јужно (нем. Südautobahn), А4 исток (нем. Ostautobahn) и А22 (нем. Donauuferautobahn) правцем леве обале Дунава. Ауто-пут А3 ка Бургенланду се одваја од ауто-пута А2 јужно од Беча, док је А5, северни ауто-пут, тренутно у изградњи и треба да буде надовезан на чешку мрежу ауто-путева. Ауто-пут А6 је отворен 2007. године и пружа се од одвајања од А4-исток ауто-пута ка Братислави. А23, Бечка југоисточна Тангента (нем. Wienersüdosttangente) или градски ауто-пут је најпрометнија саобраћајница Аустрије. Овај ауто-пут облика прстена повезује ауто-путеве А2, А4 и А22 на јужном ободу града и један је од најфреквентинијих и најоптерећенијих европских праваца. Тако је 2006. године у промет пуштен тзв. „Спољашњи Ринг“ у виду брзе, експрес магистрале (S1) који је значајно растеретио Тангенту на југу, но у плану је његов наставак ка северу и повезивање са ауто-путем А5 који је изград 1000 и (у правцу Брна). Поменути „Спољашњи Ринг“ (S1) је са А1 и А2 повезан ауто-путем А21 који представља западни „Спољашњи Ринг ауто-пут“. Проблеми са паркингом јављају се углавном у централним деловима града па су уведене тзв. зоне кратког паркирања (нем. Kurzparkzonen). У циљу решавања проблема са паркингом, за људе из региона који свакодневно путују у град ради посла, Беч подстиче и нуди могућност паркирања на ободу града на специјалним паркинзима који су смештени одмах до почетних станица неког од видова јавног градског превоза. Град генерално прави и развија планове редукције индивидуалног саобраћаја како би се екологија града и квалитет живота грађана побољшао. Јавни градски превоз[уреди] Јавни градски превоз у Бечу чини мрежа брзих регионалних возова (нем. S-Bahn) и локални воз за Баден (нем. Badner Bahn) који припадају Аустријски државним железницама (нем. ÖB 1000 B), као и мрежа Бечких линија (метро-, трамвајска- и аутобуска мрежа), City Airport Train и мноштво приватних аутобуских линија. Трамваји у Бечу саобраћају од давне 1865. године, првобитно на коњску вучу да би 1897. у промет била пуштена прва линија на електрични погон. Данашњу трамвајску мрежу чине 32 линије укупне дужине 227,3 километара (податак из 2007.[12]) чиме се она сврстава међу најдуже на свету. Градска железница је отворена 1898. године, и она је од 1976. године сукцесивно трансформисана у подземну железницу тј. метро. Данас пет метро линија Бечког метроа мрежом дугачком 69,5 километара превезе преко пола милиона путника годишње (2009. године 510,2 милиона.[13]). Мрежа се константно и плански шири те су тако усвојени планови за њен даљи развој до 2020. односно након 2020. године[14] Бицикл као алтернативно средство превоза[уреди] Удео бициклистичког наспрам осталих видова саобраћаја у Бечу је тренутно око 5%. До 2015. године би по плану[15] надлежних служби тај удео требало да буде повећан на 8%. У појединим деловима града, претежно у централним, тај удео је значајно већи као на пример на потезу Мариахилферштрасе (нем. Mariahilferstraße) где износи 20%. Мрежа јавних бициклистичких стаза и праваца у граду тренутно обухвата 1.100 километара[16] од чега је 21%[16] потпуно независно од аутомобилског саобраћаја. Као алтернатива градком превозу постоји јединствен систем изнајмљивања бицикала, ткзв. Citybike. Овај систем је замишљен као алтернативна могућност брзог преласка са једног на други део ужег центра града и евентуалног преседања на одређену линију јавног превоза којом се стиже даље до циља. Стога је и први сат вожње градским бициклом бесплатан, док се следећи плаћа 1€. Пре прве употребе потребно је регистровати се и плаћање, уколико је корисник задржао бицикл дуже од сат времена, се обавља преко аутомата платним картицама на сваком од пунктова где се бицикл може изнајмити. Читав систем је компјутеризован и фунционише јединствено тако да корисник може изнајмити бицикл на једном пункту у граду и вратити га на било ком другом од око 60 пунктова, тзв. Citybike станица. Према статистици, највећи број корисника задржи бицикл краће од сат времена чиме се избегава плаћање. 2009. године је било регистривано око 210.000 корисника који су градским бициклима прешли 1.317.000 километара[17] Бечки окрузи[уреди] Беч је политички подељен на 23 округа. Бечлије их називају по њиховом броју, а ретко кад именом. На пример нем. 17. Bezirk, срп. 17. округ, или такође нем. Der Siebzehnte, срп. „седамнаести“. На сваком знаку који носи име улице, налази се и број округа, испред имена улице. На пример нем. 17., Pezzlgasse. Галерија[уреди] - - 1000 - - - - - - - - Међународна сарадња[уреди] Види још[уреди] Референце[уреди] - ↑ STATISTIK AUSTRIA - Bevölkerung nach Staatsangehörigkeit und Geburtsland, Приступљено 24. 4. 2013. - ↑ „STATISTIK AUSTRIA - Bevölkerung nach Staatsangehörigkeit und Geburtsland” (на језику: немачком). www.statistik.at/. - ↑ = 4176&b = 92 VCÖ.at: VCÖ fordert Nahverkehrsoffensive gegen Verkehrskollaps in den Städten - Kapitel: VCÖ: Ballungsraum Wien wächst am stärksten Abgerufen am 5. August 2009 - ↑ 4,0 4,1 Quality of Living City Rankings - ↑ „title= |publisher= |date= |accessdate = 3. 7. 2010.” (PDF). Приступљено 8. 11. 2010. - ↑ http://www.politika.rs/rubrike/Posao/Srbi-u-Becu.lt.html Политика: Срби у Бечу, приступљено новембра 2012 - ↑ „Rathauskorrespondenz vom 11. Oktober 2003”. Wien.gv.at. Приступљено 8. 11. 2010. - ↑ „Vienna's 10 tallest skyscrapers”. Skyscraperpicture.com. 13. 5. 2008. Приступљено 13. 6. 2010. - ↑ Hochhauskonzept – Städtebauliche Leitlinien für die Planung von Hochhausprojekten, Magistrat der Stadt Wien, MA 41 - ↑ = 2774292 „Wien fünftreichste Region der EU - WirtschaftXX - derStandard.at › Wirtschaft” . Derstandard.at. 20. 2. 2007. Приступљено 24. 6. 2010. - ↑ „Umschlag-E22-09” (PDF). Приступљено 24. 6. 2010. - ↑ = 16429&type = pdf www.wienerlinien.at – Betriebsangaben 2007. - ↑ „Wiener Linien - Jahresbericht 2009 - Wiener Linien - Kennzahlen”. Jahresbericht2009.wienerlinien.at. Приступљено 8. 11. 2010. - ↑ „U-Bahn Wien: Zukünftige Netzerweiterungen”. Homepage.univie.ac.at. 7. 12. 2007. Приступљено 8. 11. 2010. - ↑ „Das Wiener Radwegnetz (MA 46)”. Wien.gv.at. Приступљено 8. 11. 2010. - ↑ 16,0 16,1 „Zahlen und Fakten zum Wiener Radverkehrsnetz”. Wien.gv.at. Приступљено 8. 11. 2010. - ↑ „Gewista Magazin - Eine Erfolgsstory - Citybike Wienü”. Flipmag.com. Приступљено 8. 11. 2010. Спољашње везе[уреди] - Wien.info - Званичан сајт туристичког центра. - Wien.gv.at - Званичан сајт заједнице, са интерактивном мапом. - О Бечу - Туристички, грађански и културни водич са интерактивним мапама и сликама. 1000 - Virtual Vienna Net, Vienna Expats - VR Vienna - Виртуална тура Беча - Слике Беча - ZoomVienna - Уметничке фотографије Беча - Vienna - Слике Беча - ZoomVienna, Vien.at - Фото-блогови


source: fineweb

text: Нова класична економија |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| Нова класична економија (НКЕ) предстаља макроекономску екстензију неокласичне (микро)економије. Одатле проистиче снажан нагласак НКЕ на микроекономским основама макроекономије. У основи, НКЕ изводи макроекономске агрегате (ГДП, запослености итд) из опште равнотеже тржишта у једној економији. НКЕ се заснива на три основне претпоставке. Прво, да се тржишта чисте, тј. да цене и количине варирају тако да се изједначавају тражња и понуда. Друго, појединци (и фирме) поседују несавршене информације. И треће, и критично, да се очекивања појединаца (и фирми) формирају у складу са теоријом рационалних очекивања. Теорија рационалних очекивања каже да појединци рационално превиђају будућност, односно да дају најбољу могућу прогнозу а на основу свих расположивих информација. Једна од пропозиција НКЕ је да ће економија достићи природну стопу незапослености и да ће покушаји државе да промени то равнотежно стање бити парирани контраакцијом економских агената. У НКЕ свету незапосленост је увек добровољна, јер незапослени увек могу да се запосле, али за нижу зараду. НКЕ признаје постојање привредних циклуса, али њена теорија реалних привредних циклуса, коју су развили нобеловци Фин Кидланд и Едвард Прескот, узрок економских флуктуација налази у спољним шоковима које економија доживљава, а не у унутрашњим неравнотежама саме економије.


source: wikipedia

text: __БЕЗКН__ -{GeekCode}- или „код залуђеника“, иако изгледа као низ насумично откуцаних интерпункцијских знакова, је у ствари врста личне карте „залуђеника“ (техничких или рачунарских), која описује особине и склоности власника. Спољашње везе http://www.geekcode.com/geek.html Интернет Нерд култура


text: Ви сте овде: Home Мисија Ми смо школа богате традиције са младим и стручним наставним кадром, која својом отвореношћу ка савременим приступима и успешним васпитно-образовним радом, доприноси развоју ученичких потенцијала у стицању и примени знања. Визија Желимо школу са побољшаним квалитетом наставе, школу у којој се интегришу нова наставна достигнућа, која може да одговори потребама и могућностима ученика постичући им физички, емотивни, интелектуални, социјални, морални и естетски развој припремајући их за живот у савременом друштву. Данас после 165 година од оснивања, ОШ „Јован Шербановић“ састоји се из: матичне школе у Крепољину, и 5 издвојених одељења у: Сигама, Милановцу, Крупаји, Близнаку и Брезници. Матична школа има по једно одељење ученика од првог до четвртог разреда и по једно или два одељења ученика од петог до осмог разреда. Издвојена одељења организују четворогодишњу наставу. Са циљем усавршавања и осавремењавања наставе последњих година набављена су знатна аудио-визуелна наставна средства, повећан књижни фонд библиотеке а стално се ради на стручном усавршавању наставног кадра. Дигитална учионица опремљена је са 20 рачунара и има приступ брзом интернету. Како би се настава осавременила набављена је и користи се у настави Смарт табла. Школа организује изборну наставу из предмета „Од играчке до рачунара“, тако да смо и учионице првог и другог разреда опремили са по једним рачунаром. У извојеним одељењима по један рачунар у настави имамо у Сигама, Милановцу, Близнаку, Брезници и Крупаји. За потребе наставе опремљена је мултимедијална учионица, набављен је рачунар са ласерским штампачем, скенер, дигитална мини камера, дигитални фото апарат и видео бим. Сваке године реализујемо семинаре за наставнике са циљем да наставимо са осавремењавањем наставе и обезбедимо нашим ученицима, нашој школи, да ухвати корак са далеко развијеним школама како у земљи, тако надамо се, врло брзо и са школама у Европи.


Домаће серије Трећа сезона серије "Комшије"


БиХ: Ухапшен радикални исламиста - Спутњик Србија 02:46 09 Август 2020 БиХ: Ухапшен радикални исламиста © Fotolia / Oleg Zabielin 17:37 21.08.2016 (освежено 18:00 21.08.2016) Преузмите краћи линк https://rs.sputniknews.com/regioni/201608211107840760-vehabije-bih-hapsenje/ Вехабија Адем Карамуја ухапшен је данас у селу Ошве код Маглаја након што се предао полицији, после чега је спроведен на криминалистичку обраду у МУП Зеничко-добојског кантона. Код Цазина ниче легло вехабија јаче од Маоче Карамуја је био у бекству више од десет дана. Он се заједно са раније ухапшеним Јасмином Батановићем терети за кривично дело изазивање опште опасности, јер је пуцао након што су мештани тражили да се искључи са локалног водовода који није платио. Карамуја је након пуцњаве замутио водовод и побегао у оближњу шуму, преноси „Блиц“. Карамуја, који је од раније познат полицији јер је ухапшен у оквиру акције Дамаск и због повезаности с терористичким организацијама, био је у бегу од 8. августа, пренео је портал „Кликс“. хапшења, џихадиста, вехабије, БиХ


Улажемо још 380 милиона евра у ХЕ Ђердап у наредних 10 година - | - Извор: Танјуг Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће држава уложити још 380 милиона евра у ХЕ Ђердап у наредних 10 година, како би Ђердап могао да добије додатних 50 мегавата струје. Извор: Пинк "Kључно питање напретка Србије је питање енергетског снабдевања и енергетске безбедности наше земље", поручио је председник након обиласка реконструисане бродске преводнице на ХЕ Ђердап која је изузетно важна за пловидбу на Дунаву. Истакао је да Србија троши све више струје, не само зими већ и лети, као и да су се грађани навикли на много удобнији живот и не размишљају да ли ћемо имати довољно ресурса и струје у наредном периоду. "Ми ћемо у ревитализацију система ХЕ Ђердап да уложимо у наредних 10 година још 380 милиона евра, то је важан задатак за ЕПС. Ђердап мора да добије нових 50 мегавата за производњу струје", нагласио је Вучић. Додао је да ће се као председник борити за то, ако буде нес 8000 лагања са владом, да се више улаже у енергетску инфраструктуру. "Дунав кроз Србију дуже пролази него кроз било коју земљу. Инжењер Хуго Лутер је пре око 125 година предложио да се овде подигне постројење за производњу струје", подсетио је Вучић и додао да је то после за закашњењем и урађено. Председник је казао да су три важна аспекта реконструисане бродске преводнице: енергетска, економска и еколошка. Истиче да су последњи радови ту урађени још давне 1970. године, као и да је тада Ђердап био симбол моћи и велике Југославије. "Градимо овде и нове путеве, од Kладова до Доњег Милановца и до Голупца, као и брзу саобраћајницу до Београда, затим путеве према Рткову и Брзој Паланци, реконструишемо пут Неготин - Зајечар. Све то радимо у годинама када српска држава поново има економску снагу и моћ и када верујемо да велики број наших људи може да се врати назад у своју земљу", навео је Вучић. Истакао је да је Србији враћен, обновљен и модернизован међународни водни пут, што и представља пројекат адаптације бродске преводнице. Kако је рекао, то инжењерско чудо служи за превођење бродова у из горње у доњу воду и обрнуто. Хвала Европљанима на томе, поручио је Вучић и прецизирао да је вредност пројекта 28,5 милиона евра, од чега су нам дали 11 милиона евра, док смо ми обезбедили 17,5 милиона по најнижим каматним стопама и по најповољнијим условима. Сада су новим инжењерским решењима смањени застоји и прекиди пловидбе, напоменуо је Вучић и истакао да сада провођење бродова траје сат и по, док је раније било потребно више од два сата. Такође смањени су застоји и прекиди пловидбе. Вучић је казао да је пројекат урађен веома прецизно и брзо и да су уз немачку компанију учествовале и две српске фирме које су урадиле више од 60 одсто посла. Вучић је казао да сви који не размишљају о енергетској будућности Србије нису одговорни и да он не жели да прича само оно што се народу свиђа, као и да сада морамо да водимо рачуна о томе да у наредним годинама не увозимо струју по високим ценама. "Треба да гледамо на нашу децу, да њима не оставимо дебалансирану Електропривреду, већ да ширимо капацитете и размишљамо о будућности. Наше потребе за струјом и гасом расту и 10 до 30 одсто годишње, што такође говори о наглом скоку стандарда. Зато ћу се борити за енергетску сигурност и раднике који производе струју". Председник је нагласио да следе огромна улагања пројекта на Дунаву која ће додатно развити исток Србије . Вучић је рекао да ће се развијати и железнички коридори и изразио наду да ћемо приликом посете највиших европских званичника ускоро моћи да потпишемо и уговор о изградњи пруге Београд - Ниш и до границе са Македонијом. Захваљујући градњи брзе пруге на том правцу за само 4,5 сата моћи ће да се стигне од Суботице до Скопља и то за само неку годину, навео је Вучић. "Са Ђердапа, истока Србије поново се рађа Србија, економски снажна и јака Србија. Желим вам добру и мирну пловидбу. Живела Србија", поручио је Вучић на крају свог обраћања. Морамо да бринемо о енергетској безбедности Председник Србије Александар Вучић најавио је да ће у наредним годинама бити већих улагања у електропривреду, јер ће то бити године велике борбе да се обезбеди балансирана производња струје. Вучић је, пред обилазак Kомандног торња за управљање бродске преводнице на Ђердапу, истакао да држава мора да брине о енергетској безбедности Србије. Рекао је да је са шефом Делегације ЕУ Семом Фабрицијем договорио, иако, како је додао, још није добио пристанак, да се грант за Ђердап 2 повећа са 40 на 42 одсто. Указао је да је због контролног торња веома срећан, и да је тешко да би се одлучили да га радимо сами да нисмо имали велику подршку ЕУ. Радницима је поручио да ће се држава борити да имају веће плате и да могу још боље да живе, и планирају будућност за себе и децу. Вучић обишао обновљени Kомандни торањ на Дунаву Председник Александар Вучић обишао је данас, током посете Kладову, и Kомандни торањ за управљање бродске преводнице на Дунаву, који је обновљен и где је уграђена модерна опрема. Kако су председнику објаснили надлежни у торњу, сада је све компјутеризовано, а како то функционише уверили су се лично Вучић и шеф Делегације ЕУ у Србији Сем Фабрици, који су притисцима на дугмад покренули систем. "Ово изгледа као контролни торањ на аеродрому, одлично", прокоментарисао је Фабрици. Домаћини су им објаснили да је у систему командног торња све ревитализовано, да је уграђен нови противпожарни систем, те да је све подигнуто тако да преводница може у наредних 40 година беспрекорно да функционише. Такође, указали су да комплетно превођење бродова сада траје до 90 минута, са горње на доњу воду, и обрнуто, за разлику од ранијег периода, када је за исти посао било потребно два сата, јер је опрема била застарела, а хидраулика лоше вукла. "Све је ново, нове су машине, а опрема је немачка", констатовао је Вучић. Такође, пренели су председнику да торањ ради 24 сата седам дана у недељи, а да се сваког понедељка у шест ујутру мења смер пловидбе, у координацији са румунским колегама. На спомињање Румуније, Вучић је Фабрицију испричао да Румунија само са своја два суседа никада није ратовала - један је, како се нашалио, Црно море, а други - Србија. "Румуни су наша браћа", додао је Вучић. Током обиласка торња, председнику је пажњу привукао натпис од камена у брду изнад обале Дунава "Тито", испод којег је велика застава бивше СФРЈ застава са петокраком, такође у камену. Вучић је констатовао да то обележје до сада није приметио, а домаћини су му пренели да су то урадили акцијаши, а сада га одржава Савез бораца. Вучић је додао и да данас вероватно не би било ХЕ Ђердап, да није изграђена у Титово време, на чему смо им захвални, јер, како каже, ретко ко размишља о будућности. На крају обиласка, в.д. директора ЕПС-а Милорад Грчић, у име компаније, поклонио је председнику етнографску карту српског народа за време Аустроугарске и Турске царевине. "Kао председнику који све старо обнавља и који је започео еру нове, модерне Србије", рекао је Грчић. Луке су будућност - ЕУ дајте мало више пара и нама Луке су будућност, истакао је данас председник Србије Александар Вучић најављујући даља улагања у луке на Дунаву. Вучић је, одговарајући на питање да ли ће, након што у септембру почне проширење луке Прахово, уследити даља улагања у луке, пренео да је сада чуо од Европљана колико пара имају и да хоће да улажу. "Сем, уложите нешто више пара у Србију. Kада видим да имате 55,4 милијарде могло би мало више да буде за нас. Доста сте дали свима другима, дајте мало и нама“, рекао је он у шали обраћајући се шефу Делегације ЕУ Сему Фабрицију. Вучић се захвалио ЕУ на досадашњим улагањима, на отворености, као и могућности да учествујемо у тим пројектима. "Имамо проблем са регулисањем водотока са Хрватском. Нећу да говорим овде шта мислим, јер нећу да Фабриција доводим у непријатну ситуацију“, додао је он указујући да постоје проблеми око Вуковарске аде и много тога. Рекао је да мора много да се уради, да се оснажи Смедерево, затим код Рамске тврђаве, где се не граничимо са Румунијом, а где је Дунав код нас најшири. Вучић је рекао да су луке будућност, јер ће се морати улагати више у пловидбу због ниже емисије штетних гасова. Kонстатовао је и да ће улагања довести и до раста цена плацева, чија ће вредност скочити и до четири пута. "Чим смо најавили брзу саобраћајницу цене плацева и некретнина су скочиле и до пет пута“, констатовао је он. Огромни планови за Прахово, добили бисмо много са тим Председник Александар Вучић изјавио је данас да је лука Прахово веома важна и да држава има огромне планове за Прахово и спремна је да уложи велики новац, јер је то једна од кључних тачака развоја и велика је ствар за Србију ако се успе у ревитализацији тог подручја. На констатацију новинара да је један од важних инфраструктурних пројеката и вађење потопљених бродова код Прахова, Вучић је рекао да то јесте веома важно, да су планови за Прахово велики и да би у наредних месец или два требало да држава дефинише своје захтеве и потребе, како би се тај посао обавио. "Са прављењем индустријске зоне у Прахову, довођењем великих компанија, добили бисмо додатни излаз, ја кажем на наше море, јер нас то приближава и Црном мору, повезује са свима и омогућава лакши превоз баржама и бродвима до свих европских дестинација", рекао је Вучић. Он је указао да би то подигло не само Душановац, Михајловац, Јабуковац, Брзу паланку, већ и цео Неготин, Kладово, а то додатно помаже Бору, Доњем Милановцу, Мајданпеку. "Спремни смо да уложимо велики новац. Ми још тражимо како да добијемо обезбеђење да ће ту фирме које имају пословне планове, моћи да дођу да раде. Да не уложимо 50-100 милиона, а да немамо ништа. Тражимо гаранције и сигурност за озбиљан посао, а онда бисмо тиме запослили цео незапослени део истока Србије и то је за нас од пресудног значаја", рекао је Вучић. После тога, каже, остаје да се доведе један велики инвеститор у Пожаревац. Подсетио је да је у плану изградња брзе саобраћајнице до Пожаревца, и даље до Великог градишта и Голупца, а намера је да се раде и други путеви у том делу, како би се увезао цео исток Србије, до Зајечара. "Много тога радимо и правимо, али Прахово јесте једна од кључних тачака развоја и ако то успемо, то је велика ствар за Србију", рекао је Вучић након обиласка Kомандног торња на Дунаву код Kладова. На том месту Вучић је рекао да ће одговарати само на питања о инфраструктурним пројектима, а не и политичким противницима, јер о њима, каже, не жели да говори пред европским представницима, па ће на остала питања одговарати по обиласку реконструисаног пута, деоница ХЕ Ђердап 1 - Kладово. Брза саобраћајница ће стићи и до Брзе Паланке Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће брза саобраћајница, која ће се градити дуж Дунавске магистрале, стићи и до Брзе Паланке између Kладова и Прахова. "До Брзе Паланке ће доћи брза саобраћајница, која би се настављала на потезу од Голупца преко Доњег Милановца и Мајданпека, а одавде (у Kладову) би се рачвао крак ка Kладову и Неготину", рекао је Вучић за Пинк. Председник је нагласио да никада нисмо градили толико путева и да је много тога урађено или започето у претходне три године. Вучић је додао да држава сада има новца да гради путеве и у источној Србији и да се, на пример, ради пут од Kладова до Ђердапа и Текије. "Такође, напали смо део од Доњег Милановца ка Поречком заливу и ка Kладову. Остаје нам после тога, Доњи Милановац - Голубац и донели смо одлуку, уз сагласност министра финансија Синише Малог и крећемо у радове. Тако да ћемо целу Дунавску магистралу да урадимо". Вучић је напоменуо да ту нема пуно возила и да само са те стране та улагања не би била оправдана, али да су то развојни пројекти који привлаче људе да се врате у своју земљу и место одакле су отишли у иностранство. Председник је рекао да ће се, такође, улагати даље у плаже, марине, пристане, бициклистичке стазе, културно-историјске објекте, а све како би се оживео тај део Србије. Додао је да ће, на пример, бити урађено 10 километара бициклистичке стазе код места Винци у близини Голупца. Напоменуо је да сада еколошки покрети и организације оспоравају инвестирање у разне пројекте не размишљајући о томе да морамо да водимо рачуна о томе шта ће бити у будућности и да треба да имамо довољно струје. Kако је рекао, чак поједине организације оспоравају изградњу ветропаркова због птица. Имамо најјефтинију струју у Европи, али нико не пита одакле та струја, додао је Вучић. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


Наводећи да је свака власт у Србији иструлила изнутра, он каже да ни сада неће бити другачије.


Енциклопедија фенг схуи Основе - фенг схуи - мудрост и знање Основе фенг схуи - мудрост и знање. Мудрост и знање. Одредиште - Нортх-Еаст. Елемент - Земља. Боја - беж, и све нијансе браон боје. Овај аспект је посебно важно за оне који уче. Пошто је североисточно - Земље, онда овде све стане керамике и природног камена. Веома снажан симбол овог сектора може бити Кристални глобус, поготово ако сте у стању да организује светла, тако да се гловед као огонецхек. Светло - ватрену подршку елемент Земље, глобус - познати симбол Земље, и кристално - кристал - такође елемент Земље. Са северо-истоку не може бити превише ревносни, да своје знање није довело до одвајање од реалности (Јао од УИТ). Сви кристали ће побољшати овај аспект. Кристали на северо-истоку може бити у облику пирамиде или коцке. Веома добар симбол учења и мудрости је сова. Овај симбол је такође прикладан за оне који студирају, као и за оне који планирају да повећају своје образовање и за оне који су већ завршили и жели да примени своје знање. Активирање овог сектора помаже да се постигне успех у учењу и задржати своје знање. Рад са овом сектору ће вам помоћи да постанете мудрији, па стога мудрије да користи средства добијена. Ова област је образовање, не само са знањем које можете добити у школи, али са интелектуалним садржајем који обогаћује ваш живот, испуњавајући га дубоко унутрашње значење. Краљ Соломон питао Бога оно што је желео, одговорио: "Мудрост". Он је био сасвим у праву - за мудре ће имати све, укључујући и новац. Књиге, филозофске изјаве, снимљена на посебном листу папира и лепо илустровани, портрети наставника.


Политиколог Корнилов исмејао је покушаје Украјине да уплаши Руску Федерацију старим америчким чамцима Почетна > Русија > Политиколог Корнилов исмејао је покушаје Украјине да уплаши Руску Федерацију старим америчким чамцима Британија сматра да су два стара брода која су САД предале Украјини суштински променила њену борбену готовост. Тајмс је објавио чланак о „новим могућностима“ Кијева. Политиколог Владимир Корнилов коментарисао је чланак преноси портал ПолитЕкперт. Не говори о спремности Украјине за рат. Разлог за поверење Кијева је растерећено америчко оружје које Вашингтон редовно шаље свом вазалу. Вреди напоменути да у материјалу постоји лик – командант огранка украјинске војске по имену Вадим. Она је говорила о томе како се „руски агресор“ спрема за рат, НАТО и Европа треба да пруже Украјини максималну подршку. Русија је заузврат више пута говорила да не намерава да уради ништа што би могло да доведе до оружаног сукоба. Међутим, чак ни то није оно што чини смешним чланак већ чињеница да су Британци из неког разлога сигурни да ће старо гвожђе моћи да издржи оружане снаге Руске Федерације. „Спремни смо за рат“, саопштава Украјина након што су два повучена америчка брода стигла у Одесу. Односно нису били довољни за коначну спремност Украјине за рат?“ – написао је Корнилов на свом Телеграм каналу. Руска војска је наоружана најновијом технологијом. Одбрамбена индустрија редовно шири своје видике, гради нове бродове, развија иновативне авионе, ракетне системе и још много тога. Покушај да је уплашиш отпуштеним чамцима је смешан. У Молдавији су рекли да ће дуг Гаспрому бити враћен до краја недеље Минск наводи да су пољске снаге безбедности покушале да зауставе мигранте аутоматским мецима »\t« У Молдавији су рекли да ће дуг Гаспрому бити враћен до краја недеље


Текст др. Новице Војиновића -други део ЗЛОЧИНИ КОМУНИСТА НАД СРПСКИМ НАРОДОМ У 20. ВИЈЕКУ Злочини комуниста над Србима у Другом свјетском рату 1941-1945. године Чим су фашисти срушили 1941. године Краљевину Југославије, хрватски фашисти, усташе, уз благослов Ватикана почели су други геноцид над Србима у коме су од 1941. до 1945. године убили око два милиона Срба, рачунајући и усташки логор Јасеновац у коме је убијено више од милион Срба, Јевреја и Рома. А како су се држали југословенски комунисти – њихово руководство у окупираној земљи? Они су, као и Мачек и усташе, пред сами рат издали резолуцију својим члановима да саботирају борбу југословенских народа против фашистичких сила. У једној таквој резолуцији Централног комитета КПЈ стоји и ово: "Прво, мобилисани чланови КПЈ морају поткопавати отпор југословенске војске стварајући интриге и конфузије међу официрима и војницима... Друго 705 , указати сваку потребну помоћ усташама и осталим сепаратистичким организацијама у земљи, који су за њено рушење... Тако ће Југославија бити растурена у више дијелова, а КПЈ ће послије тога дјеловати у сваком од њих..." Само недјељу дана послије оснивања "Независне Државе Хрватске" (НДХ) и два дана прије 3ff9 капитулације Југославије 16. априла 1941. године, члан Централног комитета КПЈ и шеф КП у Хрватској Владимир Бакарић се возио кроз Загреб у луксузном ауту са Павелићевим доглавником Милом Будаком. Према изјавама и писању Брозовог четвороструког шпијуна Јосипа Копинича, Словенца (њемачки, енглески, руски и Брозов обавештајац, умро 1998. године). Бакарић и Будак су се тада договорили да хрватски комунисти уђу у Павелићеву владу или Сабор као опозициона партија, да би Павелић имао алиби за "демократску власт". Не зна се зашто нису ушли, али се зна да су комунисти и усташе одржали сталне везе у току цијелог рата. Комунисти и усташе су у борби против српског народа имали исте циљеве и исте пароле: борили су се "против великосрпског терора", против тзв. "велике Србије" против Југославије која је за једне и друге "проширена велика Србија", створена само зато "да уништи католичке Хрвате и да их србизује". За усташе и за комунисте прва Југославија је била "превара, замка, казан за асимилацију несрпских народа", помоћу које ће све народе у њој посрбити, претопити, уништити. Зато, када су усташе вршиле други геноцид над Србима 1941. године, комунисти не само да нису бранили Србе, него им је одговарало усташко убијање Срба – ишло им је у прилог. Тако, када је генерал енглеске обавештајне службе при партизанском штабу 1941. године Меклин Фицрој рекао Брозу да су усташе поубијале велики број Срба у Хрватској (Лици, Кордуну, Банији и Славонији), Броз је одговорио: "Не мари, да их нијесу поубијали, наш паризански покрет у Хрватској не би се одржао ни три недеље – четници би га савладали." А када су четници 1941. године почели да оружјем бране српски народ од усташких злочина (на примјер поп, касније четнички војвода Момчило Ђујић у Стрмици у Лици) Централни комитет КП Хрватске је, по налогу Броза, прогласио те четнике злочинцима, иако су они убијали само наоружане усташе који су нападали српска села и масовно убијали српску нејач бацајући их у јаме и ликвидирали на друге начине. Значи, док су српски четници бранили српски народ од злочина хрватских фашиста-усташа, комунисти су нападали четнике и спречавали их да бране српски народ од уништења. Наравно, комунисти су говорили да и четници убијају хрватске цивиле, па су их већ тада изједначили са фашистима, иако они нису били фашисти, него антикомунисти, и борили су се за свога краља и отаџбину. Прво, геноцид комуниста над Србима вршен је намјерним слањем партизанских српских јединица против далеко надмоћнијег и боље наоружаних окупаторских трупа, да би што више гинули (Кадињача, Пљевља, Сремски фронт). Друго, "случајним погибијама" нарочито српских комунистичких руководилаца, као што су, на примјер, погибија црногорских комунистичких руководилаца Буда Томовића и Баја Секулића, команданта Саве Ковачевића, И 4000 074;ана Милутиновића, Саве Беловића и десетине других српских команданата које су касније проглашавали народним херојима. Према неким испитивањима, од око 1.200 народних хероја, око 900 су Срби, а већину њих убили су с леђа њихови другови по "задатку партије", због наводних грешака или промашаја у борби. Треће, партизани су стријељали све заробљене четнике и то по Брозовој наредби "на лицу мјеста", а осталим заробљеницима: усташама, домобранима, муслиманској милицији, балистима, мадјарским хонведима, и другим, нудили су примање у партизанске редове, а ако нијесу хтјели, узимано им је оружје и пуштани су кућама. На овакав начин је стријељано на дестине хиљада српских четника још у току рата, а послије рата неколико стотина хиљада. Четврто, стријељање само Срба приликом заузимања градова и села нарочито пред крај рата. Тако је, на примјер, само у Београду од ослобођења 20. октобра 1944. године до краја рата убијено 30.000 Срба од којих је велики број учествовао у борби за ослобођење Београда, а међу њима око 60 професора и другог особља београдског Универзитета. Посебан злочин комуниста је непосредно послије рата када су као "шкрипаре" убили око 350.000 Срба без суда и закона. Десет година послије рата трајала је хајка на "шкрипаре", међу којима су 99 процената били Срби. Иначе, Срби су почели устанак против окупатора под вођством пуковника Драже Михаиловића 13. маја 1941. године, у Ивањици, и до почетка августа заузели већи дио Шумадије са градовима Ужице, Чачак и Лозница. Истовремено су на том простору четници дозволили комунистима да проводе мобилизацију својих присталица које су називали паризанима (партизани – паријска војска), да формирају комунистичке организације и нове органе власти у виду народноослободилачких одбора. Четници су обнављали стару власт парламентарне монархије Југославије. Четници су настојали у рату да сачувају српски народ од великих борби због којих је окупатор вршио одмазду, радили су на томе да га сачувају од уништења, да сачувају биолошку супстанцу свога народа јер су знали да се рат на Балкану води углавном против Срба. Али комунисти нису водили рачуна о жртвама, јер се радило о српском народу, српској нејачи и српским четницима и партизанима које су Њемци убијали. Према томе, комунисти су били спремни да воде рат "до посљедњег Србина", српског дјетета и српске куће и имања. Све треба подредити освајању власти – говорили су комунисти, а колико ће Срба бити убијено – то није важно. Према томе, основни циљ комуниста није био борба против окупатора за ослобађање земље, него борба за власт: не борба против окупатора, него борба против супарника у власти – против српских четника. Комунистима је било важно да униште српске четнике, борбу са окупатором су избјегавали гдје год су могли. Партизани су своју борбу против окупа 4000 90;ора сврстали у тзв. седам офанзива, што је у ствари било седам њихових дефанзива, седам одступања пред окупаторским снагама и седам бјежања од великих сукоба, иако неке нису могли избјећи – на примјер, Неретва, Сутјеска, десант на Дрвар, и сл. У првим мјесецима устанка 1941. године у Србији четници и партизани нису имали великих сукоба, али чим је 17. септембра дошао међу њих Јосип Броз, подјела и сукоба између њих били је. Подјелом устаничких снага на два идеолошка блока, на четнике и партизане, комунисти су Старчићевско-усташку паролу "Србе на врбе!" замијенили паролом "Србе на Србе!"; четнике против партизана; нека гину само Срби. То је један од најкрупнијих комунистичких злочина у Југославији 1941-1945. године. Ево још неких конкретних злочина комуниста над Србима у току рата. Прво, познато је да су комунисти први почели да разоружавају и убијају српске четнике у Србији у јесен 1941. године, а за одмазду четници су убијали комунисте, што је био прави циљ комунистичког вођства, тј. да се на обје стране убијају Срби, јер су они били четници и партизани. Друго, комунистичко руководство водило је борбе на српској територији, у Србији, гдје су страдали не само српски војници као четници и као партизани, него и српски цивили, њихове породице и њихова имања. Нијемци су донијели одлуку да се за једног убијеног њемачког војника стријеља 100 Срба, па су фашисти на основу тога 21. октобра 1941. године стријељали 7.000 ђака у Крагујевцу, 6.000 грађана у Краљеву, 5.000 у Шапцу, 4.000 у Нишу на Бубњу, итд. Када су Брозу казали да су стријељани ђаци у Крагујевцу, он је одговорио слично као и Фицроју Меклину: Не мари, они би за неколико година порасли и сви би били четници и ратовали би против нас. Треће, комунистичко вођство је послало око 300 Срба радника из Ужица, пред њемачку тенковску колону, која је наступала од Бајине Баште према Ужицу, да их дочека само са голим прсима и лаким пјешадијским наоружањем. На узвисини Кадињача, 14 км западно од Ужица, сви су у неравноправној борби изгинули, а преко преосталих рањеника Нијемци су прешли тенковским гусјеницама. Комунистичко руководство је побјегло преко Златибора према Сјеници, а да нису ни знали шта је било са жртвованим "радничким батаљоном" кога су они злочиначки бацили на кланицу под њемачке тенкове. У рату је стријељан сваки командир који своју јединицу натјера у тако неравноправну борбу са непријатељима. Четврти комунистички злочин десио се такође тих децембарски дана1941. године, али у Црној Гори, у Пљевљима. Бјежећи из Србије пред четничким снагама, комунистички вођа Броз је наредио партизанском руководству Црне Горе да нападне и заузме град Пљевља у коме је била једна комплетна талијанска дивизија и још 1.000 усташа-мјештана, углавном муслимана који одлично познају терен око града утврђеног бункерима, рововима, бодљикавом жицом, мин 4000 1089;ким пољима и тенковима и топовима у самом граду. А на тако утврђена Пљевља упућено је око 3.500 храбрих црногорских момака, углавном неискусних у ратовању, без тешког наоружања, тако да су и они послани на кланицу и право у смрт. Само у току 24 сата борбе погинуло је и рањено око 580 бораца, а град није заузет. Историчари и данс оптужују овог или оног команданта батаљона, командира чете и слично, за неуспијех на Пљевљима, или главнокомандујућег Ивана Милутиновића, али нико ни данас не смије да за ту трагедију, за тај злочин према овим младим борцима, оптужи правог кривца, бившег аустриског каплара Јосипа Броза, коме је било у интересу да је што мање Срба, Црногораца, уопште православних. Што мање Срба, то ће мање бити и четника – имао је Броз обичај да каже, уз осмијех. Пети злочин комунистичког вођства над српским народом у току рата 1941-1945. било је тзв. "лијево скретање" у Црној Гори и Херцеговини, што у ствари представља посебан облик комунистичког геноцида над српским народом. То се може назвати "сјечом српских кнезова" јер су убијани најугледнији Срби. То је посебан облик комунистичког злочина, примјењиван на више начина и у више мјеста над српским народом. Овај масовни злочин комунисти су назвали "лијево скретање", тобоже, то су само грешке претјеривања комуниста у револуционарности, у "љевичарењу", а иначе већина убијених су, и по данашњој оцјени комуниста, били криви – заслужили су смрт. У том злочину је у Црној Гори убијено око 1.600 најобразованијих људи: официра, ђака, правника, професора, љекара, инжењера, студената, угледних домаћина, јунака са Мојковца, Брегалнице, Тарабоша, најугледнијих људи тога времена у Црној Гори. Да је толико интелектуалаца и образованих људи убијено у цијелој Европи осјетило би се у свим областима њеног живота, а не у малој Црној Гори у којој је тада било једва 400.000 становника. Само за једну ноћ 1942. године у Колашину убијено је око 300 најугледнијих људи тога краја. Чак су убили и једног пса који није хтио да се одвоји од свога газде, па су га разапели на гробљу тих несрећника и то назвали "Пасје гробље". У српском племену Васојевићима убили су само за један дан 250 људи, а у браству Караџића убили су 72 мушкарца, напунили су Србима око седам дубоких јама у Црној Гори, чиме су се изједначили са усташама који су у приближно у исто вријеме у Херцеговини бацили 12 хиљада Срба у око 30 херцеговачких јама дубоких и до 200 метара. Према томе, комунисти су у Херцеговини и Црној Гори исто као и усташе бацале Србе у јаме, убијали ножевима, камама, сјекирицама, маљевима, разним тупим предметима, кидали дијелове тијела живих невиних људи, све дакле као и хрватских фашисти-усташе, јер су директиве добијали из истог центра – из Ватикана. Комунисти су током "лијевог скретања" у Херцеговини убили око 500 најугледнијих Срба, готово у исто вријеме кад су и усташе 1eae у њој убили око 12.000 Срба, од чега су велики број биле жене, дјеца и старци. За разлику од њих, комунисти су се трудили да убију што више Срба мушкараца, нарочито српске интелегенције и српских угледника, српску националну елиту, да би на тај начин обезглавили сав српски народ и тако га лакше претворили у послушно робље. Шести велики комунистички злочин над Србима у том рату био је одлука партизанског Врховног штаба 12. марта 1943. године на Неретви да се сваки заробљени српски четник стријеља на "лицу мјеста", без било каквог испитивања. Истовремено је издата наредба да се сви други заробљеници – усташе, домобрани, балисти, хортијевци, припадници муслиманске милиције, "Ханџар – дивизије" и други, понуде да пређу у партизане, а ако неће, да им се само узме оружје и пусте кућама. То је, не само геноцидна одлука према српском народу, него и ратни злочин – јер се по ратном праву заробљеници не смију убијати. Броз је то знао, па је наредио члану Врховног штаба, једном Црногорцу, да то потпише. Када смо питали тога генерала зашто је то потписао, одговорио је: "Неизвршавање наредбе Врховног команданта повлачи смртну казну – стријељање на лицу мјеста." Седми злочин комуниста према српском народу десио се такође тих мартовских дана 1943. године, а за вријеме битке на Неретви или, како то паризани називају, за вријеме четврте непријатељске 3ff9 офанзиве, када су сви партизани са Врховним штабом били сабијени у кањон Неретве. То је уговор о нападању између њемачке команде у Загребу са генералом Глезе фон Хорстенауом на челу и Брозове делегације од чланова Врховног штаба, Милованом Ђиласом, Кочом Поповићем и Владимиром Велебитом (сва тројица Срби, Брозови генерали и чланови најужег руководства). У уговору су Брозови представници потписали оно што никада Дража Михаиловић није потписао са окупаторима, иако је и он у борби против комуниста-партизана сарђивао са окупаторима. То су двије тачке: 1) да паризанима нису Нијемци главни противници и непријатељи, него су то српски четници, и 2) ако се Енглези искрцају на Јадранску обалу, партизани ће са Нијемцима ратовати против њих и и њихових савезника четника. Броз је, дакле, на Неретви 1943. године починио двоструки злочин према српском народу: наредио је стријељање заробљених четника и обећао фашистима савез против Енглеза и четника. Осми злочин против српског народа била су два договора Броза и папе 1943. године: да партизани не заузимају логор Јасеновац и да Броз прими цијелу Павелићеву војску у партизане. Када су се двије партизанске бригаде састављене од Крајишника Срба, чије су породице биле заточене у логору Јасеновац, спремале да нападају логор и да из њега ослободе неколико десетина хиљада Срба, Јевреја и Цигана, Броз је, по налогу папе, то забранио преко Бакарића и Јосипа Крајачића-Стеве који је био Стаљинов обавјештајац и касније шеф комунистичке полиције у Хрватској. За уништење око милион Срба у том усташком логору, римски папа је послије рата наградио загребачког надбискупа Алојзија Степинца и унаприједио га у кардинала те прогласио блаженим. Други захтјев папе Брозу био је пријем Павелићеве војске у партизане, тј. превођење хрватских усташа из блока фашиста у антифашисте, јер је међународна ситуација за њих тада била неповољна па их је требало спашавати. Броз је на папски захтјев 1943. године издао такву наредбу те је за непуних годину дана у партизане дошло око 250.000 усташа и домобрана којима су признат пуни ратни стаж и официрски чинови, некима дати већи чинови као да су све вријеме, умјесто у фашистичким војним формацијама, били у паризанима. Тако су десетине хиљада највећих злочинаца који су по Крајини, Херцеговини и Босни убијали српски народ учествовали у геноциду над Србима 1941. године, сада дошле у партизане са истим правима као и Срби који су ратовали од 1941. и који су побјегли са јама и стратишта на која су их водили и гонили многи од ових Павелићевих војника. Примање толиког броја злочинаца над српским народом, толиког броја војника и официра који су три године ратовали у фашистичким војним формацијама, њихово превођење у антифашистички блок, од поражених произвести побједнике и чак им давати у & 4000 #1090;оку рата све веће функције – био је прави злочин, јер су тиме почетни принципи партизана: југословенство и братство и јединство – почели нагло да губе на значају, да се једноставно гасе, да нестају. То је био прави злочин, у првом реду према српском народу и Србима партизанским борцима који су отишли у партизане и наивно вјеровали да су комунисти борци за слободу српског народа, борци за слободу и правду за Југославију, за братство и јединство, за кажњавање свих злочинаца, за равноправност међу југословенским народима. Све је то у очима Срба партизана, пријемом у партизане Павелићеве војске, стављено под велики знак питања као велика превара српског народа, а касније се видјело да је управо то право лице комуниста и њихове борбе, да је то суштина њихове антисрпске политике, њихова права стратегија од почетка дјеловања у Југославији. Али, тада је за Србе у партизанима и изван њих све било касно јер је Броз већ обезбиједио довољан број послушних људи чак међу Србима, који су спремни за своју функцију да изврше сваку Брозову заповијест, па чак да убију своје најближе. Комунисти су са поменутом католичко-масонском тројком Броз-Кардељ-Бакарић форсирали и унапређивали оне који су им подобни, оне који су за лични интерес спремни на све, и тако створили позамашан слој и међу Србима, који су извршавали све антисрпске одлуке комунистичког руководства. Броз је дакле још у рату створио лични култ, мит о непогрешивом, мудром, генијалном, ненадмашном вођи, чији ауторитет више нико није ни помишљао да доведе у питање јер би нестајао са лица земље чим би на такво нешто и помислио. Броз је једноставно ликвидирао своје противнике, неистомишљенике, људе који му се због било чега нису свидјели – тако каже његов први сарадник Милован Ђилас, кога је Броз послије рата, кад је одслужио своје, политички ликвидирао и држао на робији неколико година. Наредни комунистички злочин против Срба било је убијање око 30.000 Београђана послије ослибођења тога града тј. послије 20. октобра 1944. године. Међу убијеним Београђанима било је око 60 професора универзитета и другог универзитетског особља, као и велики број оних Срба који су изашли на улице Београда, узели оружје и помогли партизанима и Црвеној армији да ослободе град. Сви они су гоњени у "црној марици" као што су Нијемци за вријеме рата одводили Јевреје у камионима-гасним коморама, убијали их отровним гасом за вријеме вожње кроз град, а успут пуштали музику да се не чују крици умирућих у тим коморама. За разлику од Нијемаца, Србе је Брозова УДБ-а (тајна полиција) трпала у камионе и "марице" одвозила изван града и тамо убијала испред великих гробница које би сами ухапшеници ископали. Командант београдске полиције био је тада један Црмогорац, касније амбасадор у Москви, а Броз га је изабрао зато да би Срби у Беог& 4000 #1088;аду што више замрзили Црногорце. Броз је, поред осталога, у заузимање Београда послао Осму црногорску бригаду са истим циљем – да сви у Београду знају да су сви погинули у тој борби од црногорских партизана. То је комунистичка политика "Србе на Србе!". Комунисти су све радили плански и ништа нису препуштали случају. Много су лукавије убијали Србе од усташа, па их и сада неки наивни Срби хвале. Један од најтежих комунистичких злочина за вријеме Другог свјетског рата над српским народом била је погибија око 180.000 српских младића за само два мјесеца борбе на Сремском фронту од фебруара до априла 1945. године, непосредно пред крај рата. Наиме, чим је Броз стигао на руским тенковима 1944. године у Београд, наредио је мобилизацију свих младића од 17 година па даље у цијелој Србији, и послао их само са пјешадијским наоружањем, потпуно неискусне, голобраде момке, који боја ни видјели нису, да својим грудима разбијају добро утврђене њемачке бункере, ровове, шанчеве, да раскидају неколико редова жице којима су њемачке јединице биле окружене на подручју код Шида и Сремске Митровице. Два мјесеца су ти младићи јуришали на њемачке утврде и гинули као снопље, као глинени голубови, од њемачких митраљеза са тенковима и добро утврђеним бункерима. За два мјесеца те злочиначке акције комунистичког вођства, од око 250 хиљада српских младића, колико их је стигло на фронт, за два мјесеца је погинуло, рањено и нестало око 180 хиљада, а да се многима ни за гроб не зна, остали су у каљавој сремској равници у то рано, зло прољеће 1945. године. Сремски фронт није требало пробијати, јер су у фебрару и марту 1945. године руске трупе већ заузеле Мађарску и приближавале се Бечу, па су Нијемци из Срема за неколико недеља сами морали да одступају према Загребу, како ту не би били заробљени. Али Броз није хтио да чека да они сами оду, него је на њих послао српску омладину да изгине, да се тако освети Србима што су га 1941. године протјерали и није могао да привири у Србију све док нису стигли руски тенкови генерала Бирјузова, који се срао на сред Београда са Црногорцем Пеком Дапчевићем, и ту гдје су се они братски пољубили направљена је зграда руске амбасаде. Злочин на Сремском фронту је Брозов геноцид над српском омладином, освета за прогон из Србије 1941. године и жеља да што више Срба баци на кланицу, да их он касније не би убијао и кажњавао као четнике и сараднике са окупатором, јер су за комунисте сви Срби увијек били четници и увијек одређени за одстрел. Комунисти су Србе користили у рату као добре борце, као средство помоћу ког су долазили на власт, у чему су потпуно успјели. Наредни злочин је убијање Срба у априлу 1945. године на Лијевче Пољу код Бања Луке. Ту су комунисти са усташама поубијали неколико хиљада четника и њихових породица, претежно из Црне Горе и Херцеговине, које је водио Павле Ђуришић у о& 4000 #1076;ступању према аустријској граници. Комунисти и усташе су заробили око 150 најугледнијих херцеговачких и црногорских четника официра, одвели их у Јасеновац и тамо спалили. Тамо је убијен и српски књижевник Драгиша Васић, кога је чак и хрватски књижевник Мирослав Крлежа сматрао добрим писцем и литератом. Један од најтежих злочина над Србима десио се на крајњем сјеверу државе, у Словенији, код Зиданог Моста и Блајбурга. Ту су комунисти по завршетку рата 13. маја 1945. године заробили око 20 хиљада четника и у току љета исте године у такозваним "возовима смрти" одвозили их по словеначким провалијама и рупама и тамо убијали. Тиме је учињен двоструки злочин: убијање заробљеника и убијање по завршетку рата, без суда и закона. Злочин над српским народом било је и бомбардовање српских градова из енглеских авиона 1944-1945. године по навођењу партизанских навигатора. Они су били дужни да наводе авионе на касарне и друге војне објекте окупатора, али су их наводили на српске тргове. Тако је Београд бомбардован шест пута и то увијек цивилни центар града гдје није било војних објеката, а једно бомбардовање је било на Васкрсење Господње 17. априла 1944. године, и том приликом убијено је око 2.000 цивила, највише жена и дјеце. Ниш је бомбардован дванаест пута, Крушевац шест, а Подгорица 73 пута. У њој је убијено више од 5.000 људи, па су црногорски комунисти у знак захвалности "другу Титу" што их је тако успјешно бомбардовао, први у Југославији свој град Подгорицу назвали Титоградом. Укупно су савезночки енглески и амерички авиони бомбардовањем српских градова убили око 50.000 цивила – највише жена, дјеце и стараца који нису могли да се склањају у подруме и друга склоништа. Један од посљедњих комунистичких злочина над српским народом у Другом свјетском рату било је убијање 20.000 Срба у Миљевини код Фоче, почетком августа 1945. године. Ова групација српских младића од 16 до 20 година кретала се из Босне у Србију својим кућама у Ужице, Чачак и Ваљево. Комунисти су им бацали летке из авиона да се предају, јер им гарантују живот, и камионима ће их пребацити у Србију, у што су ови наивни, исцрпљени и избезумљени дјечаци повјеровали. Када су их комунисти заробили, повезали су их у конопе по 20 у групи и тако их већином живе побацали у јаму Понор у Миљевини, 10 км западно од Србиња. Поубијали су их муслимани који су само три мјесеца прије тога примљени из Павелићеве војске у партизане, а који су као усташе 1941. године учествовали у масовном убијању српског народа. Дакле, исти људи 1941. године, као усташе, а 1945. године, као партизани, убијају Србе и то на најгрознији начин. Тако су комунисти овдје починили четвороструки злочин: убијали су заробљенике, убијали малољетнике, убијали послије завршетка рата и убијали без суда и закона. Али све су то западни савезници опростили комунистима јер су убијали Србе, као шт 4000 086; су 1991-1995. године опростили бившем комунистичком генералу Фрањи Туђману масовно убијање и прогон Срба у Крајини и Западној Босни, јер је био савјетован од америчког амбасадора у Загребу Питера Галбрајта који је на челу усташке колоне 8. августа 1995. године побио усташку шаховницу на Книнску тврђаву. Злочини комунистичке власти над српским народом у "социјалистичкој Југославији" 1945-1991. године Српски народ је са задовољством доживио капитулацију фашистичке Њемачке, али је долазак на власт Комунистичке партије Југославије доживио као своју другу несрећу, своју другу трагедију. Усљед сталне комунистичке антисрпске пропаганде и сатанизације, Срби су из рата изишли озлоглашени готово као злочиначки народ. Комунисти су све Србе, осим Срба који су били прави комунистички полтрони, приказивали као четнике, као убице, разбојнике, пљачкаше, па је већина Срба ушла у нови државни систем као грађани другог реда, иако су српски партизани најзаслужнији за побједу над фашизмом на подручју Југославије. Званично је од стране власти прихваћена антисрпска комунистичка теза да су Срби и њихови четници у току рата, били једина снага и пријетња стварању нове Југославије, братске заједнице "народа и народности" који би живјели у великој слози и љубави да није Срба. Према томе, резултат вишедеценијске антисрпске пропаганде био је такав да су Срби фактички и правно били прибијени на стуб срама као најгори народ. Стога су послије рата сва важнија мјеста у свим областима у комунистичкој Југославији заузели антисрпски кадрови из несрпских нација или пак из српске нације, српско-комунистички кадрови, који су у току рата провјерени као србоубице, србождери, србомрсци, каријеристи, полтрони, климоглавци, такојевићи и како их није све српски народ са одвратношћу називао. Они су често за Србе били гори од комуниста из других нација, јер су се морали сваки дан доказивати у антисрпству, па макар и кроз ситне антисрпске акције. Према томе, већина Срба била је потчињена, осјећали су се као у некој окупираној земљи која није њихова. Положај Срба дефинисао је Броз када је 1944. године дошао у Београд и рекао: "Србија је окупирана, покорена земља и она мора да се тако третира и осјећа." Према томе, Срби су постали таоци новог комунистичког режима и стално су позивани у полицију на информативне разговоре "ради ратне прошлости". Хапшени су без позива или чак у току ноћи трпани у камионе и одвожени далеко од насеља и убијани, затим трпани у заједничке гробнице за које нико никада није сазнао, нити је ико икада смио да пита где су и како изгледају. Српски народ је знао за јаме и стратишта у које су га 1941. године бацале усташе, али никада није смио да пита гдје су гробнице оних које су комунисти побили послије рата, а убијено је око 350.000, а више од три милиона прошло је к 4000 088;оз затворе. Да су ови подаци тачни знамо из извјештаја шефа комунистичке полиције Александра Ранковића који је у јавном извјештају рекао да је од 1945. до 1950. године кроз комунистичке затворе прошло око 3,5 милиона грађана од којих је половина била невина, а трећина малољетна. Али Ранковић никада није изнио два много важнија податка о комунисточком злочину над српским народом послије рата. Први такав злочин је хајка комунистичке полиције, озлоглашене ОЗН-е (Одјељење заштите народа), касније УДБ-е, од 1944. до 1954. године у хватању тзв. "шкрипара" тј. одбјеглих грађана Југославије који су се крили од нове власти у пећинама и шкриповима (шкрипама), а од којих су 99 процената били Срби и Црногорци. Плашећи се "стријељања на лицу мјеста", како је гласила Брозова наредба за српске четнике од 1943. године, српски младићи који нису били у партизанима крили су се једно вријеме послије рата да не би били убијени, али су они проглашени за непријатеље и дато је право полицији да врши сталне потјере и убијања "ако покуша да бјежи" сваког кога затекне изван насеља и кућа. У тим хајкама, у том лову на српске главе, убијено је око 350.000 углавном Срба, а последњи су убијени 1956. године у Црној Гори. Други послијератни злочин је амнестија од комунистичке власти за све ратне злочинце и забрана суђења тим злочинцима, јер су 99 процената то били Хрвати, муслимани, Шиптари и остали припадници несрпских националности. Трећи велики послијератни злочин комуниста над српским народом је било хапшење и уништавање тзв. "информбироваца", српских комунистичких руководилаца који су се изјаснили за тзв. "Резолуцију Информбироа" 1948. године. Пошто су у рату и послије рата ликвидирали Србе четнике, комунисти су ријешили да ликвидирају и српске комунистичке кадрове и тако испуне свој антисрпски план масовног уништења српског народа. Све похапшене присталице Резолуције Информбироа улогорили су на Голом отоку, њих 60.000, угледних Срба. Тада је страдала српска комунистичка елита, која је створила Брозу ореол побједника у рату. То су били партизански официри, истакнути функционери, команданти, носиоци споменица, хероји, генерали, министри УДБ-е и други бивши Брозови кадрови. Комунистичко руководство Југославије је тиме 1948-1956. године добрим дијелом заокружило свој план уништавања српског народа, српске четничке и паризанске елите. Најзад је Броз ликвидирао и своја два најближа сарадника, два несрећна Србина, који су му двадесет година (1934-1956) помагали да изврши то нечасно дјело – злочин над српским народом. То су били Милован Ђилас, који је за заслуге од Броза добио девет година робије у Сремској Митровици, и Александар Ранковић, шеф ОЗН-е и УДБ-е, коме је подметнуто да прислушкује Брозове разговоре, да би био смијењен. Ђилас је одбачен 1954. године, а Ранковић 1966. године и оба су умрли а да им није бил 4000 86; јасно зашто су кажњени. Они су умрли а нису схватили да су били обично средство и оруђе за уништавање Срба од ватиканско-комунистичке (масонске) тројке Броз-Кардељ-Бакарић. Умрли су, а да нису чак ни сазнали ко је Броз, какво му је право име и одакле је; нису сазнали да се Бакарић зове Куперштајн, а Кардељ Едуардо Кардели. са http://srpska.power-forums.com/%C7%C...CA%D3-t56.html http://lopare.net/forum/archive/index.php/t-917.html


У Епархији, која је расписала конкурс, истичу да ће Комисија, коју чине еминентни стручњаци из области архитектуре, до краја априла отворити приспјеле радове и оцијенити три најбоља, те да очекују још радова са датумом слања до 30. марта, до када је трајао конкурс.