Савез Совјетских Социјалистичких Република Савез Совјетских Социјалистичких Република (скраћено СССР) (рус. Сою́з Сове́тских Социалисти́ческих Респу́блик), такође познат под именом Совјетски Савез (рус. Сове́тский Сою́з), била је држава на великом делу севера региона Евроазије која је постојала од 1922, до распада, 1991. Формирање Совјетског Савеза је била кулминација Октобарске револуције. То је била прва социјалистичка држава на свету, са политичком организацијом коју је дефинисала Комунистичка партија Совјетског Савеза. Територија Совјетског Савеза је варирала, а у најскоријим временима је приближно одговарала територији позне Руске Империје, уз значајне изузетке Пољске и Финске. Садржај - 1 Историја - 1.1 Револуције и грађански рат - 1.2 Савез Совјетских Социјалистичких Република - 2 Совјетске Социјалистичке Републике - 3 Друштво и култура - 4 Привреда - 5 Црвена армија - 6 Политика - 7 Спољни односи - 8 Демографија - 9 Види још - 10 Референце Историја[уреди] Совјетски Савез је дошао на место Руске Империје, чији је последњи монарх, император Николај II владао до 1917. Модерне револуционарне активности у Русији су започеле устанком декабриста 1825. године; мада је кметство укинуто 1861, то је учињено под условима који су били неповољни за сељаке, што је охрабрило револуционаре. Након револуције 1905. године основан је парламент, државна дума (1906), али је цар наставио да се одупире преласку са апсолутистичке на уставну монархију. Политички и социјални немири су настављени, а током Првог светског рата су погоршани, услед војних пораза и несташице хране. Револуције и грађански рат[уреди] Спонтани народни устанак у Петрограду, као одговор на ратно распадање руског благостања и морала, кулминирао је обарањем царске владе у марту 1917 (види Фебруарска револуција). Аутократија је замењена привременом владом, чије вође су намеравале да успоставе демократију у Русији и да наставе да учествују у савезничким ратним напорима. У исто време су се у земљи раширили раднички савети (совјети), како би осигурали права радничке партије. Радикални Бољшевици, под вођством Владимира Лењина, залагали су се за социјалистичку револуцију у совјетима и на улицама. Они су преузели власт у привременој влади новембра 1917. (види Октобарска револуција). Тек после дугог и крвавог Руског грађанског рата (1918—1921), који се састојао и у борби владиних снага и страних трупа у разним деловима Русије, осигура 1000 је нови комунистички режим. Пољско-совјетски рат[уреди] Миром у Риги, почетком 1921, подељена је спорна територија у Белорусији и Украјини између Пољске и Совјетске Русије. Савез Совјетских Социјалистичких Република[уреди] Совјетски Савез 1000 е основан у децембру 1922. као унија руске, украјинске, белоруске и закавкаске совјетске републике, на чијем челу су биле бољшевичке партије. Од својих првих година, влада Совјетског Савеза је била базирана на једнопартијској власти комуниста, како су Бољшевици себе називали од марта 1928. После необичне економске политике ратног комунизма за време грађанског рата, када је совјетска влада дозволила да одређена приватна економска активност коегзистира са национализованом индустријом током 1920-их и потпуно одузимање хране на селу је замењено порезом у храни. Дебата о будућности привреде је пружила подлогу совјетским лидерима за борбу око власти након Лењинове смрти 1924. Постепеним консолидовањем свог утицаја и изоловањем ривала унутар партије, посебно лењиновог очигледнијег наследника Лава Троцког, Јосиф Стаљин је постао самостални вођа Совјетског Савеза крајем 1920-их. Стаљин је 1928. представио први петогодишњи план за изградњу социјалистичке привреде. У индустрији је држава преузела контролу над свим постојећим предузећима и започела интензиван програм индустријализације; у пољопривреди је држава присвојила имовину сељака да би успоставила колективне фарме (види Колективизација у Совјетском Савезу). Совјетски Савез је постао велика индустријска сила; али је имплементација плана раширила беду у неким сегментима становништва. Колективизација се суочила са отпором кулака, што је резултовало огорченом борбом многих сељака против власти, глађу и можда и милионима жртава (највише процене 14,5 милиона), посебно у Украјини. Социјални преврати су настављени и средином 1930-их, кад је Стаљин започео чистку у партији (види Велике чистке); из овог процеса је израсла кампања терора која је довела до егзекуције (највише процене 1 милион), затварања и протеривања (највише процене 9,5 милиона) људи (види Гулаг). Ипак, упркос овим немирима, Совјетски Савез се развио у моћну индустријску привреду у годинама пре Другог светског рата. Други светски рат[уреди] Споразум Рибентроп—Молотов[уреди] Мада је Стаљин покушао се удружи са Немачком закључујући Споразум Рибентроп—Молотов (1939—1941). Немачка је извршила инвазију на Совјетски Савез. - Европа Другог светског рата (1939) - - Велики отаџбински рат[уреди] Црвена армија је зауставила нацистичку офанзиву у Стаљинградској бици (1943), те кренула у контраофанзиву кроз источну Европу до Берлина, натеравши Немачку да се преда 1945. (види Источни фронт (Други светски рат)). Иако је опустошен у рату, Совјетски Савез је из рата изашао као призната велика сила. - Инвазија Совјетског Савеза (1941) - Европа Другог светског рата (1941—1942) - Дан победе над фашизмом је дан када је нацистичка Немачка потписала капитулацију у Другом светском рату. Наиме 9. маја 1945. године совјетски маршал Жуков ратификовао је испред Савезника споразум о немачкој капитулацији, који је дан раније у име Трећег рајха потписа 1000 немачки фелдмаршал Вилхелм Кајтел. Слави се 9. маја, иако је Други светски рат коначно завршен тек 2. септембра неколико месеци касније безусловном капитулацијом царског Јапана после трагичне употребе атомске бомбе у Хирошими и Нагасакију, те Совјетске операције Августовска олуја, у кампањи против Јапана пред крај Другог светског рата. Англо-совјетска инвазија на Иран[уреди] Иранска криза 1946. је настала услед одбијања Совјета да предају иранске територије које је током Другог светског рата окупирала Ц 1000 рвена армија. Савезници су сумњали да би шах Ирана, Реза Шах Пахлави, могао да се сврста на страну сила Осовине, па су након нацистичке инвазије на СССР 1941, Уједињено Краљевство и Совјетски Савез окупирали Иран како би спречили да се ово евентуално догоди. Шах је збачен са власти и послат у егзил на Маурицијус, а његов син, Мухамед Реза Пахлави је постао нови краљ. Током остатка рата, Уједињено Краљевство и Сједињене Државе су користиле територију Ирана као важну линију преко које су дотурали помоћу Совјетском Савезу за борбу против нацистичке Немачке. Иранска криза представља једну од првих епизода Хладног рата. Хладни рат[уреди] У кратком послератном периоду, Совјетски Савез је прво обновио, а онда проширио своју привреду, контролисану искључиво из Москве. Совјетски Савез је консолидовао свој утицај у источној Европи, пружао помоћ комунистима у Кини и тежио да прошири свој утицај свуда у свету. Овако активна спољна политика је била један од разлога што су ратни савезници Совјетског Савеза (САД и Уједињено Краљевство) постали његови непријатељи (види Хладни рат). Совјетски Савез 29. августа 1949. тестира своју прву атомску бомбу, тест успева и СССР постаје друга светска нуклеарна сила. У недостатку прихватљивог насле 1000 дника, Стаљинови најближи сарадници су изгласали да ће владати Совјетским Савезом заједно, мада се борба за власт одржавала иза фасаде колективног вођства. Никита Хрушчов, који је победио у борби за власт до средине 1950-их је одбацио Стаљинове мере терора и донекле олабавио репресивну контролу над партијом и народом (види Дестаљинизација). Такође је дошло до промене курса у спољној политици, уз отопљавање односа са СФРЈ и западом. Ипак, Хрушчовљеве реформе у пољопривреди и администрацији су уопште узев биле непродуктивне. Октобра 1962. амерички шпијунски авион открио је један балистички пројектил на лансирном месту на Куби. Џон Кенеди је одмах захтевао да се ракете уклоне и наредио поморску блокаду Кубе. У време Кубанске ракетне кризе америчка предност у стратешком оружју била је 17:1 и војске СССР и САД биле су у стању приправности, па је тако свет током два дана 1962. године живео на ивици нуклеарног рата. Потом је Хрушчов повукао пројектиле са Кубе, а заузврат добио обећање од САД да ће повући своје пројектиле из Турске и да никада неће напасти Кубу. Колеге у руководству Совјетског Савеза су смениле Хрушчова 1964. Након смене Хрушчова је уследио још један период колективног руковођења, који је трајао док се Леонид Брежњев није устоличио као доминантна фигура у Совјетском Савезу у раним 1970-им. Брежњев је председавао у периоду „примирја” у Хладном рату са западом, док је у исто време градио совјетску војну силу; ово наоружавање је доприн ff6 ло прекиду „примирја” у касним 1970-им. Још један фактор је била Совјетска инвазија Авганистана у децембру 1979. Совјетско-авганистански рат[уреди] Совјетски рат у Авганистану (27. децембар 1979 — 15. фебруар 1989) деветогодишњи је рат СССР против антисовјетских трупа које су се бориле против марксистичке владе у Авганистану. Совјети су подржавали владу док су устаници добијали помоћ од разних земаља: САД, Пакистана и Кине. Два развоја догађаја су доминирала у деценији која је следила: све очигледнији распад економских и политичких сртуктура Совјетског Савеза, као и неуспели реформски покушаји заустављања ових процеса. Након брзих измена на власти Јурија Андропова и Константина Черненка, личности са дубоко укорењеном Брежњевском традицијом, енергични Михаил Горбачов је начинио значајне промене у привреди и руководству партије. Гласност и перестројка[уреди] Гласност је била политика Михаила Горбачова која је почела да се уводи 1985. године. Горбачовљев циљ у спровођењу реформе »гласност« је био да изврши притисак на конзервативце унутар Партије, који су се противили његовој политици економске реконструкције, тј. перестројци. Његова политика, перестројка је покушала да промени досадашњу политику централног управљања, али Горбачов није успео да исправи кључне мане совјетског система; до 1991, када је завера тврдолинијаша у влади открила слабост Горбачовљеве политичке позиције, крај Совјетског Савеза је био на видику. Дезинтеграција[уреди] Распад[уреди] 25. децембра 1991, Горбачов је дао оставку на место председника Совјетског Савеза и предао дужност Борису Јељцину. Наредног дана се Совјетски Савез званично распао и до краја године су све званичне совјетске институције престале са радом. Совјетске Социјалистичке Републике[уреди] Друштво и култура[уреди] Култура Совјетског Савеза прошла је кроз неколико фаза током 70 година постојања државе. Током првих једанаест година након Октобарске револуције (1918—1929), постојала је релативна слобода и уметници су експериментисали са неколико различитих стилова у потрази за препознатљивим стил совјетске уметности. Лењин је желео да уметност буде доступна руском народу. С друге стране, стотине интелектуалаца, писаца, уметника било је протерано или су погубљени, а њихов рад забрањен, на пример Николај Гумилев (погубљен због завере против бољшевичке власти) и Јевгениј Заматин (забрањен му рад).[1] Влада је подстицала различите трендове. У уметности и књижевности, бројне школе, неки традиционалне, а други радикално експерименталне, јако су се развиле. Комунистички писци Максим Горки и Владимир Мајаковски су били активни у том периоду. Филм, као средство за утицај на углавном неписмено друштво, потицан је од државе; много најбољих дела режисера Сергеја Ејзенштајна датира из тог периода. Касније, за време Стаљинове владавине, совјетску културу је карактерисао успон и доминација социјалистичког реализма, наметнутог од стране владе, а сви остали трендови бити су потиснути, са ретким изузецима, на пример радови Михаила Булгакова. Након Хрушчовљеве политике отапања касних 1950-их и раних 1960-их, цензура је смањена. Током овог времена, совјетску културу карактерисао је конформистички јавни живот и интензиван фокус на личном животу. Већа експериментисања у уметничким формама поново су била дозвољена, са резултатом развоја софистициранијег и више критичког рада. Влада је попустила и свој нагласак на социјалистичком реализму; тако се на пример многи протагонисти романа Јурија Трифонова баве проблемима свакодневног живота, а не са изградњом социјализма. Дисидентска књижевност, позната као самиздат, развила се током овог касног периода. У архитектури, у Хрушчовљево доба се углавном фокусирало на функционални дизајн, за разлику од веома кичастог стила Стаљинове епохе. У другој половини 1980-их, Горбачовљева политика перестројке и гласности значајно су омогућиле слободу изражавања у медијима и штампи.[2] Култура овог периода дала је нека од најеминентнијих имена руске уметности и науке, као што су: - писци: Максим Горки, Владимир Мајаковски, Михаил Шолохов и Александар Солжењицин - музичари: Виктор Цој - научници: Константин Циолковски, Сергеј Корољов и Лав Ландау Свемирска трка[уреди] - Спутњик је био први вештачки сателит избачен у орбиту, 4. октобра 1957. године у част годишњице Октобарске револуције - Лајка је био први од совјетских паса послатих у свемир, први живи сисар послат у Земљину орбиту и прва орбитална жртва (3. новембар 1957) - Луна 2 је први објекат који је стигао до Месеца (14. септембар 1959) - Јуриј Гагарин је први човек у свемиру (12. април 1961) - Валентина Терешкова је руска космонауткиња, прва жена у свемиру (16. јун 1963) - Алексеј Леонов први човек који је боравио у отвореном свемиру (18. март 1965) Привреда[уреди] Нова економска политика[уреди] Нова економска политика (акроним: НЕП; рус. Новая экономическая политика) био је један период у историји Совјетског Савеза између 1921. и 1928. године у ком је нова совјетска власт допустила обнову неких елемената капиталистичке привреде у земљи с циљем побољшања економских прилика. Прави узрок према том заокрету била је политика ратног комунизма, на снази од 1918. до 1921, која је довела националну економију до колапса. Све отвореније побуне и демонстрације против такве политике и окретање симпатија које су сељаци испочетка имали за њих навела је руководиоце комунистичке партије и њиховог вођу Лењина, о потреби стратешког одустајања од даљњих радикалних реформи и реконструкцију неких старијих облика привреде у циљу одржавања на власти. Колективизација[уреди] Колективизацији у Совјетском Савезу под Стаљином спроведена између 1928 и 1940. Циљ ове политике био је да учврсти индивидуалну земљишта и радне снаге у колективне фарме: углавном колхози и совхози. Саобраћај и везе[уреди] Аерофлот национална авио-компанија Совјетског Савеза је била највећа авио-компанија на свету. Тупољев Ту-144 је био први суперсонични путнички авион на свету. Лада, или у Русији познатија под именом ВАЗ (Волшки Аутомобилски Завод), нај 1000 ознатија је руска фабрика аутомобила и такође фабрика са највећом производњом аутомобила у Русији. Енергетски сектор[уреди] Енергетска политика Совјетског Савеза је важна карактеристика совјетског планирања од Владимира Лењина. СССР је практично енергетски независна држава, развој енергетског сектора отпочели са Стаљинском аутаркији политиком. Током 70 година постојања земље, примарни начин обезбеђивања економског раста били су засновани на великим улазима природних ресурса. Али од 1960-их овај метод је мање ефикасан. За разлику од других народа који су делили исто искуство, технолошке иновације нису биле довољно јаке да замене енергетски сектор на значају. Чернобиљска катастрофа[уреди] Чернобиљска катастрофа је нуклеарна несрећа која се догодила 26. априла 1986. у нуклеарној електрани у близини града Чернобиљ у Украјини. Сматра се је 1000 о највећа еколошка катастрофа у историји нуклеарне енергије. Савет за узајамну економску помоћ[уреди] Савет за узајамну економску помоћ (руски: Совет экономической взаимопомощи, СЭВ, српска скраћеница СЕВ), 1949-1991, била је економска организација под вођством Совјетског Савеза који чине земље из Источног блока заједно са бројним социјалистичким земљама у другим деловима света. СЕВ је одговор Ис 1000 очног блока на формирање Организације за европску економску сарадњу у Западној Европи. Период стагнације[уреди] После одређеног експериментисања са економским реформама средином 1960-их, совјетско руководство се вратило старим методама економске политике. Индустрија је показивала спор, али стабилан раст током 1970-их, док је пољопривредни развој наставио да заостаје. Као супротност револуционарном духу који је пратио рађање Совјетског Савеза, преовлађујуће расположење совјетског руководства у време смрти Брежњева, 1982. је била аверзија према променама. Перестројка[уреди] Перестројку је увео Михаил Горбачов и она је представљала реформу која је требало да подигне совјетску привреду, која је већ од почетка осамдесетих година почела да стагнира. План је био да се промени неефикасна командована привреда и да се уведе децентрализована, тржишно оријентисана привреда. Црвена армија[уреди] Црвена армија (рус. Красная Армия) скраћено је име за Црвену армију радника и сељака (рус. Рабоче-Крестьянская Красная Армия), оружану снагу коју су створили бољшевици током Руског грађанског рата 1918. Ова организација је постала војска Совјетског Савеза након његовог оснивања 1922. Црвена боја у имену се односи на боју крви коју је пролила радничка класа у својој борби против капитализма. Иако је Црвена армија 1946. променила име у Совјетска армија, људи су и даље користили термин „Црвена армија” и касније, током Хладног рата. Трка у наоружању[уреди] Трајала је до почетка ’70-их година када је амерички председник Ричард Никсон започео политику детанта (попуштање у напетости) у односима са СССР. Први споразум о ограничењу нуклеарног наоружања потписали су Никсон и совјетски вођа Леонид Брежњев 26. маја 1972. године у Москви. Други споразум о ограничењу наоружања представљао је завршетак друге рунде споразума и преговора (1972—1979). Потписан је у Бечу 18. јуна 1979. године од стране Леонида Брежњева и председника САД, Џимија Картера. Шест месеци после потписивања СССР је напао Авганистан и зато споразум никад није био прихваћен од стране америчког Сената. Услови споразума су били само испоштовани. Тајне службе[уреди] Феликс Ђержински био је комунистички револуционар, учесник Октобарске револуције и први директор совјетске тајне полиције Чека. Нуклеарно оружје[уреди] Политика[уреди] Влада Совјетског Савеза је управљала привредом и друштвом земље. Она је спроводила одлуке које је доносила водећа политичка институција у земљи, Комунистичка партија Совјетског Савеза (КПСС). У касним 1980-им, влада је имала многе карактеристике сличне западним, демократским полит 1000 чким системима. На пример, устав је успостављао све органе владе и давао је грађанима серију политичких и грађанских права. Законодавно тело — Конгрес Народних Представника — и његова регуларна легислатура — Врховни совјет —, представљали су начело народног суверенитета. Врховни совјет, који је имао изабраног председавајућег који је био шеф државе, надгледао је савет министара, који је деловао као извршна грана владе. Председавајући савета министара, чији избор је одобравала легислативна грана, деловао је као председник владе. Уставно базирана судска грана власти је укључивала судски систем, са врховним судом на врху, који је био одговоран за надгледање придржавања совјетског закона владиних тела. Према Совјетском уставу из 1977, влада је имала федералну структуру, допуштајући републикама одређени ауторитет над политиком спровођења и понуде учествовања националних мањина у процесу одлучивања о пословима од њиховог интереса. У пракси, ипак, влада се доста разликовала од западњачких система. Током касних 1980-их, КПСС је обављала многе функције које су у другим земљама обављале владе. На пример, партија је одлучивала о алтернативама политике коју ће влада спроводити. Влада је само ратификовала одлуке партије, да би их учинила правно легитимним. КПСС је користила разне механизме да осигура да влада прати њену политику. Партија је користећи свој ауторитет постављала лојалне људе на руководеће позиције у влади, где су они пратили норме демократски централизам. Партијска тела су будно пратила поступке владиних министарстава, агенција и законодавних органа. 1000 Састав совјетског устава се у многим деловима разликовао од типичних западних устава. Уопштено је описивао постојеће политичке односе, које је одређивала КПСС, а није прописивао идеалан сет политичких односа. Устав је био дугачак и детаљан и давао је техничке спецификације за појединачне органе владе. У устав су биле укључене политичке изјаве, попут спољнополитичких циљева, а давао је и теоријску дефиницију држава у идеолошком оквиру марксизма и лењинизма. КПСС је могла да коренито измени устав или да га изнова напише, као што је чинила више пута. Савет министара је деловао као извршно тело владе. Његове најзначајније дужности су биле у управљању привредом. Савет је био под контролом КПСС, а председавајући - Премијер Совјетског Савеза -- је увек био члан политбироа. Савет, који је 1989. бројао преко 100 чланова, био је превелик и сувише незграпан да би деловао као јединствено извршно тело. Савет Председништва врховног совјета, сачињен од водећих економских администратора и руковођен од стране председника, имао је доминантну улогу у савету министара. Према уставу, по амандману из 1988, највише законодавно тело у Совјетском Савезу је био Конгрес Народних Представника, који је сазван први пут у мају 1989. Главни задаци конгреса су били избор Врховног совјета и избор председавајућег Врховног совјета, који је имао функцију шева државе. Теоретски, Конгрес Народних Представника и Врховни совјет имали су енормну законодавну моћ. Ипак, у пракси, конгрес се састао само пар пута током 1989, да би одобрио одлуке партије, савета министара и сопственог Врховног совјета. Врховни совјет, председништво врховног совјета, председавајући Врховног совјета и савет министара су имали значајан ауторитет у прописивању закона, декрета, резолуција и аката. Конгрес Народних Представника је имао 1000 ауторитет да ратификује ове одлуке. Судство није било независно. Врховни суд је надгледао ниже судове и примењивао закон, како пише у уставу, или како га интерпретира Врховни совјет. Уставни надзорни комитет је надгледао уставност закона и аката. Совјетски Савез није имао супарничку судску процедуру. По совјетском закону, који је проистекао из римског закона, тужилац је радио заједно са судијом и адвокатом одбране како би осигурали да се у грађанским и кривичним парницама сазна истина, а нису постојали адвокати за и против оптуженог. Совјетски Савез је био федерална држава, сачињена од петнаест република спојених у теоретски добровољној унији. Серија територијалних јединица је чинила републике. Републике су такође имале јурисдикције у сврху заштите интереса националних мањина. Републике су имале своје уставе, који су заједно са све-савезним уставом, пружали теоријску поделу моћи у Совјетском Савезу. Како год, 1989. године су КПСС и централна влада задржали сав значајан ауторитет, одређујући смернице које су извршавале републичке, покрајинске, обласне и окружне владе. Спољни односи[уреди] На почетку Совјетски Савез није био дипломатски признат од стране већине земаља, али је до касних 1980-их имао званичне односе са већином земаља у свету. Совјетски Савез је такође прешао дугачак пут од аутсајдера у међународним организацијама и преговорима, до једног од арбитара о судбини Европе након Другог светског рата. Био је чланица Уједињених нација од оснивања (1945) и једна од пет сталних чланица Савет безбедности УН који је имао право да стави вето на било коју резолуцију СБ (види Совјетски Савез и Уједињене нације). СССР је постао једна од две светске суперсиле и на тој позицији је опстао четири деценије, одржавајући премоћ у Источној Европи (види Варшавски пакт), војну снагу, помоћ земљама у развоју и научни развој, посебно у свемирској технологији и наоружању. Напори Совјетског Савеза да прошири свој утицај или контролу на многе државе и народе су резултовали формирањем социјалистичких држава широм света. Демографија[уреди] 293.047.571 (процена, 1991) Види још[уреди] - Руска Федерација - Постсовјетске државе - Перестројка - Званични називи Совјетског Савеза - Списак социјалистичких држава - Евроазијска економска унија Референце[уреди] - ↑ 'On the other hand...' See the index of Stalin and His Hangmen by Donald Rayfield, 2004, Random House - ↑ "Gorbachev, Mikhail." Encyclopædia Britannica. 2007. Encyclopædia Britannica Online. 2 October 2007 . "Under his new policy of glasnost ("openness"), a major cultural thaw took place: freedoms of expression and of information were significantly expanded; the press and broadcasting were allowed unprecedented candour in their reportage and criticism; and the country's legacy of Stalinist totalitarian rule was eventually completely repudiated by the government."


source: wikipedia

text: Барон Ралф Густав Дарендорф (; Хамбург, 1. мај 1929 — Келн, 17. јун 2009) је био немачки и британски социолог, филозоф, политиколог и либерални политичар. Најпознатији је по свом доприносу развоју конфликтних теорија друштва. Његова разматрања супротстављена су некада доминирајућем функционализму; насупрот друштвеној стабилности и реду који истичу функционалистички теоретичари, Дарендорф се занима за динамику и друштвене промене. Један од главних предмета његовог проучавања је ауторитет. Биографија Породица Рођен је у Хамбургу. Ралф Дарендорф је био син Лине и Густава Дарендорфа, и брат Франка Дарендорфа. Дарендорф је познат по томе што је подржавао борбу против нацистичке активности. Као дете, Ралф је био члан Дојчес Јунгфолка, најмлађе гране Хитлерјугенда. Када је Ралф био само тинејџер, он и његов отац, члан Социјал-демократске партије при Немачком парламенту, су ухапшени и послати у концентрационе логоре за своје анти-нацистичке активности током национал-социјалистичког режима. Након тога се његова породица преселила у Берлин. 1944. године, последње године Другог светског рата, Ралф је ухапшен због ангажовања у борби против нацистичке активности и послат у концентрациони логор у Пољској. Ослобођен је 1945. године. Образовање и каријера Студирао је филозофију, класичну филологију и социологију на Универзитету у Хамбургу између 1947. и 1952. године. Постао је доктор наука у 1952. У овој раној фази Дарендорфове академске каријере, он је се заинтересовао за Марксову теорију, пишући своју докторску дисертацију на тему Марксове теорије правде. "Од краја 1950-их Дарендорф се, попут Козера, залагао за приступање социологији помоћу теорије сукоба." Он је наставио своје академско истраживање на Лондонској школи економије и политичких наука и докторирао социологију 1956. Био је професор социологије у Хамбургу (1957—60), Тибингену (1960—64) и Констанцу (1966—69). Од 1957/1959, "Ралф Дарендорф је говорио о способности да се организује по принципу квази-група и интересних група." Квази-групе су дефинисане као "они колективи који имају идентичне интересе, али немају осећај " припадности ". Интересне групе, с друге стране," имају структуру, облик организовања, програм или циљ, и особље састављено од чланова. "" Године 1960. постао је гостујући професор социологије на Универзитету Колумбија у Њујорку. Од 1968. до 1969. године, Дарендорф је био посланик у Скупштини Баден-Виртемберга, а такође 1968. је започео своју комуникацију са Универзитетом Харвард. Дарендорф је одлучио да постане члан Бундестага 1969. у време када је Вили Брант формирао своју прву СПД-ФДП коалициону владу. Након приступања, именован је за секретара министарства иностраних послова. Пошто је постављен као трећи на лествици командде у Министарству иностраних послова, није уживао у искуству. Од 1969. до 1970. био је члан немачког парламента за Слободну демократску партију (немачки либерали). Од 1969. до 1970. је био и државни секретар у Министарству спољних послова. Године 1970. постао је комесар у Европској комисији у Бриселу. Био је посвећен ЕУ као гарант људских права и слободе. Од 1974. до 1984. Дарендорф је био директор Лондонске школе економије и политичких наука, када се вратио у Немачку да постане професор друштвених наука на Универзитету Констанц (1984—86). Од 1967. до 1970. био је председник Немачког друштва социолога, где је дао оставку када је преместио своју канцеларују у Брисел. Између 1976. и 1979. године водио је образовни под-комитет Бенсон комисије. Године 1986, Ралф Дарендорф постао је управни Лондонске школе економије и политичких наука. Од 1987. до 1997. године био је управник Ст. Антони колеџа на Универзитету у Оксфорду, наследивши историчара Сер Рејмонда Кара. Године 1982, Дарендорф је именован за Витеза Команданта Реда Британске империје. Године 1988. је стекао британско држављанство.и постао познат као Сер Ралф Дарендорф (с обзиром на то да само британски држављани имају право да користе ту титулу). Године 1993. био је именован за барона Дарендорфа од Клер маркета града Вестминстера. Клер маркет се налази у близини Лондонске школе економије и политичких наука. Дарендорф изабрао ово име у част школе и као знак његовог либералног хумора. Седео је у Дому лордова као члан који није обавезан дужностима према ниједној странци и гласа независно. Дарендорф је инсистирао на томе да чак и најосновнијим грађанским правима, укључујући једнакост и слободу изражавања, треба дати уставни легитимитет. Дана 11. јула 2007. године добио је награду Принцеза од Астурије за поље друштвених наука. У јануару 2005. године, именован је за професора у Истраживачком центру друштвених наука у Берлину. Дарендорф је имао двојно држављанство Велике Британије и Немачке. После пензионисања, живео је делимично у Немачкој и делимично у Великој Британији, са кућам у Лондону и Бондорфу, граду на југозападу Немачке. На питање који град сматра својим домом, он је једном рекао: "Ја сам из Лондона". Такође је једном приликом изјавио да је његов живот обележио сукоб између осећаја дужности према земљи његовог рођења, Немачкој, и привлачности Британије. Бракови и деца Дарендорф се женио три пута. Он је оженио своју прву супругу, Веру, 1954. године. Она је такође била студент Лондонске школе економије и политичких наука. Заједно су имали три кћери: Николу, Александру и Дафне Дарендорф. Никола Дарендорф је радила за УН и као саветник Владе Велике Британије за регионалне конфликте западне Африке. Од 1980. до 2004. године, био је у браку са историчарком и преводиоцем Елен Дахрендорф (рођена Елен Џоан Круг), ћерком професора Џејмса Круга. Када је постао племић 1993. године, његова супруга је постала позната као Леди Дахрендорф. Прва два брака Ралфа Дрендорфа су завршила разводом. Године 2004. оженио је Кристијану Дарендорф, докторку из Келна. Смрт Дарендорф је умро у Келну, у Немачкој, са 80 година, 17. јуна 2009. године, након што је оболео од рака. Надживеле су га његова трећа супруга, три ћерке и једно унуче. Дарендорфова мисао Класа и класни сукоб у индустријском друштву Године 1959. Дарендорф је објавио свој најутицајнији рад о социјалној неједнакости, под називом „Класе и класни сукоб у индустријском друштву“. Упркос каснијим ревизијама и потврдама његовог рада, данас ова књига остаје као његов први детаљан и најутицајнији приказ проблема социјалне неједнакости у модерним, или посткапиталистичким друштвима. Анализирајући и процењујући аргументе функционализма и марксизма, Дарендорф је веровао да ниједна од те две торије самостално не може да се примени на цело друштво. Марксизам није урачунао очигледне доказе социјалне интеграције и кохезије. Функционализам се, с друге стране, није довољно фокусирао на друшвене конфликте. Он је такође тврдио да Маркс је дефинисао класу у преуском, историјско-специфичном контексту. У Марксово време богатство је било одлучујући фактор у достизању моћ. Богати - а самим тим и моћни - су владали, не остављајући места сиромашнима да стекну никакву власт или побољшају свој положај у друштву. Ослањајући се на аспекте и марксизма и функционализма да формира своје мишљење, Дарендорф је истакао промене које су се догодиле у модерном друштву. Дарендорф је веровао у два приступа друштву, утопијски и рационалистички. Утопијски представља равнотежу принципа и чврстине, а рационалистички раздор и неслагања. Иако верује да су обе социјалне перспективе, утопијски приступ је присутнији у модерном друштву, остављајући Дахрендорф да створи равнотежу између два погледа. Дарендорф расправља о књижевним утопијама да покаже да је функционалистичка идеја друштвеног система сама по себи утопистичка, јер поседује све неопходне карактеристике. Конкретно, са демократијом се појавило гласање за политичке партије, и повећана је друштвена покретљивост. Он сматра да борба за власт ствара конфликт. Поред тога, он сматра да је традиционални марксизам игнорише консензус и интеграцију у савременим друштвеним структурама. Дарендорфова теорија је дефинисала класе не на бази богатства попут Марксова, већ по нивоу ауторитета. Дарендорф комбинује елементе обе ове перспективе да развије своју теорију класног сукоба у посткапиталистичком друштву. Дарендорфова теорија класног сукоба Као социолог, Дарендорф је развио, неговао и унапредио теорију сукоба. За ову нову теорију кажу да се десила као реакција на функционализам и на много начина му представља антитезу. Теорија сукоба покушава да повеже функционализам и марксизам. Према Дарендорфу, функционализам је корисан при покушавању да се разуме консензус док се теорија сукоба користи да би се разумели конфликт и принуда. Да бисмо разумели функционализам, проучавамо три рада: Дејвисов и Муров, Парсонсов и Мертонов. Дарендорф наводи да је капитализам претрпео велике промене откад је Маркс првобитно развио теорију класног сукоба. Овај нови систем капитализма, који он идентификује као посткапитализам, одликује разноврсност класних структура и флуидан систем односа моћи. Дакле, то подразумева много сложенији систем неједнакости него што је Маркс првобитно описао. Дарендорф тврди да је посткапиталистичко друштво институционализовало класни сукоб у државним и економским сферама. На пример, класни сукоб је уведен преко синдиката, колективног преговарања, судског система и законодавних дебата. У ствари, тешки класни раздор типичан за Марксово време више није релевантан. Дарендорфова теорија често се супротстављала функционалистичкој. Теоретичари конфликта, и стога Дарендорф, често су заузимали потпуно супротан став од функционалиста. Док функционалисти верују да друштво осцилује врло мало, ако нije и потпуно статично, теоретичари конфликта су рекли да свако друштво у сваком тренутку подлеже процесу промене. Он сматра да постоје " раздор и сукоб у сваком тренутку у друштвеном систему " и " многи друштвени елементи као допринос распаду и промени ". Они верују да ред долази од принуде од оних на врху. Сматрају да је моћ важан фактор у друштвеном поретку. Дарендорф верује да су и теорија сукоба и теорија консензуса неопходне јер одражавају два дела друштва. Током развоја његове теорије сукоба, Дарендорф је признао да је теорија консензуса такође неопходна да се у потпуности приказало друштво. Теорија консензуса се фокусира на интеграцију вредности у друштво, док се теорија сукоба фокусира на сукоб интереса и силе која држи друштво на окупу упркос овим притисцима. У прошлости, функционализам био је главна теорија у социологији док се није појавила теорија сукоба као њен главни противкандидат. Међутим, и функционализам и теорија сукоба су добили велике критике. У ствари, Дарендорф је тврдио да мора да постоји консензус да би постојао конфликт, да су њих двојица били предуслови једно за друго. Супротно је такође тачно, говорио је он - сукоб може довести до кохезије и консензуса. Међутим, Дарендорф није веровао да се две теорије могу комбиновати у једну хармоничну и свеобухватну теорију. Уместо тога, Дарендорфова теза је била да "диференцијална дистрибуција власти увек постаје одлучујући фактор систематских друштвених сукоба". Дарендорф је веровао да Марксова теорија може да се унапреди тако да одражава модерно друштво. Он одбацује Марксов систем две класе као превише поједностављен и превише фокусиран на власништво над имовином. Због јачања акционарских друштава, власништво не одражава контролу над привредном производњом у савременом друштву. Уместо да описује основне класне разлике имовином, Дарендорф тврди да морамо "заменити поседовање, или не поседовање, приватне имовине вршењем, или искључењем из, ауторитета као критеријумом формирања класе". Кључна компонента у Дарендорфовој теорији сукоба је идеја ауторитета. Иако у почетку изгледа као појединачни и психолошки проблем, Дарендорф тврди да се власт односи на позиције а не на појединце. На овај начин, субординација и ауторитет су производи очекивања дефинисаних у друштву, и ако се те улоге не поштују, спроводе се санкције. Дарендорф проширује ову идеју са идејом да између ауторитета може доћи до сукоба када су на различитим позицијама које захтевају различите ствари. Према Дарендорфу, ове различито дефинисане области друштва у којима улоге људи могу бити различите се називају императивно координисана удружења. Групе друштава у различитим удружењима су повезане њиховим заједничким интересима. Дарендорф објашњава да су скривени интереси природни интереси који настају несвесно у сукобу надређених и подређених. Он дефинише испољене интересе као скривене интересе када су остварени. Дакле, Дарендорф сматра да је разумевање ауторитета кључ за разумевање друштвених сукоба. Дарендорф је, као и Мертон, посматрао скривене и испољене интересе и даље их класификовао као несвесне и свесне интересе. Открио је да је веза између ова два концепта проблематична за теорију сукоба. Дарендорф је сматрао да је основа класног сукоба била подела на три групе друштва: Квази групе, интересне групе и конфликтне групе. Даље, друштво се може поделити на "командну класу" и "послушну класу". Командна класа влада, док послушна класа не само да нема никакав ауторитет, већ је и подређена власти других. Са јасним узајамним дејством између та два типа класе, теорија класног сукоба покушава да објасни то узајамно дејство.. Квази групе су "скупови службеника на радним местима са истим интересом". Интересне групе су изведене из квази група и оне су организоване члановима, организацијама, као и програмом или циљем. Основна разлика између квази група и интересних група је да су интересне групе у стању да се организују и да имају осећај "припадности" или идентитета. Дарендорф је признао да и остали услови, као што су политика, адекватно особље и регрутовање, играју улогу заједно са групама. Он је такође веровао да би се, под идеалним околностима, сукоб могао објаснити без позивања на друге варијабле. За разлику од Маркса, међутим, није сматрао да би насумично запошљавање у квази групи узроковало стварање конфликтне групе. За разлику од идеје Луиса Козера да сукоб одржава досадашње стање, Дарендорф је веровао да конфликт доводи до промена (у друштвеној структури) и развоја. Његова вера у друштво које се мења одваја Дарендорфове идеје од Маркса, који подржава концепт утопије. Марксов и Дарендорфов поглед на класну формацију Маркс је сматрао да је историја дефинисана као класна борба. Маркс је дефинисао класу као разлику између доминантне класе и оних који доминирају. Он је веровао да у модерном друштву постоје три врсте класа: капиталисти, радници и буржоазија. Пролетаријат и буржоазија су стубови у формирању класа. Маркс је веровао да битка између различитих класа формира концепт феномена класе. Маркс је схватио да постоје две класе: владари који контролишу средства за производњу и они којима се влада, који раде помоћу средстава за производњу. Сваком друштву су потребни обоје. Сукоби између њих изазивају уништење постојећег друштвеног реда, тако да може бити замењен новим. С друге стране, Дарендорф сматра да је формирање класа била организација заједничких интереса. То даље значи да људи који су на власти треба да контролишу потчињене, што значи да би санкције могле да ступи на снагу против људи који не слушају наредбе ауторитета, што доводи до казне. Дарендорф тврди да се друштво састоји од више јединица које се зову императивно координисана удружења. Видео је друштвени конфликт као разлику између доминантних и потчињених група у императивно координисаним удружењима. Маркс је веровао да је класна формација била заснована на власништву приватне имовине. Насупрот њему, Дарендорф је тврдио да је класна формација увек заснована на ауторитету. Он је дефинисао ауторитет као аспект друштвених организација и као заједнички елемент друштвених структура. Постоји још једна разлика између Маркса и Дарендорфа у вези структуре друштва. Дарендорф је сматрао да друштво има два аспекта: консензус и сукоб, статички и променљиви, ред и раздор, кохезију и улогу моћи, интеграцију и сукоб, и на крају консензус и ограничења. Он их је све видео подједнако као двоструке аспектиме друштва. У вези с тим, Дарендорф тврди да друштво не може да опстане без консензуса и сукоба. Тако је мислио јер без сукоба не може бити консензуса, мада и консензус доводи до сукоба, сукоб такође доводи до консензуса. Критике Док је Дарендорф настојао да споји идеје функционализма и марксизма, теорија сукоба није допринела много да побољшању теорије. Теорија сукоба има много истих проблема као и функционализам. Теорија сукоба је такође повезана са функционализмом преко својих идеја о системима, позицијама и улогама. "Ми разматрамо критике да је функционализам неисторијски, да није у стању да се носи са конфликтом и променом, врло конзервативан, преокупиран друштвеним ограничењима актера, прихватањем елитних легитимација, теологијом, и таутологијом". Да би се одговорило на бројне критике функционализма, почео је да се развија правац познат као неофункционализам. "Неофункционализам је настојао да подупре функционализам помоћу синтезе је са дугим низом других теоријских перспектива." Све у свему теорија има неколико сличности са марксизмом. Дарендорф је критикован због тога што је био задовољан са две алтернативне теорије реда и сукоба, уместо да покуша да пронађе теорију која би их комбиновала. Поред тога, теорија узима само макросоциолошку перспективу. Теорија се не бави много друштвеним животом. У све више модерним, мултикултуралним друштвима, оспорени концепт и конструкција идентитета је добио све већи значај, и био је тема многих расправа. Као последица дебата око идентитета, неизбежна у глобализованом, модерном, мултикултуралном свету, питања држављанства су ступила на сцену. Наиме, разговори су анализирали начин на који држављанство доприноси формирању и изградњи идентитета. Дарендорфова приврженост марксистичким теоријама наизглед га је спречила да учествују у овим дебатама. У Дарендорфовој теорији није било значајних расправа о култури, а самим тим ни о држављанству и идентитету. Однос према другим класичним теоретичарима, као и перспективама За разлику од многих других радова објављених од стране друштвених теоретичара 1950., рад Дарендорфа признаје исте класне интересе које брину Маркса. Као и Маркс, Дарендорф се сложио да је сукоб и даље основни чинилац друштвеног живота. Дарендорф је веровао да класни сукоб може имати повољне последице за друштво, као што су прогресивне промене. Дарендорф је критиковао и хтео да оспори "лажну, утопијску представу друштвене хармоније, стабилности и консензуса функционалистичке школе." Међутим, Дарендорф и даље дели кључне идеје са функционалистима, као што је вера у ефикасност политичких и економских институција. Попут Вебер, Дарендорф критикује Марксов став да ће радничка класа на крају постати хомогена група неквалификованих руковалаца машинама. Дарендорф истиче да у посткапиталистичком друштву постоје разлике у погледу прихода, престижа, вештина и животних шанси. Дарендорфов плуралистички поглед на класе и структуре моћи и уверење да су хијерархије власти неизбежне у модерним друштвима такође одражавају Веберовске идеје. Референце Литература Дела Homo sociologikus Dahrendorf, Ralf. (1967) Society and Democracy in Germany. New York & London: W. W. Norton & Company "The Modern Social Conflict". University of California Press: Berkeley and Los Angeles, 1988 Dahrendorf, Ralf (1974) The New Liberty BBC Radio Reith Lectures Dahrendorf, Ralf (1990) Reflections on the Revolution in Europe: In a letter intended to have been sent to a gentleman in Warsaw. New York: Random House Спољашње везе Рођени 1929. Умрли 2009. Немачки социолози Британски социолози Немачки политичари Британски политичари Чланови Руске академије наука


Фестивал „Дезире” – од „Хасанагинице” до „Лајбаха”


Пише: Вељко Ђурић Мишина Важан амерички политички интерес на Балкану је територија Босне и Херцеговине. А да би то постигли, морали се решити питање Републике Српске Крајине. Избора није било: Крајина је морала нестати. У Вашингтону и Загребу паралелно су припремане војне операције „Бљесак“, „Олуја“, „Маестрал“ и „Голубица“. „Бљесак“ је замишљен и спроведен као провера реакције Београда и Пала на акцију етничког чишћења у потоњој операцији „Олуја“. „Маестрал“ је планиран али није спроведен. Био би спроведен да Радован Караџић, председник Републике Српске, није успео да спречи иницијативу (самовољу) генерала Ратка Младића, начелника Генералштаба Војске Републике Српске да се све снаге усмере и укључе у одсудну одбрану. Сарадњом политичких врхова са Пала и Београда Војска Републике Српске је избачена из игре низом акција од којих је најважнија била смена генерала Младића са места начелника Генералштаба одлуком владе Републике Српске на седници 7. августа 1995. године. „Голубица“, позната и као „Вуковарска голубица“, би била спроведена у случају да режим у Београду није могао одржати договор, уколико би се одређене структуре у систему командовања Војском Југославије отргле контроли на потезу Барање и Источне Славоније и тиме изазову ланчану реакцију. То би било осујећено најстрожим и моменталним кажњавањем и позивањем на одговорност за показивање и најмање самоиницијативе на терену, усмеране у правцу пружања организованог отпора хрватској офанзиви. ***** Пуковник Ричард Шафрански, официр Ратног ваздухопловства армије Сједињених Америчких Држава, својевремено први аналитичар у обавештајном сектору Ратног ваздухопловства, потом професор на високим војним школама у САД, постао је познат светској јавности једним научним радом објављеним у „Military riewiw“ новембра 1994. Тај званични часопис је озбиљан, стручан и луксузни месечник у коме се објављују радови и пројекти водећих војних експерата и научника САД, Велике Британије и других чланица НАТО. Постоје две верзије овог часописа: прва је доступна широј читалачкој публици и друга, у виду билтена, намењена за интерно информисање. Рад пуковника Шафранског, који је по његовим речима „мршава скица озбиљног научног пројекта на коме 3ff6 раде тимови стручњака већ пуну деценију“ а који је изазвао велику позорност стручне јавности, објављен је под насловом „Неокортикални рат“. У том тексту је приказана основа на којој почива савремена војна доктрина САД и суштина офанзивне стратегије XXI века, која је по речима тог пуковника „после низа година провера и експеримената зрела за увођење у праксу како оружаних снага Сједињених Држава тако и армије НАТО“. Убрзо потом, већ 1995. показало се како то није било само мишљење једног научног тима или његовог руководиоца. Савет за националну безбедност је те године одобрио и потписао увођење новог правила о употреби оружаних снага САД под ознаком ФМ 100-5. То правило није ништа друго него упутство за борбену примену теорије неокортикалног ратовања, и није ништа друго него метода компатибилна са планом спровођења спољне политике САД, због чега јој је и дата сагласност за употребу. Неокортикални или неокортички рат обухвата психолошко-пропагандни рат, акције посредног наступања, сукобе ниског интензитета, психолошке операције. Историја човечанства је историја рата, од братоубиства Каиновог. Сви периоди мира су периоди сломљене воље поражених страна и периоди припрема за будући оружани сукоб. Суштина савременог поимања рата је да се једном постигнути резултат неиспушта и не дозволи фаза примирја и предаха све до потпуног слома, до тачке потпуног предавања безпоговорног и неповратног препуштања вољи противника. Сам пуковник Шафрански у тексту каже: „Мора се онемогућити свака позиција или покушај противничке стране да једном потчињену вољу поврати. Кад год се у историји догађала таква ситуација, обновљена воља је одговарала са много више жестине него пре потчињавања.“ Шта су то конкретно САД урадиле на терену? Једноставно су следиле упутство својих одредби из правила употребе Армије, које се зове ФМ 100-5. Кад је политичка одлука донета, Армија је спроводи у дело по начелима операција ФИД, које су предвиђене у стратегијским и тактичким претпоставкама за Балкан. 1. Операција ФИД „Операција ФИД“ (Foreign Internal Defence), односно „унутрашња одбрана пријатељске земље“ дефинисана је у Пентагону 1976. године, у правилу ФМ 100-20, на основу искустава из Вијетнама и проверавана у бројним сукобима широм света. ФИД операција подразумева вођење дејства „без формалног ратног стања“ и обухвата читав низ међусобно повезаних и усклађних мера и активности, како од стране заштитника (Владе САД) тако и од стране владе коју САД подржава у одбрани од деструктивног деловања њеног унутрашњег непријатеља. Такве операције се организују у условима када је нужно уздржавање од отворене и директне војне интервенције. У реализацији својих циљева, према земљи коју стављају под свој „заштитнички скут“, САД најпре пружају дипломатску и политичку подршку, како би се у светској јавности створило уверење у оправданост таквих поступака, затим крену у снабдевање „штићеника“ оружјем и пружање обавештајне и инструкторске помоћи, како би се он одбранио „сопственим“ снагама, да би на крају, баш ако је то изузетно и неопходно, уследило и ангажовање оружаних америчких војних снага. Све се своди са циљем да се оружане формације савезника оспособе и ојачају за самосталну борбу, како би се учешће америчких војника на терену свело на најмању меру. Операција ФИД заснива се на тајном међудржавном уговору или другој врсти тајног споразума између САД и стицене стране, у цему се ангажује целокупан амерички потнцијал, поцев од дипломатије, економије, обавештајних служби и специјалних снага за реализацију психолоско-пропагандних активности и других видова подршке. При том се да би се сачувала тајност операције што је више могуће активности, каква је, на пример, инструктажа „војске штићеника“, обављају се преко, наводно, приватних фирми. 2. Операција ФИД у Хрватској Признавањем Хрватске од стране САД и ЕУ у њеним границама по југословенском Уставу из 1974. године створени су услови за склапање међудржавних уговора између Хрватске и САД а тиме и за отпочињање реализације операције ФИД. Важно је напоменути да је државност Хрватске призната без обзира на чињеницу што нису била решена кључна питања, као што је питање сукцесије и положај српског народа у њој. То значи да су Срби третирани као побуњеници против „легално изабране владе“ и „међународно признате државе“, њихове војне јединице као „паравојне формације“, а Република Српска Крајина као „нелегитимна творевина“, иако је то било у супротности са стварним стањем. Због тога су све активности хрватске војске против Срба биле тумачене као „борба против побуњеника“, у којој савезницима који се боре против „побуњеника“ треба пружити помоћ. У операцији ФИД коју су САД реализовале на простору Хрватске, а која се завршила сламањем Републике Српске Крајине, прогоном српског становништва из Хрватске и бројним масакрима над њим, једну од главних улога имала је фирма МПРИ. 3.1. Улога фирме за војни консалтинг МПРИ Америчка приватна фирма за војни консалтинг и пружање професионалних војних услуга МПРИ (Military Profesional Resources Incorporates – Војни професионални ресурс) формирана је 1987. године. Њено седиште је у Александрији, Вирџинија (САД) и окупља првенствено пензионисане генерале, адмирале и официре свих рангова из америчке армије, претежно из војно обавештајне службе. На њиховом интернет сајту, али и у проспектима које достављају заинтересованим, наводи се да је МПРИ центар са највећом концентрацијом војних експерата и вештака у свету. Број стално запослених је око 2.000. Међутим, у мисијама пружања војних услуга МПРИ по потреби ангажује и додатне снаге. Задатак МПРИ у оквиру операција ФИД је да обучи савезничку војску а администрације САД да тој војсци обезбеди најважније услове за ефикасно ратовање: наоружање, муницију, опрему за командовање и везу, психолошко-пропагандну подршку, обавештајне податке и тако даље. Уколико „спонзорисана“ страна, упркос америчкој помоћи, није у могућности да изврши постављени задатак, САД прибегавају ради спасавања својих штићеника и непосредном војном ангажовању, односно оружаној интервенцији. При томе настоје да претходно обезбеде дозволу УН и сагласност и подршку савезника из НАТО. Коорднинарано наступање МПРИ и администрације САД, најпре на простору Хрватске, а затим и у Босни и Херцеговини, пресудно је утицало на успех операција хрватске и муслиманске војске против Српске Војске Крајине и Војске Републике Српске. (Ово координирано деловање настављено је касније и у Македонији и на Косову и Метохији) Иако администрација САД овакве акције спроводи тајно и настоји да пошто-пото очува њихову тајност, ипак се дешава да њихови званичници у својм јавним иступањима нехотице открију прави смисао и суштину деловања МПРИ. Тако је председник САД Вилијам Бил Клинтон дајући препоруку да МПРИ води програм „Опреми и обучи“ јавно изјавио да су одлично урадили посао за Хрвате и у Босни. (Уговор између фирме МПРИ и Муслиманско-хрватске федерације, у оквиру програма „Опреми и обучи“ потписали су 16. јула 1996. Алија Изетбеговић, Крешимир Зубак и Џејмс Предју, представник владе САД за војну сарадњу на Балкану. Уговор представља још један доказ да администрација САД користи ову фирму као маску за своје прикривено деловање. Ово су само неке од чињеница које аргументују да МПРИ представља офанзивни елемент политике САД и „маску“ за прикривено деловање званичне администрације, јер се ради о приватној а не државној организацији. Њеним посредством остварују се амерички интереси у одређеној земљи или региону.) 3.2. МПРИ у Хрватској Руководство Хрватске и МПРИ су још 1991. године потписали уговор о обучавању хрватске војске. Министар одбране Хрватске Гојко Шушак је обновио тај уговор 15. новембра 1994, после чега је у Хрватску дошло око 60 експерата МПРИ, који су преузели обуку хрватских специјалних снага и гардијских јединица. Паралелно с тим, 29. новембра исте године, потписан је и војни споразум између министарстава одбране Хрватске и САД, који је садржавао већи број тајних клаузула о обуци хрватске војске, учешћу америчких генерала у оперативном планирању, наоружавању, обавештајној 321a и логистичкој подршци. Тим уговором је било прецизирано и постављење америчких шпијунских беспилотних летилица на Брачу, електронског прислушног центра НАТО на територији Хрватске, коришћење аеродрума и лука на Јадрану и друга питања. Оба уговора означила су директно ангажовање САД у јачању хрватске војске и у њеном припреми за одлучујући обрачун са Србима. У Генералштабу Хрватске војске били су ангажовани реномирани пензионисани генерали припадници МПРИ: Џон Галвин, бивши командант америчких снага у Европи, Карл Вуно, бивши начелник Генералштаба копнене војске САД у време операција у Панами, Ричард Грифит, бивши помоћник команданта америчких снага у Европи за обевештајна питања, Џејмс Линдзи,бивши командант специјалних снага САД и експерт за сукобе ниског интензитета, Ед Сојстер, бивши начелник Војнообавештајне службе, Сент Крозби, бивши начелник Војне академије у Форт Левенворту, као и низ других нижих официра и подофицира. Активности у Хрватској између МПРИ и владе САД координирао је генерал Џон Свол, војни саветник државног секретара Ворена Кристофера. При амбасади САД у Загребу, према правилима, формиран је „државни тим“ за пружање свих врста помоћи „пријатељској земљи“ са амбасадором Питером Галбрајтом на челу, који је касније, у интервју за загребачки „Вечерњи лист“, признао да су Америкацни знали за припрему „Олује“ али је демантовао да су у њој непосредно учестовали. Све ово сасвим јасно указује на координирано деловање МПРИ и администрације САД: МПРИ – обука а САД – наоружање, опрема, дипломатска и друга подршка. Тежиште активности МПРИ било је обука хрватских официра и команди у тактичким радњама, организацији јединица, планирању извођења борбених операција, коришћење обавештајних, сателитских и електронских података, компјутерској симулацији и тако даље. За тако кратко време целокупна хрватска војска није могла да буде преструктуирана по западном моделу па је тежиште стављено на обучавање вишег старешинског кадра, команди и штабова и оспособљавање Првог гардијског корпуса са осам елитних бригада, организованих по НАТО стандардима и попуњених добро плаћеним професионалцима. Управо ће ове гардијске бригаде представљати главну офанзивну снагу и ударне песнице у операцијама „Бљесак“ и „Олуја“, односну сламању Републике Српске Крајине, терору и прогону српског становништва. Том приликом, хрватска војска је демонстрирала модификовану америчку доктрину „ваздушно-копнене битке“ у којој су, поред осталог, испољена и јака артиљеријско-ракетна дејства по дубини, снажне психолошко-пропагандне активности, обавештајно и логистичко обезбеђење на нивоу НАТО. Сигурно је, међутим, да помоћ МПРИ не би била довољна и одлучујућа за успех хрватске војске да није било снажног и координираног деловања и подршке САД и НАТО снага, под покровитељством УН у корист Хрватске. Наиме, у оквиру хрватског Генералштаба су постојали Амерички центар за командовање, управљање и координацију хрватске војске, органи за психолошко-пропагандно деловање и Центар за обраду обавештајних података о српској војсци Крајине, прикупљених америчким сателитима из васионе и другим средствима из ваздуха (беспилотне летелице и шпијунски авиони). 4. Учешће САД у сламању Републике Српске Крајине О томе да су САД достављале обавештајне податке хрватској армији сведочи и документарни филм „Велика сторија“, који је 16. новембра 1995. емитовао Трећи канал лондонске телевизије и који припада независној телевизијској мрежи ИТН. Аутор документарца, новинар Дермот Мамахан, своје истраживање о, како је рекао, „једној од најчуванијих тајни балканског рата“ започео је на острву Брачу, где су у једном од испражњених хотела боравили „мистериозни“ Американци, који су се кретали искључиво у пратњи хрватских војних полицајаца. Мештани који живе у близни аеродрума потврдили су британском новинару да су видели „чудне авионе“ који су се са аеродромске писте уздизали по неколико пута дневно. На основу њихових описа и консултацијама са стручњацима, Мамахан је закључио да се радило о америчким шпијунским летилицама без пилота типа ГНАТ-750, чији су делови су стизали у сандуцима, а Американци су их после састављали у једном од хангара. Летелице су опремљене модерим камерама и уређајима за снимање покрета трупа, распоред наоружања и прикупљање других важних података. Мамахан је том приликом цитирао и Дејвида Фулгама из часописа „Aviation week“, који је рекао да „читава брачка операција сведочи о ангажовању ЦИА“ а наведена је и изјава пензионисаног генерала америчке обавештајне службе Роџера Цајлса, да Американци деле са Хрватима податке добијене шпијунским летовима. То је Мамахану потврдио и хрватски генерал Мартин Шпегељ. На основу тога, Мамахам је закључио да су хрватске трупе, извесно, те податке широко користиле у освајању Крајине, када је уследило „масовно убијање цивила српске народности“. Тако је „офанзива која се извргла у масакр спроведена уз америчку подршку“, закључио је Мамахан и додао да су како су официри УН потврдили да су чули звуке америчких авиона непосредно пре него што је напад почео. Снимци НАТО авиона који полећу из Авијана непосредно пред напад на Крајину, а чији је задатак био да сруше све релеје Српске војске Крајине, чиме су је дезоријентисали јер комуникациони системи више нису могли да функционишу, приказани су својевремено на Хрватској телевизији два пута. Тиме сведочење официра УН из Мамаховог документарног филма добија на тежини и даје још један од доказа да се НАТО машинерија предвођена САД напосредно ангажовала у сламању Крајине а тиме у прогону и масакрима српског становништва. Осим тога о непосредном ангажовању САД у операцији „Олуја“ говори и Тим Маршал, аутор књиге „Игра сенки“, која је 2001. објављена у Београду и која на директан начин говори опозадини такозваних петооктобарске револуције. Део разговора Маршала и Марка Лопушине, новинара „Недељног телеграфа“ је објављен 4. децембра 2000. У њему, између осталог, Маршал говори да је операција „Олуја“ планирана и финансирана из САД, уз употребу модерног оружја које користи ЦИА, истичући да му је то потврдио један пуковник ЦИА: „Олуја“ је у документацији ове агенције оцењана као врло успешна – америчка акција. Оно што остаје као отворено питање јесте колико је учешће САД и фирме МПРИ у непосредном планирању ових операција и да ли су амерички планери и саветодавци заједно са својим „ученицима“ планирали масакр и прогон српског становништва или су се „ученици“ отргли контроли и злодела починили на своју руку, настојећи да, по рецепту Анте Павелића, реше 223c српско питање у Хрватској једном за свагда. 5. Хрватске обавештајне службе о америчком учешћу „Господо, истјерајте нам Србе из Хрватске, ми немамо питања око ваших услова“ рекао је Гојко Шушак Карлу Едварду Вуоноу новембра 1994. приликом потписивања уговора са МПРИ. Будући да је САД више занимала ситуација у Босни и Херцеговини него у Хрватској, од Хрватске се тражило да омогући инсталирање војне базе с беспилотним летилицама. Основни услов је био да то буде најстрожа тајна, да не би изгледало да се САД сврстава на једну страну. САД нису само надзирале комплетну акцију „Олуја“, него су и активно сарађивале с Хрватском војском на њеној припреми, и на крају и директно иницирале. Зелено светло Беле куће, односно председника Клинтона за акцију „Олуја“ пренео је потпуковник Ричард Хериш, тадашњи војни аташе САД у Загребу. Неколико дана пре почетка „Олује“ он је посетио Маркицу Ребића, који је уз Мирослава Туђмана, тада првог човека Хрватске информативне службе, и Миру Међимурца, тада шефа СИС-а, најинтензивније комуницирао с америчким војним и обавештајним службама, због чега је 1996. и добио од Питера Галбрајта, тадашњег амбасадора САД у Загребу, Meritorius service medal. Хериш је Ребићу предао поруку да САД нема ништа против тога да операција „Олуја“ почне, да мора бити „чиста и брза“, односно да је треба завршити у пет дана. Ребић је био изненађен што је тако важна политичка и војна порука пренешена на таквом нивоу, и одмах писаном поруком известио државни врх. Ово је вредно пажње јер је у линији „заповедања“ у потпуности био избачен Галбрајт. Вреди истаћи да је порука пренесена од Клинтона, Ентонија Лејка, тада саветника за националну сигурност, и Вилијама Перија, министра одбране, преко Ребића до Шушка и председника Фрање Туђмана. То је био врхунац међусобне сарадње САД и Хрватске, која се почела развијати 1992, на почетку српско-муслиманског рата. Клинтон је 1995. био пред другим изборима, а Боб Дол републикански председнички кандидат који је тражио да Конгрес донесе одлуку о укидању ембарга на оружје за муслимане у Босни и Херцеговини. Клинтону је регија постала битна због унутрашњих ствари у САД и цена његова опстанка на власти. У стратегији решавања кризе одлучили су искористити Хрватску да се преко ње удари по српским снагама у Босни и Херцеговини, стога је и потписана Сплитска декларација Алије Изетбеговића и Фрање Туђмана, која је допуштала улазак Хрватске војске под командом генерала Анте Готовине у Босну и Херцеговину и сарадњу с Армијом Босне и Херцеговине. Да би се могла остварити та операција, хрватска војска је морала доћи на Динару изнад Книна и операцијом „Олуја“ ослободити Крајину, па су одмах пребацили своје јединице у Босну и Херцеговину, како би се стиснуло Србе и присилило Слободана Милошевића на потписивање мировног споразума у Дејтону. То је била Клинтонова борба с временом, јер му је требало брзо решење кризе како би зауставио Долову иницијативу и пред својим бирачима показао се као одлучан председник који може решити и тако велике кризе као што је била она на тлу бивше Југославије, а чије су страхоте сваки дан биле приказиване на CNN-у и другим великим америчким ТВ станицама. Да не би имао на леђима Енглезе и Французе, Клинтон је заобишао класичну дипломатију, како би у случају неуспеха могао тврдити да у томе није суделовао. Но, будући да се акција, коју је у његово име водио Ричард Холбрук, добро завршила, обојица су је у својим књигама истакли као врло успешну. Суочен с тешким стањем у Хрватској и Босни и Херцеговини пред изборе за други мандат, Клинтон је одлучио помоћи Хрватску против Крајине. Први контакти на највишем обавештајном нивоу почели су 1992, када је на челу ДИА (Defence Intelligence Agency – Војна обавештајна агенција) био генерал Џејмс Клапер. У Хрватској су његови људи били потпуковник Ричард Хериш и његов помоћник Иван Шарац. Шарац је имао чин наредника четвртога реда, највиши који је као дочасник могао имати. Рођен у Хрватској, са 17 година емигрирао у САД. Након неколико година пријавио се у војску па је на почетку сукоба у Југославији послан у Загреб, јер је познавао прилике и знао језик. Потпуковник Хериш је био инжињер грађевине, но с временом је постао врло високо позициониран у америчкој војној служби и особа којој је Клапер највише веровао. Убрзо је почела својеврсна трговина између две службе. Хрватска служба је дала америчкој ДИА руске подводне мине од 500 килограма и најмодернија руска торпеда, а затим и криптозаштитне уређаје које је 2226 користила ЈНА, односно совјетска војска. Хрватска служба је дала податке о фабрици бојних отрова која се налазила у Србији а премештена из Бијелог Поља код Мостара. САД су убрзо испоручиле опрему за прислушкивање која је уперена према Србији и Црној Гори могла истовремено снимати 20.000 телефонских разговора. Пре „Олује“ требало је провести акцију „Љето ’94“ и „Зима ’95“. У планирању операције доласка хрватских трупа изнад Книна САД је помогао у обавештајном делу операције. Да би се тачно могао планирати продор преко босанских планина у залеђе Книна, требало је много информација о кретању српских трупа, саставу веза, крипто заштити, постављеним топовским пунктовима и тако даље. Одабран је оток Брач, који се могао добро чувати. Тамо су били стационирани сва опрема и људство предвођено ЦИА-иним стручњацима с беспилотним летелицама дугог домета, који су покривали целу Босну и Херцеговину до српског коридора на Сави. У њеном домету је било и цело подручје Крајине. У то време нико у Хрватској није знао шта се заправо догађа и скрива на Брачу. То нису знали ни амерички савезници Немци, који су тамо 1. јануара 1994. послали свог војног аташеа. База је измештена после инцидента који је несмотрено изазвао овај Немац. Нова база је направљена у месту Шепурине крај Задра. Опрема из САД довозила се преко ноћи. Из Шепурина се беспилотним летелицама покривао сваки кутак Крајине и Босне и Херцеговине. Американци су имали прећутан договор са хрватском војском да им уступе све снимке терена и српских трупа, а у реалном времену слика се директно преко сателита пребацивала у Пентагон. У просторијама с екранима непрестано су целу ситуацију надгледала три америчка и три хрватска официра. Уочи акције „Бљесак“, која је требало бити генерална проба за акцију „Олуја“, тачно у поноћ, шест сати пре почетка операције, у МУП су позвани Хериш и Шарац где им је речено да планирана акција почиње за неколико сати. У МУП је тачно у поноћ био формиран Штаб операције „Бљесак“, који се ујутро у шест сати пребацио у МОРР. Како се селио штаб, тако се селио и амерички војни аташе. Он је непрестано тражио извештаје о догадањима и слао их Клинтону, у Белу кућу. Свакога јутра амерички председник је био обавештен о припремама и свакоме делићу операције. Американце је одушевио начин на који је спроведен „Бљесак“, схватили су да је то изврстан модел сарадње с Хрватима, који би могао бити одлучујући у борби против Срба у Босни и Херцеговини. Пентагон је целу акцију координирао преко Ричарда Хериша, а акцију ЦИА координирао је Марк Келтон, шеф експозитуре ЦИА у Загребу, који је уско сарађивао с Мирославом Туђманом, тада шефом ХИС. Американци су у време припремања „Олује“ опскрбљивали хрватску војску подацима о кретању Срба у Крајини и покретима Војске Југославије на источној граници с Хрватском. Бојали су се да ће Милошевић направити противудар с две тенковске бригаде у Источној Славонији ако се на јужном бојишту крене на Книн. Интензивним слушањем комуникације Београд-Книн, и у самој Србији, дошло се до закључка да до противудара ипак неће доћи. Ризично је било да Срби из самога Книна не крену у напад када Готовина с јединицама дође на Динару изнад Книна. Да су беспилотне летелице и прислушкивања показивала офанзивне покрете трупа, „Олуја“ би почела десетак дана прије. У ноћи 3/4. августа 1995. хрватским јединицама била је издана заповест да се између поноћи и четири сата ујутро искључе сви телекомуникацијски уређаји. После се сазнало да су Американци искористили то време за ометање и уништавање српских телекомуникацијских уређаја електронским путем. Хрватској војсци је преостало само сат времена, од четири до пет ујутро, да се служи радио-везом и координира акцију. Уочи „Олује“ поново је у Штаб операције позван амерички војни аташе. У његовој пратњи опет је био Иван Шарац. Дан или два пре „Олује“ Хериша, који је припремао „Олују“ с хрватским официрима и дао у име Клинтона зелено светло за операцију, заменио је пуковник Џон Садлер. Тачно у поноћ дошли су у Оперативни штаб у МОРР-у и оданде непрекидно пратили догађаје на терену. Овај пут цела операција„Олуја“ у реалном је времену преносена преко сателита у Пентагон. Сигнал који је ишао према сателиту од Американаца је преузимала и Хрватска војска, па се помоћу тих снимака могло у милиметар контролисати топовска паљба по српским положајима на Црвеној земљи у околици Книна, где је била смештена касарна војске Републике Српске Крајине. Уз уништавање српских 15ab комуникација електронским путем, војска САД и војно је деловала по српским положајима, када је ракетирала противавионску батерију надомак Книна која је радарским снопом обасјала америчке борбене авионе који су надлетали подручје борби. Та је вест била објављена само једном, и то на вестима у 18 сати. Након тога је САД упутио оштар прекор због објављивања те вести, па после она више никада није поновљена. У службено америчко објашњење ракетирања нико није поверовао, него и данас влада уверење да се радило о директној америчкој помоћи Хрватској војсци, само што се то ни петнаест година након „Олује“ не сме признати због односа САД с Великом Британијом, која је имала потпуно другачију концепцију решавања питања на Балкану. „Олуја“ је завршена а хрватска офанзива је настављена против војске Републике Српске. САД је био одушевљен брзином и чистоћом спроведене акције и њеним резултатима, који су омогућили муњевит улазак хрватске војске у Босну и Херцеговину и продор до Бањелуке и на крају пристанак Београда на мировни споразум у Дејтону. НСПМ


„Српски јунаци средњег века“ – Играно-документарна серија ускоро на телевизији! | НАЦИОНАЛИСТ http://www.rts.rs/upload/storyBoxFileData/2017/09/13/9942975/Srpski-junaci-trejler.mp4 Сценариста и редитељ Гордан Матић, директор фотографије Предраг Јочић, сценограф Драган Мићановић, костимограф Ивана Несторовић, маскер Мирјана Стевовић, монтажери Стеван Марић, Александар Поповић, тонски сниматељ Владица Будић, дизајн звука Владимир Петричевић, анимација Студио „Mosquito“, извршни продуцент Јелена Бајић Јочић, продуцент Недељко Бајић „Српски јунаци средњег века“ Са снимања играно-документарне серије „Српски јунаци средњег века“ Тагови:јунацисеријаСрпски јунаци средњег века Српски народни покрет 1389: “Ту смо и нећемо се повући!“ У ЧАСТ ХЕРОЈА СА КОШАРА: У Булевару Хероја Кошара венац и свеће за бесмртне јунаке Србије! Председник Српске деснице Миша Вацић, за� Серија „Немањићи – рађање краљевин� БИСЕРИМА НЕМА КРАЈА У СЕРИЈИ ‘НЕМАЊИЋИ’: Стефан Немања умире, последење речи као из песме Синана Сакића Синоћ смо имали прилике да гледамо нову � Серија о славној српској династији у про� ‘НЕМАЊИЋИ’ ОПЕТ ТЕМА КРИТИКА: Због овог детаља се народ смеје! (ФОТО) „Немањићи“ се емитују викендом на Р


source: fineweb

text: Владика Давид посетио манастир Светог Луке у Бошњану Његово Преосвештенство Епископ крушевачки г. Давид посетио је 22. октобра 2013. године манастир Светог апостола и јеванђелисте Луке, где је погледаа радове који су у овој години реализовани: сређивање манастирске порте, поплочавање каменим плочама стазе у површини од 300м2, као и манастирски источник (фонтана). Извор: Епарххија крушевачка


Ви сте понос Србије - | - Извор: Танјуг Председник Александар Вучић примио је данас спортисте, чланове олимпијског тима Србије и представнике спортских савеза, тренере и селекторе и пожелео им много среће на Олимпијским играма, да остану што дуже у Јапану и да се у земљу врате успешни. Извор: РТВ Пинк Председник Вучић је уручио државну заставу ватерполисти Филипу Филиповићу, који ће је носити на свечаном отварању Олимпијских игара у Токију. Вучић је у обраћању, казао да је гледао како се испраћају олимпијци у другим земљама и да је срећан што може нашим спортистима пред Токио да пожели пуно среће. "Велико хвала за огроман труд и рад, који сте дали за своју земљу и народ. Упркос олимпијском правилу да је важно учествовати, ми се надамо успеху, победама, медаљама, какве год биле", поручио је он. Рекао је да посебно нашим такмичаркама у џудоу Милици Николић и Марици Перишић жели да каже да ће све проблеме и све оно што би неко против њих рекао, поставити на своја леђа. "Милици и Марици желим да кажем, пошто ћете имати у конкуренцији такмичарке са тзв. Kосова, да не бринете. Ви се бавите спортом, побеђивале, губиле, бићемо уз вас. Ми вас нећемо терати ни на какве политичке акте. Не тражимо нити да напуштате постоља, нити да не учествујете против њих. Ми, политичари ћемо урадити наш посао, што се тиче односа према Приштини", рекао је Вучић. Поручио им је да су много труда и рада уложиле, те да се с тим у вези и понашају, уз жељу да побеђују. Вучић је навео да је држава спремила награде и да по, висини те награде, постоје земље које су испред, попут Летоније, Литваније и Италије, али да је награда наше земље за сребро и бронзу испред Русије и свакако испред свих у региону. "Верујем да ће у будућности, како економија буде расла, награде моћи да се приближе онима који највише дају у свету. То је само мали део наше захвалности за све оно што од вас очекујемо", нагласио је он. Вучић је подсетио да је Србија са Олимпијских игара у Пекингу освојила три медеља, у Лондону четири, а из Риа су се наши олимпијци вратили са осам одличја. "Не кријем, надамо се да ће сада бити више", додао је он. Истакао је да ће се Србија свакој медаљи и успеху радовати бескрајно. "Ви сте понос Србије, узор младима у Србији. Ми ћемо само да будемо обични навијачи. За све можете да се обратите нашој амбасади у Јапану, где имамо сјајну амбасадорку и људе", додао је Вучић. Указао је да су се олимпијци Андреа Аросвић и Мартин Мачковић већ опоравили и да се нада да ће се и Милош и Соња Васић опоравити. "Верујем у снагу Србије, да ћемо и овог пута показати како се боримо за своју земљу и како наша земља има све више добрих и најбољих спортиста у свету", поручио је председник Вучић. Одбојкашица Србије Маја Огњеновић Вучићу је уручила амајлију, а председник Олимпијског комитета Србије (ОKС) Божидар Маљковић амајлије је доделио Огњеновићевој и џудисти Александру Kукољу. Kомплет значки министру омладине и спорта Вањи Удовичићу уручио је Александар Kукољ. Председник ОKС Божидар Маљковић захвалио се држави за оптималне услове за рад. "Ова амајлија је симбол Србије, то је најлепши четинарски цвет. Са амајлијом идете у Токио, она ће вас чувати од свега, па и од ове болести. Наша обавеза је да побеђујемо, на то нас терају резултати у историји, рејтинг у свету. Идемо да се боримо, моје тренерско правило током целе каријере је дати 61cb ајвише што можеш од себе тог дана. То правило практикује и највећи од наших спортиста Новак Ђоковић. Желим вам добро здравље, све остало можете успети својом вештином", рекао је Маљковић. Барјактар на Играма, Филип Филиповић у име целог тима Србије захвалио се на пријему и поручио да ће се спортисти потрудити да у Токију оправдају свој реноме. "Имали смо сјајне припреме и хвала држави што нам је обезбедила. Kолегама желим здравље и срећу. Потрудићемо се да у Токију оправдамо реноме, борићемо се до последњег атома снаге и видећемо да ли ће то бити довољно за медаљу. Јавност молим да шаље позитивну енергију, остало је све на нама", поручио је Филиповић. Тим Србије за Олимпијске игре у Токију, две недеље пре почетка такмичења, броји 85 спортиста. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


text: Ministarstvo Obrazovanja Srba Ово кратко упутство је намењено новим играчима, сведено је на кратке и јасне смернице. На крају упутства, постоји линк ка дужем и свеобухватнијем упутству. За радозналије. Ћао другар/ице! Прво се лепо смести, узми кафу или сок. Упознавање са твојим дневним обавезама ће бити сведено у неколико корака. Ако умеш да читаш ћирилицу, на добром си путу да нам свима постанеш другар/ица. Са десне стране приликом логовања можеш одабрати српски језик за свој прозор у еРепублик. Нашао/ла си се у нашој не баш малој заједници и не знаш где прво да кренеш. Да ти глава не би била пуна питања, ићи ћемо корак по корак. Има времена. Време је за ову игру врло битна ствар. Од времена зависи неколико ствари. Као прво, твоја енергија. Као друго, у биткама. Али, за сада, о енергији. Показивач се налази са леве стране твог профила и изгледа овако: Ја немам ту стрелицу, коју ти имаш на крају показивача енергије, али сад нам она није ни битна.. Први корак : 1. Храна Дакле, ја имам могућност да обновим 120 енергије (у жаргону “да једем”). Једе се храна, која је сортирана по квалитету и наравно по различитим ценама. Да те не би преварио неко, пажљиво прегледај цене. 1.1 Цена хране Она је исказана у валути земље чији си држављанин. До цене хране на Тржишту доћи ћеш овако: (занима те храна) Ти као почетник сигурно немаш много новца, па паметно користи новац који добијеш. Ако си нечији реферал, слободно се обрати човеку чији си реферал, за неку врсту помоћи. Он ће сигурно бити у могућности да ти изађе у сусрет. Као старији другар. 1.2 Набавка хране Пошто си упознат/а са ценама, можеш набавити ону храну која теби делује као најповољнија. Имам могућност да обновим 120 енергије. Толико би сад требало да набавим. То је 30 хране квалитета 2, или 12 хране квалитета 5. Кликом на купи, након што си уписао/ла број жељених комада одређеног квалитета, новац са твог рачуна се скида, а у складишту се појављује храна. 1.3 Конзумирање хране - обнављања енергије Кликом на обнови енергију, аутоматски се прерачунава број хране, тако да не једеш више него што имаш хране у складишту. Када буде мање хране у складишту него што можеш обновити, нуди ти се опција конзумације енергетског бара за надокнаду енергије, али је не бих препоручила за сада. Чувај енергетске барове. О њима нешто касније. 1.4 Поновна могућност обнављања енергије На сваких 6 минута, могућност обнављања енергије порасте за 10. 100 на сат. До максимума. Након тога се не допуњава. Када се и горњи и доњи показивач количине енергије напуне до максимума, часовник престаје да откуцава. Други корак 2. Посао Да би имао новца за храну, мораш да се запослиш. Два корачића те деле од посла и зараде. или 2.1 Остваривање радног односа Информације о продуктивности као и колико дана је остало до медаље Марљиви радник. Она се добија за 30 дана рада, који не морају бити узастопни, а уз медаљу добијаш и 5 голда. Кликом на Покажи детаље добијамо информације које су сад сувишне, о њима ће бити речи у трећем наставку. Детаљ који је битан је напредак за 2 искуствена поена по радном месту. Можеш радити за некога једном на (радни) дан. 2.2 Прекид радног односа - давање отказа Кликом на Напусти позицију долазиш до То важи само прва 3 дана од запослења. Обрати пажњу на часовник. Након истека тог времена, можеш дати отказ. 2.3 Промена вредности плате Твој послодавац може да ти промени плату након три дана запослења на мање или више, у зависности од кретања цена на тржишту. Не мора да значи да ће ти он заиста мењати плату. Можеш потражити и другог послодавца, за бољу плату, или у другој држави. Она је исказана у валути земље чији си држављанин. Трећи корак 3. ТРЕНИНГ Кликом на фигуру у колони Тренирај, фигура постаје црне боје, оно што треба да радиш је да обележиш врсту терена за тренинг и најзад, тренираш. Фигура постаје зелене боје за тренинг који си, за данас, завршио/ла. Добијаш информације о повећању снаге за одређени број, За тренинге је потребан новац, сем за Собу са теговима за коју је тренинг бесплатан. Тренингом се добија /бр/ снаге који је за сваког различит у зависности од квалитета терена за тренинг. Такође добијаш и информацију о броју поена који су ти потребни до следеће медаље (уз коју добијаш и 5 голда) Детаљ који је битан је напредак за 2 искуствена поена по врсти тренинга. Можеш тренирати на сваком тренинг пољу које си обезбедио, једном дневно. Исто тако, тренинг одузима и по 10 енергије за сваку врсту тренинга коју одрадиш. Додатне информације 4. Енергетски бар(чоколадица) 4. 1 Добијање енергетског бара Ова мала, црвена, жаргонски „чоколадица” обнавља 100 енергије. Њу, поред једне базуке, можеш сваки дан добити одрађивањем Дневног наређења. Дневно наређење ћеш имати убрзо након што се учланиш у неку јединицу - одабери неку од цивилних или државних за почетак, јер су њихови услови најдостижнији. Након што испуниш све услове за примање у јединицу, обично је то или чин или одређена снага, или 25 убистава у некој кампањи, видећеш Дневно наређење. 4.2 Куповина енергетског бара 4.3 Трошење енергетског бара Ове такозване чоколадице, могу ти послужити у случају да си решио да направиш више штете него што је то изводљиво самим максимумом енергије, обично за потребе вијања БХ - Медаље Херој Битке, која за 1 дивизију носи 1 голд. 5. Базука Једну Базуку добијеш уз завршено Дневно наређење, поред једне чоколадице. Пошто једна базука може да удари 10000 поена по ударцу трошећи 10 енергије, а свака базука има 3 ударца, то значи да са 1 базуком удараш 30000 поена, трошећи на то 30 енергије. Можеш их скупљати, као и чоколадице. 6. Аватар Аватар је слика која те представља остатку заједнице. Поред твог имена, он је део твог имиџа, обележје јединице којој припадаш, или нешто треће. Подешавање новог аватара се обавља лако, кликом на име, добија се страна профила, у десном горњем углу је Измени профил. Са слике је већ све врло јасно. 7. Држављанство Држављанство можеш мењати, под условом да конгресмени државе у којој желиш држављанство одобре захтев. Захтев за држављанство се подноси лако након селидбе у одређену земљу., уписивањем поруке конгресменима. У већини случајева се услуга промене држављанства не наплаћује. 8. Промена локације - Селидба Селидба се врши на следећи начин: Кликом на свој аватар долазиш до свог профила, ту има пуно података од којих нам је моментално битан само податак о локацији, тик испод слике. Локација (промените) - клик на Промените, добијаш списак земаља и њихових регија. У сваку се можеш преселити куповином карте на Тржишту робе, или плаћањем износа за пут у ту регију. При селидби у неку државу можеш проћи јефтиније или скупље у зависности од регије. Такође су и цене производа другачије у свакој држави. 9. Радни дан радни дан траје 24 часа, а почиње у 9:00 и завршава у 8:59. Постоје изузеци код промене летњег/зимског рачунања времена. У 9:00 се ресетује: посао који си одрадио/ла, и тренинг који си одрадио/ла. Почиње нови дан. Постоје и посебни датуми сваког месеца, које ће ти можда постати драги, али то су дани када се више нервирамо него иначе. Неки због несносних објава, неки јер мисле да су избори праћени неправилностима, неки јер баш они губе... То су дани избора. У следећем издању: Борба Ако желиш да прочиташ свеобухватан туторијал за почетнике са пуно више детаља, препоручујемо Свеобухватни туторијал за почетнике 1/2 http://www.erepublik.com/sr/article/-1-21-2154241/1/20 и Свеобухватни туторијал за почетнике 2/2 http://www.erepublik.com/sr/article/-2-21-2155300/1/20 За вас припремило Министарство Образовања у децембарском сазиву владе: Министри: Пегица СашаЛ Apa ini ?Anda sedang membaca artikel yang ditulis warga eRepublik, sebuah game multiplayer berbasis negara di dunia nyata. Buat sendiri karaktermu dan bantu negaramu untuk mencapai kejayaannya sambil membentuk dirimu sebagai pahlawan perang, penulis yang terkenal atau raksasa finansial.


Беба не може а да се не узбуди кад ово чује ... шта је с тобом? - бебеnone Главни бебе Беба не може а да се не узбуди кад ово чује ... шта је с тобом? Данас у Ла Нубе де Алгодон доносимо вам најбољи начин да се суочите са понедељком, уз видео који, без сумње, одушевиће вас док ћете насмејати. Ова нежна сцена долази нам из Онтарија (Канада). Протагонисти овог нежног тренутка су Марие-Линне и њена десетомесечна беба. Чини се да је дечачић врло смирен када га мајка почиње снимати и каже му да ће отпевати песму, Реч је о теми Род Стеварт "Моје срце ти не може рећи не ". У почетку ова преслатка беба остаје спокојна, али када се мелодија настави слама плакање од осећања, и не може да спречи да јој сузе потеку по целом малом лицу док се песма не заврши. Руке на ноге најбољем навијачу који је ова мама могла имати. Не пропустите овај видео који је већ постао виралан и који нам показује како емоције деце и беба су преплављене! Постоји ли бољи начин за почетак недеље? Најлепши твит који ћете видети данас. пиц.твиттер.цом/РАРвИТј0ке - Зашто природа (@ПоркуесНатура) 19. јула 2017 Резиме Назив чланка Бићете узбуђени када сазнате зашто ова беба почиње да плаче Опис Овај 10-месечни дечак даје нам нежну сцену када чује како његова мајка пева и не може да не обузда своје емоције. Ваш најбољи обожавалац! Аутор Лидиа Родригуез Име издавача Ла Нубе де Алгодон Издавач Лого 19 старијих који су млађи од вас Свидеће вам се с ким ће ова беба дремати Полицајац проналази напуштену бебу и чини оно што би учинила за своје дете


text: Yacc Рачунарски програм yacc је генератор парсера, који је развио Стивен Ц. Џонсон из компаније АТ&Т за оперативни систем Јуникс. Име представља скраћеницу још један компилатор компилатора (енгл. Yet Another Compiler Compiler). Он генерише парсер (део компилатора који покушава да синтаксно обради изводни код) на основу формалне граматике записане у форми сличној БНФ. Yacc генерише код за парсер у програмском језику Ц. Yacc је дуго био доступан као подразумевани генератор парсера на већини Јуникс система. Међутим, данас је у великој мери замењен новијим, али у великој мери компатибилним програмима, као што су Berkeley Yacc, GNU bison, MKS yacc и Abraxas pcyacc. Осамревењена верзија оригиналног АТ&Т програма је доступна као део Сановог пројекта ОпенСоларис. Сваки од ових програма пружа ситна побољшања и додатне опције у односу на оригинални yacc, али је концепт остаио исти. Yacc је такође написан и за друге програмске језике, укључујући Ратфор, ЕФЛ, МЛ, Ада, Јава, и Лимбо. Парсеру који генерише yacc је неопходан лексички анализатор. Генератори лексичких анализатора, као што су Lex или Flex су широко доступни. IEEE POSIX P1003.2 стандард дефинише функционалност и захтеве и за Lex и за Yacc. Рад yacc-а заснива се на методи LALR(1)-анализе. Улаз у систем yacc представља изворна датотека која садржи опис правила контекстно слободне граматике. Описи правила граматике проширују се семантичким акцијама које представљају програмски код у C-у који се извршава када се препозна одређени део улаза. Резултат рада yacc-а је датотека која се обично назива y.tab.c. Њу је потребно превести неким C преводиоцем и повезати са остатком програма који пишемо да бисмо добили извршну верзију програма. Структура улазне датотеке[уреди] Улазна датотека yacc система обично има екстензију .c и састоји се из три дела међусобно раздвојена сепаратором %%: Први део је део декларација који садржи декларације свих токена граматике. У њему се наводи и приоритет и асоцијативност оператора уколико је потребно и врши декларисање типа атрибута симбола дате граматике. У овом делу се могу дефинисати и декларисати разни глобални објекти на језику C који се касније могу користити у свим акцијама које врше обраду улаза. Тај C код се наводи између %{ и %}. Централни део је део правила у коме су наведена граматичка правила проширена акцијама које представљају код који се извршава када се препозна део улаза описан тим правилом. Трећи део је део функција који садржи функције писане у програмском језику C. Оне се, без икакве обраде, дописују на одговарајућа места у y.tab.c датотеку. У овом делу се обично налазе и дефиниције функције main() и функције yylex() која врши фазу лексичке анализе. Види још[уреди] - GNU bison: GNU верзија yacc-a - LALR парсер: алгоритам за парсирање који се налази у позадини yacc-a - Lex и Flex, лексички анализатори који се најчешће користе заједно са yacc-ом (Bison-ом) Литература[уреди] - Stephen C. Johnson. YACC: Yet another compiler-compiler. Unix Programmer's Manual Vol 2b, 1979. Спољашње везе[уреди] - Yet Another Compiler-Compiler (YACC), Филип Марић, Математички факултет, Београд, фебруар 2004. - Tutorial lex/yacc/компилатор туторијал - Berkeley Yacc варијанта yacc-a која је написана да би се избегла зависност од било ког конкретног компајлера за C - Yaxx варијанта yacc-a која је написана да би се избегла зависност од било ког конкретног програмског језика - Essence, генератор парсера за Scheme - CL-Yacc, генератор парсера за Lisp - Eyapp, проширење yacc-a за Perl


Jelena Ćesarević – Fakultet bezbednosti Јелена (Раковић) Ћесаревић рођена је 09.02.1984. године у Београду. Основну (1999) и средњу (2003), Прву економску, школу завршила је у Београду. Школске 2003/2004 уписује студијски програм основних академских студија на Факултету безбедности Универзитета у Београду. Дипломирала је школске 2007/2008 године као студент генерације Факултета безбедности. Мастер студије на Факултету безбедности завршила је 2011. године. Докторске академске студије на Факултету безбедности тренутно похађа. Током 2009. године радила је као стручни сарадник за тренинг активности у Центру за развој људских ресурса и менаџмент. Од школске 2010/2011 године ангажована је као демонстратор у настави на наставним предметима Основи екологије, Социјална екологија и Просторно планирање и заштита. У школској 2013/2014 години радила је као сарадник у настави на наставним птедметима Основи екологије, Социјална екологија и Просторно планирање и заштита. Учествовала је на организацији и реализацији пројеката при неколико невладиних организација и удружења грађана. Ангажована је као координатор едукативних радионица и аутор еколошких радионица у „Школи пријатељства“ на Тари. „Заштићена природна добра Србије: безбедносни ризици и управљачки инструменти заштите“, (2008-2010) – пројекат из програма истраживања у области технолошког развоја – Министарство за науку и технолошки развој Републике Србије – интервјуер „Школа пријатељства“ (2008 – 2015) – у организацији Хуманитарне организације Наша Србија – координатор креативних радионица и аутор еколошких радионица „Јавно заговарање примарне селекције секундарних сировина у свим основним школама на територији Савски венац“, (2010) – у организацији Београдског еколошког центра, а уз подршку Града Београда – Градске управе града Београда, Секретаријата за заштиту животне средине као и општине Савски венац – аутор и реализатор пројекта „Човек – глобално отопљавање – разорне силе“(2010) – у организацији Београдског еколошког центра, а уз подршку Секретаријата за спорт и омладину – аутор и реализатор пројекта Факултет безбедности > Наставници и сарадници > Асистенти > Јелена Ћесаревић


text: Савет за друштвене награде Руске Федерације одликовао је Његово Преосвештенство Епископа бачког Господина др Иринеја Oрденом Светог цара Николаја II Романова трећег степена. Ово престижно признање Владици Иринеју уручио је господин Алексеј Симеонович Ткачов у подворју Српске Православне Цркве при Mосковскоj патријаршији, у петак 28. маја текуће године. Том приликом, Епископ Иринеј заблагодарио је на неочекиваном признању нагласивши да је његова драгоценост у томе што подстиче на још веће подухвате који су на корист Цркве и друштва у целини. Нови Сад, 01.06.2010 - Информативна служба Епархије бачке


Bruder Schweigen – The Order – The Silent brotherhood Тајно братство је организација Белих Националиста која се борила да успостави независну Белу Домовину на северо-западу сједињених држава. Они су били мушкарци и жене са различитом социjал-економском позадином, kоје је окупила расоналистичка идеја, независне Беле Домовине. Почетком и средином 1980тих, Тајно братство је успоставило везу активиста широм земље, који су се супротстављали деструктивној политици Америчког ЗОГа (ZOG = Zionist Occupation Government). Започели су више кампања да би направили револуционарну структуру која је била потребна да стварање Аријевске независности. Тајно братство је окупило више од 50 револуционарних активиста како легалних, тако и покривених. Легалне операције Тајног Братства сачињавале су: говоре, расподела литерату 3a27 88;е, регрутација, састанци и прављење логистичке структуре, да би подржали Војни део организације. Покривене операције Тајног Братства сачињавале су планирано ослобађање новца из ЗОГ банака, «уклањање» анти-белих особа из јавности, као на пример мистерионзно убиство Аллена Берга, јеврејског Ционистичког “talk show” водитеља у Denver-u, Colorado. У време операција Тајног Братства, Амерички ЗОГ је подржавао потпуно уништавање Белих Америчких фармера и јефтине Беле радне снаге, или Америчке сељаке. Тајно Братство, видевши како њихове сународнике уништавају са свих страна, осетило се дужним да раде против ЗОГ-а. ЗОГ, помогнут од стране јеврејског лобија, започео је домаћу кампању против Тајног Братства, која је резултовала затварање или смрт већине активиста Тајног Братства. Федерални агенти (ФБА) «сахранили» су Robert Mathews-a, вођу Тајног Братства, живог у његовој рођеној кући, када је он одбио да се преда нашим Расним непријатељима. Данас остатак чланова Тајног Братства су одлежали више од 20 година затвора. Многи чланови Тајног Братства су већ одлежали своју казну, судећи по FederalSentencingGuidelines, али они су и даље у најгорим затворима у Сједињеним Државама због ЗОГ-а, који наставља да притиска и уништава Белу популацију. Овако је гласила њихова заклетва: "I, as a free Aryan man, hereby swear an unrelenting oath upon the green graves of our sires, upon the children in the wombs of our wives, upon the throne of God almighty, sacred is His name, to join together in holy union with those brothers in this circle and to declare forthright that from this moment on I have no fear of death, no fear of foe; that I have a sacred duty to do whatever is necessary to deliver our people from the Jew and bring total victory to the Aryan race..." "Ја, као слободан Аријевац, овим се заклињем на снажану заклетву, над зеленим гробовима наших Предака, над децом у нашим женама, над троном Бога свемоћног, свето је Његово име, да ћу се придружити светој унији са браћом у овом кругу и да ћу отворено изјавити да од овог тренутка па надаље, да се не бојим смрти, да се не бојим непријатеља, да имам свету дужност да урадим све што је неопходно да ослободимо наше људе од јевреја и да ћу постићи потпуну победу за Аријевску расу..." Неки од Чланова Тајног Братства: Bruce Carrol Pierce David Lane Randy Evans Richard Kemp Gary ********* Richard Scutari Robert Jay Mathews Randy Duey Dadiv Tate Frank Silva Слава им! Текст преузет са freetheorder.org , превео и изменио whitepain