. - Јушченко признао да је 70 одсто Украјинаца желело да им председник буде – Путин | Фонд Стратешке Културе - електронско издање 2015 »Јануар 2015Фебруар 2015Март 2015Април 2015Мај 2015Јун 2015Јул 2015Август 2015Септембар 2015Октобар 2015Новембар 2015Децембар 20152016 »Јануар 2016Фебруар 2016Март 2016Април 2016Мај 2016Јун 2016Јул 2016Август 2016Септембар 2016Октобар 2016Новембар 2016Децембар 20162017 »Јануар 2017Фебруар 2017Март 2017Април 2017Мај 2017Јун 2017Јул 2017 ПОЧЕТНА НОВОРУСИЈА Јушченко признао да је 70 одсто Украјинаца желело да им председник буде... Јушченко признао да је 70 одсто Украјинаца желело да им председник буде – Путин НОВОРУСИЈА - сеп 6, 2016 БИВШИ председник Украјине Виктор Јушченко назвао је Владимира Путина идолом готово свих Украјинаца. Јушченко отворио је душу. По његовим речима, 2008. године 70 одсто Украјинаца желело је да види на челу своје државе Путина. Ово његово признање изазвало је у Кијеву прави скандал. Трећи по реду председник независне Украјине дао је опширан интервју једном од популарних кијевских листова. Том приликом је навео разлог због којег је Украјина изгубила Крим и Донбас: „Путин се појавио у Донбасу и на Криму, јер су му дали повод наш слаб национални идентитет и слабо национално јединство. Када сам био председник, радили смо социолошка истраживања за 2008. годину. Тада је 70 одсто желело да Путин буде њихов председник. У периоду 2008-2009. – на питање да ли бисте желели да председник буде Владимир Путин – више од половине Украјинаца одговорило је „да“. Зато је на делу наших територија и био створен Руски свет“. Три прва председника Украјине: Виктор Јушћенко, Леонид Кучма и Леонид Кравчук После таквих признања, украјински националисти и мајдановци буквално су изгубили дар говора. Мада, не задуго. На Јушченка, који је напрасно постао поштен, обрушила се лавина увреда: „потпуно је одлепио“, „подгузна мува Москаља“ и „пропутински трговчић“. Међутим, бивши председник Украјине је на нападе већ навикао – свих последњих година га жигошу. Упркос томе, он се сада држи онога што је рекао: „Морамо да тражимо узрок у себи. Ако га нађемо, имамо шансу да све исправимо“. У овом контексту, штошта о стању у Украјини говори још један скандал. Анонимни хакери поставили су на интернету више од 2.500 докумената фонда познатог америчког финансијера, инвеститора и мецене Џорџа Сороша (право презиме – Шварц). Између осталог, из тих докумената се сазнало за његово деловање у Украјини у периоду 2014-2016. године. Сорош је финансирао готово стотину украјинских новинара и трошио на то готово пола милиона долара годишње. Новац је ишао и листу „Украјинска правда“, и телевизији кримских Татара ATR. Прочитај без интернета: Скини ПДФDownload mobiШтампај 2 гласa ТАГОВИжељапредседникПутинУкрајинци претходни текстБајден је један од главних твораца UÇK-државе, а Србији подваљује да је њен напредак - интерес САДследећи текстПредседник Филипина запретио Обами да ће га проклети СЛИЧНИ ТЕКСТОВИ јул 16, 2017 Путин: Криза у Украјини ће потрајати док Украјинци не изгубе стрпљење, нека Бог да да све буде бескрвно


source: fineweb

text: Дистимија |Дистимија лат. Dysthymia |Класификација и спољашњи ресурси| |ICD-10||F34.1| |ICD-9||300.4| |MeSH||D019263| Дистимија спада у групу поремећаја емоција и представља блажи облик депресије. Најчешће започиње неприметно у касном детињству и адолесценцији, али се може јавити и касније. Три пута је чешћа код жена него код мушкараца. Клиничка слика[уреди] Дистимија у преводу значи „лоше расположење“ и тај термин добро објашњава субјективне и објективне знакове болести. Главни симптом је депресивно расположење које се карактерише тугом, нелагодношћу, нерасположењем и губитком интересовања за уобичајене активности, уз самопотцењивање, потешкоће у доношењу одлука и осећај безнадежности. Особа која пати од дистимије има изражену неспособност да осећа задовољство због догађаја или подстицаја због којих је раније осећала задовољство. Људи са дистимијом су обично нервозни, самокритични, преокупирани догађајима из прошлости, разочарењима или личним неуспесима. Током времена се људи са дистимијом повуку из друштвеног живота и изолују. То се дешава због њихове немогућности да уживају или пружају задовољства током социјалних контаката. Болесници са дистимијом могу бити нихилистички расположени, са низом захтева и жалби. Они могу бити врло напети и ригидни, беспомоћни и песимистични. Могу постојати промене у вегетативним функцијама. Мења се начин спавања, долази до губитка апетита и енергије. Опште незадовољство својим животом понекад покушавају отклонити конзумирањем алкохола или узимањем дрога. Што се тиче тока болести, он може бити различит. Примарна дистимија раног почетка понекад може бити тако хронична да болесник прихвата симптоме као део свакодневног живота. Понекад се дистимија може развити у прави велики депресивни поремећај, а постоји могућност да се касније развију хипоманичне епизоде или биполарни поремећај. Највећи ризик тог поремећаја представља покушај самоубиства. Док депресивни поремећај карактерише епизодични ток, ток дистимије је више хроничан и дуготрајан. Код раног појављивања дистимије болесници често своје симптоме прихватају као начин живота, а психијатру се обраћају тек кад постану дисфункционални на породичном и пословном плану.


909 Идентификација и израда пројекта Компетенцијa: K1 Приоритети: 4, 8 Институција Млекарска школа са домом ученика "Др Обрен Пејић", Николе Пашића 173, 26100 Пирот Координатор Александар Манчић, mancic.aca@gmail.com, 010/318-884, 066/803-48-11 Аутори Милан Вучићевић, Александар Манчић, Драгана Јовановић, Драган Николић Реализатори Милан Вучићевић, Александар Манчић, Драгана Јовановић, Драган Николић Општи циљеви Идентификација и израда пројекта је дводневни програм намењен наставницима школа и део је општег Програма усавршавања наставника у оквиру реформе образовања. Основни циљ ове обуке је оспособљавање наставника да идентификују и израде пројекте по стандардима ЕУ. Специфични циљеви Упутити наставникe у основна начела анализе логичког оквира; Упутити и оспособити наставникe за идентификацију идеја за писање пројеката; Упутити и оспособити наставникe за израду стабла проблема; Оспособити наставникe за израду матрице логичког оквира; Упутити наставникe у циклус управљања временом Упутити наставникe о тимском раду; Упутити и оспособити наставникe о планирању времена и изради буџета Садржај и активности 1. Од идеје до пројекта. 2. Анализа логичког оквира. 3. Израда стабла проблема. 4. Матрица логичког оквира. 5. Циклус управљања пројектом. 6. Индикатори и претпоставке. 7. Планирање времена. 8. Израда буџета. 9. Евалуација програма.


Прве акције Протине буне почеле су у Орашју, паљењем беговских чардака. Буна је у ствари почела стихијски, прије него што је било предвиђено, па самим тиме и недовољно припремљено, што ће значајно утицати на даљи ток догађаја и на сам исход буне.


source: wikipedia

text: Андора (), или службено Кнежевина Андора () је мала кнежевина без излаза на море у југозападној Европи , смештена у источним Пиринејима и граничи се са Француском и Шпанијом. Некада је била изолована, а данас је просперитетна државица, углавном захваљујући туризму и ниским порезима. Главни град Андоре је Андора ла Веља са 20.437 становника, а највиши је главни град у Европи, лежи на висини од 1.023 m изнад нивоа мора. Од осталих градова са преко 8.000 становника издвајају се Лес Ескалдес, Енкамп и Сент Ђулија де Лорија. Андора је шеста најмања нација у Европи, која има површину од 468 km2 и са популацијом од око 85.000. Службени језик је каталонски, врло често се користе шпански, француски и португалски језик. Није чланица Европске уније, али је евро званична валута. Од 1993. је чланица Уједињених нација. Географија Положај Андора је малена континентална државица на Пиринејском полуострву у југозападној Европи. Смештена је између Француске на северу и Шпаније на југу у области источних Пиринеја и са површином од свега 468 km2 међу најмањим је европским државама и једна је од 6 такозваних микродржава у Европи. Геологија и рељеф С обзиром да је смештена на планинском масиву источних Пиринеја, рељеф Андоре се углавном састоји од планина просечне висине 1.997 m, док је највиши врх Coma Pedrosa на 2.946 m. Планине су раздвојене трима уским долинама у облику слова -{Y}-, које се сустичу у једној долини која даље прати главни ток, тј. реку Валира на њеном путу према Шпанији (на најнижој тачки Андоре, на свега 870 m надморске висине. Воде Река Валира је уједно и главни и највећи водоток у земљи (дужина тока око 44 km). Настаје од Северне и Источне Валире које се састају недалеко од главног града земље Андоре ла Веље. Клима Клима Андоре је врло слична климатским приликама њених суседа, с тим што висока надморска висина значи и више снежних падавина зими и нешто свежија лета. У вишим планинским подручјима преовладава оштра планинска клима, док је клима у долинама нешто умеренија. Због изразито велике надморске висине количина падавина је изразито висока и креће се и до 2.000 mm на годишњем нивоу. Снежни покривач у току зимског дела године је изразито висок што се позитивно одражава на зимску туристичку сезону. Надморска висина је главни разлог и великог броја сунчаних сати (300 дана годишње је без облака). Флора и фауна У фитогеографском смислу Андора је део циркумбореалне области холарктичког флористичког царства. Држава лежи у зони пиринејских четинарских и мешовитих шума. Највеће еколошке проблеме на територији Андоре изазивају клизишта и снежне лавине, док опасност од снажнијих земљотреса не постоји (максималне до сада забележене јачине трусова износиле су до 2° рихтера). Историја Према једној легенди, Карло Велики је повељом доделио земљу Андорцима како би наградио њихову борбу против Мавара. Контрола над територијом прешла је у руке грофа од Урхела, потом су се о њој заједнички старали бискуп од Урхела и породица Кабое коју су наследили грофови покрајине Фоа. Два владаоца (један световни и други црквени) често су се сукобљавали око права првенства над долином. Године 1278, конфликт је разрешен успостављањем подељеног суверенитета над Андором између француског грофа покрајине Фоа (касније, шефа француске државе) и бискупа Урхела из шпанске регије Каталоније. То је учврстило територију ове мале кнежевине. У периоду између 1812. и 1814, француско царство анексирало је Каталонију и поделило је на четири департмана. Андора је такође припојена и ушла је у састав једног од департмана. Дана 6. јула 1934. Рус Борис Скосирев се прогласио кнезом Андоре. Осам дана касније, 14. јула шпанска војна полиција је ушла у Андору и ухапсила га. Између јула 1936. и јуна 1940, један француски војни одред је упућен у Андору како би спречио погубан утицај Шпанског грађанског рата и Франкове Шпаније. Јун 1940. је месец капитулације Француске у Другом светском рату. Дана 25. септембра 1939. Андора је била приморана да потпише мировни споразум са Немачком јер никада пре тога није ратификовала Версајски мировни уговор, што ју је, у чисто правном погледу, оставило у рату са Немачком. Државица је успела да очува неутралност током целог Другог светског рата. Узевши у обзир њену релативну изолованост, Андора је остала на маргини европске историје, са покојим везама са Француском и Шпанијом. Па ипак, у новије време њен туризам бележи успех, баш као што су развој саобраћаја и телекомуникација извукли земљу из изолације. Њен политички систем је осетно модернизован 1993. Политика Андора је по организацији парламентарна кнежевина, чији су су кнежеви председник Француске и бискуп Урхела из Шпаније. Премијер Андоре је шеф владе, која има извршну власт. Законодавна власт је у рукама и парламента и владе. Судство је независно од ове две гране власти. Модерни андорски устав је усвојен референдумом 14. марта 1993. Председник Владе Андоре је Антони Марти из партије Демократе Андоре. Привреда Туризам је главна андорска привредна активност која носи око 80% укупног БДП-а. Годишње државу посети око 10 милиона туриста, који су привучени богатом зимском и летњом понудом, те беспорезним производима. Банкарски сектор, са статусом порезног раја, такође значајно доприноси укупној привреди. Пољопривреда је прилично ограничена, будући да је само 2% земљишта државе обрадиво и храна се већином увози. Главна сточарска активност је овчарство. Производе се већином цигарете. Андора није пуноправни члан Европске уније, али с њом има посебне односе, се третира као њена чланица у производњи добара, али се тако не третира у пољопривредној производњи. Будући да Андора нема сопствену валуту, користи валуту суседних земаља. До 1999. године у употреби су били француски франак и шпанска пезета, који су замењени евром. За разлику од других малих европских држава, Андора нема властите кованице, те су у фази преговори са ЕУ о производњи андорских кованица. Андорски природни ресурси су: хидроенергија, минерална вода, дрво, руда и олово. Саобраћај Андора је једна од најмањих земаља у свету. Ова државица је на великој надморској висини и изразитог планинског рељефа, па су услови за развој саобраћаја изузетно сложени. Међутим, развојем земље протеклих деценија саобраћај у земљи је знатно унапређен и изолованост земље је смањена на најмању могућу меру. Саобраћај Андоре тесно повезан са саобраћајем у Француској и саобраћајем у Шпанији, које је окружују. Железничка мрежа у Андори не постоји, а најближе станице налазе се у суседном делу Француске. Постоје планови за изградњу посебне врсте „висећег метроа“ у Андора ла Вељи изнад реке. Укупна дужина путева у Андори је 269 -{km}-, од чега 198 -{km}- са савременом тврдом подлогом. Ауто-путева нема. Главни путни правац је правац који води из долине реке Валире (где је смештена већина насеља) до Француске на северу преко превоја Елвира. Поштански саобраћај у Андори је јединствен у свету по томе што Кнежевина Андора нема свог оператера поштанског саобраћаја већ то обављају њена два велика суседа Француска и Шпанија. Ово је наслеђено после вековне de facto контроле ове две државе над Андором. Француска пошта () и Шпанска пошта () функционишу паралелно, француски поштански сандучићи су жуте боје, а шпански црвене. Обе поште издају посебне поштанске марке за Андору. Поштанске марке из Француске односно Шпаније нису важеће у Андори. Андора, као високопланинска и континентална држава нема пловних вода. Најближа велика морска лука је Барселона. Гасоводи и нафтоводи Гасовод: нема Нафтовод: нема Ваздушни транспорт Андора нема аеродрома, а најближи аеродроми су у Тулузу (Француска) и Барселони (Шпанија). Становништво Андорци су мањина у својој земљи, само 33% популације је андорске националности. Највеће остале етничке групе су: Шпанци (43%), Португалци (11%) и Французи (7%). Осталих 6% популације су других, разних националности. Најраширенија религија је католицизам. Писменост је 100%. Око 50% школа су француске, а 50% андорске и шпанске, док свима управљају андорске власти. У држави постоје две средње школе и један факултет. Националност Већина становништва Андоре се изјашњава као Андорци (Андорци су поријеклом Каталонци) и Шпанци. Етничка структура према националности: Шпанци (43%) Андорци — Каталонци (33%) Португалци (11%) Французи (7%) Арапи (3%) остали (3%) Религија У Андори, највише становника припада римокатоличкој цркви. Подаци о религији: римокатолици (90%) остали хришћани (4%) вјерници других религија (1%) становништво без религије (5%) Језици У Андори се највише говоре каталонски и шпански језик. Структура становништва према матерњем језику: каталонски (38,8%) шпански (35,4%) португалски (15%) француски (5,4%) Остали (5,5%) Највећи градови Административна подела Андора се састоји од седам заједница које се зову парохије (). Традиционално је постојало шест парохија, али је 1978. уведена и парохија Ескалдес-Енгордани. Неке парохије имају даљу поделу. Ордино, Ла Масана и Сент Ђулија де Лорија се деле на квартове а Канило је подељен на 10 насеља. Ове поделе се поклапају са поделом на села од којих се састоје. Свака парохија бира свог градоначелника који се налази на челу локалне владе која се зове кому (). Државни симболи Застава Андоре званично је усвојена 1866. године. Застава се састоји од три вертикална једнака поља (од јарбола) плаве (-{azure}-), жуте (-{or}-) и црвене (-{gules}-) боје, са грбом Андоре на жутом пољу. Размера заставе је 7:10. Грб Андоре постоји већ вековима, а познат је по томе што наводно крши правило боје у хералдици (метал не сем на метал — горњи леви део грба). У оваквом облику грб је званичан од 1969. године. Испод штита налази се мото Андоре — Уједињена врлина је јача. Култура Иако је једини службени језик каталонски, врло често се користе шпански, француски и португалски језик. Андора има врло богати фолклор и мноштво народних прича, чији корени сежу чак и из Андалузије и Холандије. Андора је врло важна у каталонској култури, будући да су изворни Андорци, Каталонци, представља важно каталонско културно средиште. Познати каталонски писци су Мишел Газијер и Рамон Вилер, они су Андорци. Андорски изворни фолклорни плесови су контрапас и маратка, који су се највише одржали у Сент Ђулији де Лорији. Андорска музика је под утицајем суседних земаља, али је у основи каталонска, што се види уз паралелно извођење плесова као Сардана. Светска баштина у Андори Мадрију-Кларор-Перафита је глечерска долина на југоистоку Андоре. Има површину од 42,47 km2, што је око 9% укупне површине Андоре, и део је другог по величини водног развођа у Андори. Ова изолована долина је рај за ретке и угрожене врсте, а однедавно се сматра „духовним срцем“ Андоре. То је прво, и за сада једино место, Унескове светске баштине Андоре, стављено на листу 2004. године. Долина је глечерски предео, с пашњацима, стеновитим литицама, и дубоким шумовитим удолинама. Планински висови је окружују с југа, истока и запада, западни део се граничи са Шпанијом, а на северу је велика стрмина која се спушта у долину реке Валира. Одсечена је од остатка Андоре и до ње се може доћи само пешачком стазом. Насеља, терасаста поља, стазе и остаци обраде гвожђа сведоче како су природна богатства високих Пиринеја коришћена више од 700. година, уз климатске промене, економски развој и промене друштвених односа. Спорт Спортисти из Андоре до сада нису освојили ни једну олимпијску медаљу. Олимпијски комитет Андоре је основан 1976. године а исте године је признат од стране МОКа. Спортисти Андоре се традиционално такмиче у пливању, атлетици, стрељаштву и гимнастици. Фудбалска репрезентација Андоре је национални тим Андоре под управом Фудбалског савеза Андоре. Андора је веома „млада“ држава у међународном фудбалу. Репрезентација постоји нешто више од 20 година (1996). Први тим је састављен од аматера. До сада су забележили три победе, све код куће. Две победе у пријатељским утакмицама од 2:0, против Фудбалске репрезентације Белорусије 26. априла 2000. (прву победу у историји), те у репрезентације Албаније 17. априла 2002. Једину победу у квалификацијама за Светско првенство 2006. постигла је 13. октобра 2004. против репрезентације Македоније (1—0). У Квалификацијама за Светско првенство у фудбалу 2006. су добили више црвених и жутих картона него било који други тим. Празници 1. јануар — Нова година. 14. март — Дан Устава, државни празник. 8. септембар — празник девице Меричел. 25. децембар — Божић. Референце Спољашње везе Govern d'Andorra — Званични владин сајт (на каталонском) Portals to the World from the United States Library of Congress Andorra from UCB Libraries GovPubs Andorra from the BBC News Andorra – Guía, turismo y de viajes History of Andorra: Primary Documents from EuroDocs A New Path for Andorra – slideshow by The New York Times Државе у Европи Кнежевине Континенталне земље Каталонске земље


РТС :: Трећа сезона серије "Комшије"


01/07/2017 – ПАЛАНКА ДАНАС Dnevna arhiva: 01/07/2017 јул ДАНАС ПОПОДНЕ И СУТРА НЕПОГОДЕ, МОГУЋ ГРАД Kategorije: ДРУШТВО od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Екстремно високе температуре које су данас мериле и до 40 степени, могле би у Related posts: ЈУТАРЊИ МРАЗ ДО ПОНЕДЕЉКА, ПОТОМ ТЕМПЕРАТУРЕ ДО 25 СТЕПЕНИ Иако је по календару пролеће увелико почело, зима се још... У НЕДЕЉУ ПРОЛЕЋЕ, СРЕДИНОМ СЕДМИЦЕ КИША И ЗАХЛАЂЕЊЕ Ова субота је почела са топлијим временом и сунчаним периодима,... СРЕДИНА СЕПТЕМБРА ... Nastaviti čitanje » Stalna veza (link) ka ovom članku: http://palankadanas.com/danas-popodne-i-sutra-nepogode-moguc-grad/ ПРВИ ЈУЛСКИ ДАН БЕЗ ДНЕВНИХ РЕСТРИКЦИЈА ВОДЕ Kategorije: ОПШТИНА od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Из ЈКП Водовод обавештавају грађане да данас 1. јула неће бити дневних рестрикција воде. Related posts: ДАНАС ДНЕВНА РЕСТРИКЦИЈА ВОДЕ ОД 10-14 ЧАСОВА Како смо већ писали због јучерашњих проблема са струјом у... ДНЕВНЕ И НОЋНЕ РЕСТРИКЦИЈЕ ВОДЕ И ДАЉЕ НА СНАЗИ Како сазнајемо из ЈКП Водовод, због познатих проблема на изворишту... НАСТАВЉА СЕ ДВОКРАТНО ... Nastaviti čitanje » Stalna veza (link) ka ovom članku: http://palankadanas.com/prvi-julski-dan-bez-dnevnih-restrikcija-vode/ ЗАВРШЕНА ОБУКА ЗА 60 НАСТАВНИКА ИНФОРМАТИКЕ Kategorije: ОБРАЗОВАЊЕ od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Информатика се од наредне школске године уводи као обавезан предмет, а завршена је Related posts: ИНФОРМАТИКА ОД НАРЕДНЕ ШКОЛСКЕ ГОДИНЕ ОБАВЕЗНА, УКИДА СЕ ИЗАБРАНИ СПОРТ Информатика се од наредне школске године уводи као обавезан предмет... ЗА БЕСПЛАТНЕ УЏБЕНИКЕ ДО 15. АПРИЛА Пријављивање за доделу бесплатних уџбеника за наредну школску годину у... ЈАСНА ЈАНКОВИЋ УНИЈА СИНДИКАТА ... Nastaviti čitanje » Stalna veza (link) ka ovom članku: http://palankadanas.com/zavrsena-obuka-za-60-nastavnika-informatike/ ЛАСТА СЕЛИ СТАНИЦУ У БЕОГРАДУ Kategorije: ДРУШТВО od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Радови на уклањању аутобуске станице „Ласта“ у Београду увелико су у току. Уклоњени су Related posts: СРПСКА СЕЛА СВЕ ПРАЗНИЈА Српска села су све празнија, а у њима живот одржавају... ЛАСТА РЕДУКУЈЕ ПОЛАСКЕ ТОКОМ ПРАЗНИКА Из паланачке Ласте обавештавају грађане да ће за време новогодишњих... У ВРЕМЕ ВАШАРА ЛАСТА МЕЊА ТРАСУ ГРАДСКОГ ПРЕВОЗА Саобраћајно предузеће ... Nastaviti čitanje » ПРИЈАВЉИВАЊЕ БЕНДОВА ЗА 10. ПЛАНА ДЕМО ФЕСТ ДО 15. ЈУЛА Kategorije: МУЗИКА od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Kонкурс за учешће на 10. Плана Демо фесту, који ће се одржати 21. и 22. јула у Великој Плани, отворен је до 15. јула. Related posts: ОДОБРЕНА СРЕДСТВА ЗА РЕКОНСТРУКЦИЈУ ЦЗК МАСУКА У ВЕЛИКОЈ ПЛАНИ Министар рударства и енергетике у Влади Републике Србије Александар Антић... УСПЕШНО ОДРЖАН МЈУЗИКЛ „НЕКИ ТО ВОЛЕ ВРУЋЕ“ У ХУМАНИТАРНЕ СВРХЕ ... Nastaviti čitanje » Stalna veza (link) ka ovom članku: http://palankadanas.com/prijavljivanje-bendova-za-10-plana-demo-fest-do-15-jula/ ДОК СЕ ЧЕКА НОВИ ЗАКОН И ДАЉЕ СЕ ВРАЂА ПДВ ЗА БЕБЕ Kategorije: ДРУШТВО od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Од понедељка до 17. јула на свим шалтерима Пореске управе Србије родитељи ће моћи да Related posts: ЗАХТЕВИ ЗА ПОВРАЋАЈ ПДВ-а НА БЕБИ ОПРЕМУ ДО 17. ФЕБРУАРА Родитељи који имају право на повраћај ПДВ-а на купљену храну... УКИДА СЕ ПОВРАЋАЈ ПДВ-а НА БЕБИ ОПРЕМУ Враћање пореза на додату вредност за беби-опрему није се код... ОД ... Nastaviti čitanje » Stalna veza (link) ka ovom članku: http://palankadanas.com/dok-se-ceka-novi-zakon-i-dalje-se-vradja-pdv-za-bebe/ ПАД ЦЕНА ГОРИВА У СРБИЈИ Kategorije: ДРУШТВО od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Просечне малопродајне цене горива у Србији и ове недеље бележе пад. Цене бензина и Related posts: ГОРИВО У СРБИЈИ СВЕ СКУПЉЕ Цене горива на пумпама у Србији настављају да расту и... НАФТНИ ДЕРИВАТИ СВЕ СКУПЉИ Цене нафтних деривата у Србији су у последњих месец дана... ЈАВНА ПОКАЗНА ВЕЖБА ВСЈ НА БЕНЗИНСКОЈ ПУМПИ У свом редовном ... Nastaviti čitanje » Stalna veza (link) ka ovom članku: http://palankadanas.com/pad-cena-goriva-u-srbiji/ od ПАЛАНКА ДАНАС 01/07/2017 Драги суграђани тренутно је у току акција сређивања дечијих игралишта компаније NIVEA под Related posts: ГАЗДАМА ЗАТВОР ЗА НЕПЛАЋЕНЕ ДОПРИНОСЕ Економиста Стојан Стаменковић изјавио је да је несхватљиво да у... ПЧЕЛАРСКА ИЗЛОЖБА ЗА КРСТОВДАНСКИ ВАШАР За Крстовдан Пчеларско друштво Јасеница по традицији организује Пчеларску изложбу... МАЛИШАНИ ПУ „ЧИКА ЈОВА ЗМАЈ“ ОТПУТОВАЛИ НА ЗЛАТИБОР Прва група ... Nastaviti čitanje » 2 comments Stalna veza (link) ka ovom članku: http://palankadanas.com/novo-igraliste-u-okviru-nivea-kampanje-gde-nam-rastu-deca/


У циклону у Индији погинуло 11 људи


Неки људи се суочавају са таквим проблемом као што је осетљива кожа скоро свакодневно. Код овог типа коже, кожа претерано реагује на егзогене или ендогене подражаје који су прилично уобичајени за друге људе (хемијске, физичке, хормонске, итд.), А на њиховој површини се јављају жаришта иритације, пилинга, осипа или црвенила. Такве патолошке промене могу бити праћене субјективним осећањима: болом, пецкањем, боцкањем или пецкањем. Природно је да се особа са осјетљивом кожом пита о узроку таквих кршења и покушава се носити с проблемима који се јављају. У већини случајева, како би се разјаснили узроци такве реакције коже на различите стимулансе, потребно је потражити савјет од дерматолога. Искусни лекар ће моћи да идентификује узрок таквих повреда и препише терапију основне болести (ако је идентификован). Имајући у виду све податке о стању коже, специјалиста ће моћи да препоручи правилан режим његе коже и да изабере козметичке производе за негу и процедуре салона. У овом чланку упознат ћемо вас с разлозима посебне осјетљивости коже и основним принципима његе. Ове информације ће вам помоћи да не правите грешке и правовремено предузмете мере како бисте отклонили проблеме везане за посебну осетљивост коже. Шта је осетљива кожа? Узроци преосетљивости коже КојиДа ли су симптоми осетљиве коже? Шта треба да раде људи са осетљивом кожом? Салонски поступци за осетљиву кожу Козметолози називају кожу осјетљивом у случајевима када је склон наглашеној раздражљивости и појави непредвидивих реакција на уобичајене вањске или унутрашње факторе. Према статистикама неких анкета, 2/3 централних Европљана се суочава са таквим проблемима. Људи са овом врстом коже могу да доживе реакције коже на хладан или врели ваздух, декоративну или негу козметику, воду, стресне ситуације или преоптерећеност. Након излагања фактору, на кожи се појављују мали и сврабни осип, црвенило и пилинг. Често су ове спољашње манифестације праћене неугодним осећањима у виду пецкања, печења, пецкања или бола. Чешће, лакше или црвенокосе жене са танком кожом и плавим, зеленим или сивим очима пате од проблема прекомерне осетљивости коже. То се објашњава чињеницом да, с оваквим изгледом боје , кожа има мање танак стратум цорнеум, садржи мање меланина, а лојне жлијезде производе мање себума. Сви ови фактори карактеристични за осетљиву кожу чине га осетљивијим на спољашње и унутрашњеирритантс. Понекад је осетљивост коже на различите спољашње или унутрашње факторе збуњена са кожним болестима или алергијским реакцијама. Да би се уклониле такве грешке помоћи ће детаљан преглед, именован од стране дерматолога. По правилу, нагла појава знакова реактивности коже, која није из било ког специфичног разлога, указује управо на осетљивост коже. Спољни и унутрашњи фактори могу изазвати повећану осетљивост коже. У неким случајевима узрок неуобичајених реакција на кожи може бити неколико разлога. По правилу, што више фактора изазива повећану осетљивост, то је стање коже лошије. Главни спољни фактори преосетљивости коже: хладан ветар или ниска температура ваздуха; оштре температурне флуктуације; професионалне активности: рад у подручјима загађеним штетним супстанцама, контакт са хемикалијама, латекс и агресивни физички фактори; контакт са хемикалијама за домаћинство (нарочито ако укључују такве агресивне супстанце као што су пропилен гликол, натријум лаурил сулфат, бензоил пероксид, диметил сулфоксид, диметиламинопропиламин итд.); бријање (посебно ако се обавља често и након употребе козметике на бази алкохола); честе посете купатилу илисауне; кориштење козметике ниског квалитета или њихов погрешан избор; дуготрајно лечење кожних обољења ретиноидима или кортикостероидима; козметичка трауматска кожа или хируршке манипулације : ласерско ресурфацинг, микро- и дермабразија, ТЦА пилинг, лифтинг, блефаропластика, итд. Главни унутрашњи фактори преосетљивости коже: насљедна предиспозиција: структурне особине коже или слабост крвожилног зида; храна: зачињена или топла храна, чоколада, кафа, сир; лоше навике: алкохолна пића, пушење; дерматолошке болести: екцем, дерматитис ( атопијски, периорални, контакт ), псоријаза, ксероза, росацеа, итд. хормонални поремећаји или промене: трудноћа, предменструални или менопаузални синдром, ендокринолошке болести; алергијске или имунолошке болести; одложена или тренутна преосетљивост. Последњих година козметолози и дерматолози су приметили пораст броја младих људи са осетљивом кожом. Они то повезују са таквим променама: повећање броја пацијената са психо-емоционалним поремећајима; честа хормонска неравнотежа; ирационаланхрана; повећање броја соматских болести; повећање броја људи са лошим навикама; недостатак правилне неге и третмана коже акни. У каснијим годинама, осетљивост коже се често смањује. Ово је последица појаве менопаузе, током које долази до смањења броја површинских нервних влакана (Ц-влакна). Због таквих промена, кожа постаје мање осетљива и симптоми њене реактивности постепено нестају. Који су симптоми осетљиве коже? Симптоми преосетљивости коже могу се уочити код особа са сувом, масном или комбинованом кожом. Знаци хиперреактивности су увек индивидуалне природе и могу се манифестовати у различитим степенима (у зависности од агресивности и трајања излагања фактору који изазива). Симптоми осјетљивости коже могу укључивати сљедеће симптоме: фластери црвенила; осећај стезања или нелагоде. Горе наведени симптоми појављују се одмах након излагања одређеном неповољном фактору (на примјер, хладном вјетру или козметици) или након одређеног временског периода. Понекад, преосетљивост коже може довести до интолеранције коже (тј. Под утицајем негативногФактор реакције коже појављује се одмах). Према статистикама, сува кожа је најчешће осетљива. То се објашњава чињеницом да постоји мањи број лојних жлезда у дебљини такве коже или је њихова активност значајно смањена. У таквим условима, стратум цорнеум коже не може поуздано да заштити кожу од спољних утицаја и разних штетних материја, алергена или микроорганизама који продиру у кожу. Ови штетни фактори изазивају реактивност коже. Место локализације реакција преосетљивости коже може бити различито, али чешће се уочавају на кожи лица. То је због чињенице да се на кожи лица налази већи број површинских сензорних нервних влакана. Проблем осјетљиве коже може ријешити стручњак који ће одабрати одговарајуће производе за његу. Да бисте ријешили проблеме узроковане осјетљивошћу коже, морате контактирати дермато-козметолога. Лекар ће бити у могућности да утврди праве узроке реактивности коже, да препише пацијенту ток лечења и научи како да се правилно негује кожа. Тактика рјешавања проблема у таквим случајевима је увијек индивидуална. Може бити довољно за неке пацијенте да се заштите од ефеката штетних фактора или да изаберу погодне козметичке производе, док други морају проћи курс лечења за основну болест. Решити проблем преосетљивостиЛекар може препоручити интегументе коже: примају третман за основну болест; узимање лекова за јачање коже: елементи у траговима, витамини, биљни екстракти, лецитин, масне киселине (омега-3 и омега-6), фитоестрогени итд.; да прилагоди начин живота: да не укључи храну која изазива нежељене реакције коже у исхрани, да се одрекне лоших навика, сунчања, посета сауни или купељи, да се искључе температурне промене; правилно негујте кожу и користите одговарајућу козметику. Свим пацијентима са осетљивом кожом саветује се да следе ове смернице за негу коже: За чишћење коже користите само топлу воду угодне температуре. Немојте изводити поступке паре и контраста (на примјер, одбити да обришете лице коцком за лед или изведите парне купке и инхалације). Одустати од пилинга или их извести само током стабилне ремисије. За чишћење коже користите лагано текстуриране производе који укључују бисаболол, азулен, пантенол или алантоин. У хладној сезони користите заштитну крему. У пролеће и лето, пре изласка, неопходно је нанети крему за сунчање са заштитним фактором од најмање 30-50. Састав крема за негу треба да садржи компоненте које апсорбују влагу и супстанце које имају анти-инфламаторна, васооакрепљујућа, умирујућа, регенеративна иантиоксидативно дејство. То су: церамиди, фитоестрогени, природна уља, екстракти зеленог чаја, боровнице, лаванде, алое, црвено грожђе и лешник. За особе са преосетљивошћу коже препоручује се употреба само козметике познатих брендова или фармацеутске козметике. Салонние процедури дла обнаружене кожи За решавање проблема осетљиве коже, пацијентима током егзацербације могу се прописати следећи салонски поступци: терапија озоном - има антиинфламаторна, имуностимулирајућа и антиоксидативна дејства; Микротурна терапија - нормализује стање коже на ћелијском нивоу, елиминише знакове упалних реакција, обнавља структуру коже и јача крвне судове. Током трајне ремисије, искусни козметолог може понекад да се препише ретиноид и површински пилинг (салицилна, бадемова, гликолна, млечна). Пре њихове примене, потребан је тест осетљивости. Сасвим је могуће елиминисати проблеме повезане са преосетљивошћу коже. Да би се то постигло, неопходно је идентификовати узрок његове хиперреактивности, покушати минимизирати утицај негативних фактора и придржавати се свих препорука лијечника за његу и лијечење. Таква комплексна кампања ће значајно побољшати стање и изглед ваше коже, а ви ћете се ослободити непријатних осјета. Људи са осетљивом кожом могусаветовати да се лечи од стране козметолога или дерматолога. Можда ће бити потребно да се консултују са ендокринологом, гастроентерологом, алергологом.


text: Владика Андреј служио у храму Покрова Пресвете Богородице На празник Ваведења Пресвете Богородице, 4.децембра 2012 године, Његово Преосвештенство Епископ ремезијански г. Андреј, викар Патријарха српског, служио је свету архијерејску Литургију у храму Покрова Пресвете Богородице у Београду. Његовом Преосвештенству саслуживали су протојереји-ставрофори Стеван Станковић - старешина храма и Мирослав Миленковић, протојереј Jован Mилановић и ђакон Иван Штрбачки. За певницом су певали братство храма и студенти Православног богословског факултета у Београду. Епископ Андреј се за време Литургије пригодном беседом обратио верном народу, пренео благослов Патријарха српског г. Иринеја и изразио задовољство што је служио у Покровском храму, посебно нагласивши присуство великог броја верника.


text: 1932. је била преступна година. Догађаји Јануар 28. јануар — Јапан окупирао Шангај. Фебруар 16. фебруар — На општим изборима у Ирској победила партија Фијана фејл, одвојено крило Шин фејна, а њен лидер Еамон де Валера постао председник извршног комитета Слободне Државе Ирске. Март 3. март — Јапан је прогласио независност Манџурије на челу са свргнутим кинеским царем Пу Јием (царевима Манџукуо). 4. март — Откривен је астероид 1241 Дајсона, а назив је добио по енглеском астроному Френку Дајсону. Април Мај Јун Јул 5. јул — Антонио де Оливеира Салазар је постао премијер Португалије. Август Септембар 6-7. септембар — Велебитски устанак 23. септембар — Неџад, Хеџас и више других области које је под патронатом Велике Британије на Арабијском полуострву припојила династија Саудита, ујединило се у државу Саудијска Арабија. Октобар Новембар 8. новембар — На председничким изборима у САД, кандидат Демократске странке, Френклин Д. Рузвелт, изабран је за председника САД победивши актуелног републиканског председника Херберта Хувера. Децембар Рођења Јануар 3. јануар — Дабни Колман, амерички глумац 5. јануар — Умберто Еко, италијански писац, филозоф, семиолог, теоретичар књижевности, есејист и историчар средњег века (прем. 2016) 9. јануар — Божидар Павићевић, српски глумац (прем. 2004) 16. јануар — Дајан Фоси, америчка зоолошкиња и заштитница планинских горила (прем. 1985) 22. јануар — Пајпер Лори, америчка глумица (прем. 2023) 27. јануар — Зоран Прљинчевић, српски фудбалер (прем. 2013) Фебруар 2. фебруар — Босиљка Боци, српска глумица (прем. 1997) 5. фебруар — Чезаре Малдини, италијански фудбалер и фудбалски тренер (прем. 2016) 6. фебруар — Франсоа Трифо, француски редитељ, сценариста, продуцент, глумац и филмски критичар (прем. 1984) 8. фебруар — Џон Вилијамс, амерички композитор, диригент и пијаниста 9. фебруар — Круно Валентић, хрватски глумац (прем. 2000) 18. фебруар — Милош Форман, чешко-амерички редитељ, сценариста и глумац (прем. 2018) 26. фебруар — Џони Кеш, амерички музичар, глумац и писац (прем. 2003) 27. фебруар — Елизабет Тејлор, америчко-енглеска глумица (прем. 2011) Март 4. март — Миријам Макеба, јужноафричка певачица, глумица и активисткиња за грађанска права (прем. 2008) 6. март — Душан Булајић, српски глумац (прем. 1995) 14. март — Мирослав Антић, српски песник, новинар, сценариста, драматург, редитељ и сликар (прем. 1986) 16. март — Боро Беговић, српски глумац (прем. 1993) 18. март — Џон Апдајк, амерички писац (прем. 2009) 20. март — Бранислав Цига Јеринић, српски глумац (прем. 2006) Април 1. април — Деби Рејнолдс, америчка глумица, певачица и плесачица (прем. 2016) 4. април — Ентони Перкинс, амерички глумац, редитељ и певач (прем. 1992) 4. април — Андреј Тарковски, руски редитељ, сценариста, писац и теоретичар филма (прем. 1986) 10. април — Омар Шариф, египатски глумац (прем. 2015) 27. април — Анук Еме, француска глумица 27. април — Душан Јанићијевић, српски глумац (прем. 2011) Мај 1. мај — Тамара Милетић, српска глумица (прем. 2014) 16. мај — Душан Почек, српски глумац (прем. 2014) 18. мај — Јован Јанићијевић Бурдуш, српски глумац (прем. 1992) 21. мај — Жан Стабленски, француски бициклиста (прем. 2007) 28. мај — Александар Гаврић, српски глумац (прем. 1972) Јун 5. јун — Станоје Јоцић, југословенски и српски фудбалер 21. јун — Лало Шифрин, аргентински џез пијаниста, диригент и композитор филмске музике 28. јун — Пет Морита, амерички глумац и комичар (прем. 2005) Јул 8. јул — Петар Лаловић, српски редитељ, сценариста и сниматељ (прем. 2015) Август 2. август — Питер О’Тул, ирски глумац (прем. 2013) 7. август — Абебе Бикила, етиопски атлетичар (прем. 1973) 7. август — Ђорђе Николић, југословенски и српски сниматељ (прем. 2018) 17. август — Видјадар Сураџпрасад Најпол, индијско-енглески књижевник 31. август — Дубравка Нешовић, српска певачица (прем. 2019) Септембар 8. септембар — Петси Клајн, америчка певачица (прем. 1963) 12. септембар — Даринка Ђурашковић, српска глумица (прем. 2003) 15. септембар — Ен Бенон, америчка књижевница и лингвисткиња 22. септембар — Ингемар Јохансон, шведски боксер (прем. 2009) 29. септембар — Роберт Бентон, амерички сценариста и редитељ 30. септембар — Арсеније Јовановић, српски редитељ, сценариста и преводилац Октобар 13. октобар — Душан Макавејев, српски редитељ и сценариста (прем. 2019) 27. октобар — Хари Грег, северноирски фудбалер и фудбалски тренер (прем. 2020) 27. октобар — Силвија Плат, америчка књижевница (прем. 1963) 30. октобар — Луј Мал, француски редитељ, сценариста и продуцент (прем. 1995) Новембар 6. новембар — Предраг Гојковић Цуне, српски певач (прем. 2017) 10. новембар — Рој Шајдер, амерички глумац (прем. 2008) Децембар 2. децембар — Серђо Бонели, италијански стрип аутор и издавач (прем. 2011) 3. децембар — Кори Брокен, холандска певачица (прем. 2016) 5. децембар — Литл Ричард, амерички музичар (прем. 2020) 7. децембар — Елен Берстин, америчка глумица 8. децембар — Шарли Гол, луксембуршки бициклиста (прем. 2005) 12. децембар — Боб Петит, амерички кошаркаш 30. децембар — Паоло Вилађо, италијански глумац, сценариста, редитељ и комичар (прем. 2017) 30. децембар — Бранко Вујовић, српски глумац (прем. 1993) Смрти Фебруар 19. фебруар — Михаило Рашић, командант Дунавске дивизије у Кумановској бици 1912. (*1858) Мај 16. мај — Албер Лондр, француски писац и новинар. (*1884) Јул 2. јул - Мануел II од Португалије, краљ Португалије Август 2. август — Игнац Зајпел, аустријски политичар и свештеник. (*1876) 19. август — Јохан Шобер, аустријски политичар, први председник Интерпола и канцелар Аустрије у три наврата. (*1874) Октобар 29. октобар — Жозеф Бабински, француско-пољски неуролог. (* 1857). Новембар 4. новембар — Марко Т. Леко , српски хемичар. (*1853) Нобелове награде Физика — Вернер Хајзенберг Хемија — Ирвинг Лангмјур Медицина — Сер Чарлс Скот Шерингтон и Едгар Даглас Адријан Књижевност — Џон Голсворди Мир — Награда није додељена Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године 1930-е 31932


text: Муниција |Овом чланку или једном његовом делу је потребно сређивање. Чланак је означен овим шаблоном 13.09.2013. и налази се у категорији Војска. Муниција је назив за групу пројектила који се користе у ратовању, укључујући бомбе, ракете, бојне главе, нагазне мине и метке за ватрена оружја. Израз "амуниција" потиче од француске речи ла мунитион, што је цео материјал коришћен за рат. Скупни назив за све врсте муниције је муниција. Сврха муниције је да направи силу на одабрану мету.[1][2] Садржај Развој[уреди] Када је реч о развоју стрељачког наоружања, неретко се у други план потискује развој муниције, које се прихвата и подразумева као саставни део који иде уз оружје. Али, чињенице су прилично другачије, јер свако оружје је изграђено најпре као платформа за избацивање пројектила, па његова делотворност заправо зависи у великој мери од муниције који испаљује. Једноставније речено, без муниције ватрено оружје је безвредно, а без квалитетног муниције лоше. Тога су врло брзо постали свесни и конструктори ватреног оружја (готово од самих почетака његове производње), па се уз развој наоружања почиње посебна пажња посвећивати и развоју муниције. О великој важности муниције довољно показује и настанак специјализованог научног поља физике које се бави једино кретањем пројектила на путањи - балистике (како на слободном делу путање тако и у цеви).[3] У оружарској пракси врло често је оружје конструисано за поједини метак, а не обрнуто како се обично мисли. Наиме, у зрелијем периоду оружарства (када је већ створен јединствени метак) експериментисањем са различитим врстама муниције и калибрима профилирала се муниција најбољих балистичких одлика, која је постала шаблон за развој платформи из којих је испаљивано - другим речима, око формираног метка развијало се оружје које је могло најбоље искористити његове балистичке одлике. Ипак, такав развојни пут није био ни кратак ни лак. Уопштено, историја муниције је историја уједињавања његове три основне компоненте - пројектила, потисног пуњења (барута) и средства за паљење барута. Целокупни развој ватреног оружја почиње појавом и употребом црног барута, као првог експлозива, а уједно и првог потисног пуњења на европским просторима. О проналаску црног барута нема тачних података, међутим према неким историјским истраживањима поуздано је утврђено да се користио у Кини за израду пиротехничких средстава, али и за војне потребе још пре нове ере. Из радова Рогера Бејкона и Албертус Магнуса вон Болстадта може се закључити да је црни барут био познат у Европи још у 13. веку (у наведеним делима углавном су детаљно описане поступци за добијање црног барута и његов састав), а за војне сврхе је највероватније први пут употребљен у битки из 1331. године, о чему постоје поуздани подаци (према описима битке из записа хроничара тог времена, реч је била о примитивним оружјима из којих су помоћу црног барута испаљивани камени пројектили, међутим та оружја нису сачувана). Већина војних историчара сагласна је да је употреба црног барута и првобитног артиљерије била врло вероватна и у битки код Цреција 1346, а након Стогодишњег рата проширена је по целој Европи.[3] Развојни пут пешачке муниције на црни барут[уреди] Пешадијско ватрено оружје јавља се након артиљерије, па су прве ручне кулеврине (у великој мери умањене копије тадашњих топничких оружја) шире половне након битке код Перугије 1364, док се аркебузе као претеча пушака јављају тек након 1470. године. Муницију за то оружје готово није постојало у данашњем поимању, већ су све компоненте половне одвојено. Црни је барут био једино потисно пуњење, а како је иначе осетљив на трење и пламен, рабљен је и као припала главног пуњења. Пројектили у прво време нису посебно рађени, већ је половно камење из околине. Наравно, губитак барутних гасова кроз међупросторе таквог пројектила у цеви био је изузетно велик, па о некој прецизности није могло бити ни говора, а и њихов учинак на циљу био је проблематичан (за разлику од топничких пројектила који су задржали знатну кинетичку енергију понајпре захваљујући својој већој маси). Осим тога, нису били ретки случајеви да су барутни гасови истекли из цеви кроз те међупросторе док је пројектил остао у њој заглављен. Војници наоружани ватреним оружјем релативно брзо су уочили да глатко и заобљено камење (нпр. из речног шљунка) знатно боље належе уз цев, те има већу брзину и знатно убојитији учинак на циљу, па су га почели обликовати (обично у куглу која се показала најстабилнијим обликом пројектила у лету), а потом израђивати и из метала. Тако је створено првобитно пушчано зрно. Када су настале аркебузе, металне кугле су већ биле широко распрострањене као стандард пушчаних зрна. Како је процес пуњења аркебузе био доста захтеван и дуготрајан, пешадија је формирало неколико линија - прва гађа, друга се припрема за гађање, а остале пуне оружје. Наиме, да би аркебуза била спремна за гађање, било је потребно напунити је барутом који се усипавао кроз уста цеви, након тога металном шипком тај барут се морао набити, ставио се пројектил и потиснуо до барутног пуњења. Потом се усипавала мања количина барута у мали отвор на крају цеви која је служила као припала, а након тога у механизам за окидање стављао се фитиљ, механизам се запињао, фитиљ би се припалио и аркебуза је коначно била спремна за опаљење. Због непрецизности аркебуза и њихова релативно кратког домета, знатно већи учинак постизан је истовременим испаљења пушака већег броја стрелаца - плотуном, који постаје основни облик њихове употребе. Овакав начин употребе ватреног оружја био је не само прилично компликован већ и опасан за његова корисника, јер се врло ретко (поготово у динамици борбе) могла прецизно одредити оптимална количина барута за испаљивање пројектила. Ако би се сипали одвећ мала количина, пројектил је могао остати заглављен у цеви, или би његов домет био знатно мањи (што је био чешћи случај), а ако би се ставила превелика количина барута, могло је доћи до експлозије цеви (обично с тешким последицама за стрелца). Да би се такве ситуације избегле, аркебузири, а после и мускетари почињу пре битке "паковати" тачно одмерене дозе барута потребне за једно пуњење у кожне, металне или дрвене посудице, које носе на појасу или преко рамена. На тај начин више нису морали у динамици битке процењивати количину барута усипану у своје оружје, а простор за припалим је ионако био малог капацитета у који није ни могло стати превише или премало барута. Истовремено, долази и до промена у материјалу из којег су рађена зрна. Камене и гвожђане кугле показале су се прилично неспретним решењем за стрељачко оружје, јер су чешће заглављивало у процесу пуњења, а осим тога " напухнућа" па и прскања цеви оружја била су врло честа појава. Решење је било у изради пројектила од метала који би био мекши од цеви, па би се током пуњења лакше могао потиснути до барута, а при опаљењу не би штетио цев. Готово идеалним за ту сврху показало се олово које је било знатно мекше од челика за израду цеви, те довољно ниског талишта да се и без сложенијег алата или поступака може обликовати у кугле и у теренским условима. Осим тога, олово је знатно теже од гвожђа, па пројектили израђени од њега имају знатно већу масу од гвожђаних пројектила истог пречника, због чега су имали и већу кинетичку енергију. То је омогућило смањивање калибра цеви на 13-19 мм. Да би се додатно смањио пролазак барутних гасова кроз међупростор између пројектила и цеви, оловна зрна су приликом пуњења уматана у навоштен папир или масне крпице, а поткрај 18. века између барута и зрна почиње се стављати подложак од пуста (филца). Пошто је 1515. године у Нирнбергу изумљен механизам за опаљење на кремен, почело је прилично дуготрајно раздобље развоја пушака и пиштоља кремењача који су у оперативној употреби задржани готово до средине 19. века. Подела развоја стрељачког оружја у два смера - пиштоља и пушака, била је условљена потребама 02:00 основних родова војске тог доба (коњаништва и пешадије), међутим муницију за оба типа оружја било је исто (једино се код мањих пиштоља у цев усипавало мање барута - једино због ограниченог обима цеви). Заједничка им је била и велика непоузданост - готово свако седмо оружје је у борбеним условима затајивало. Основни разлог за то била је велика осетљивост црног барута на влагу (већ са 2% влаге у свом саставу црни барут је неупотребљив за муницију) те несавршеност механизма за окидање. У случају борбе по кишном времену, ватрено оружје је било буквално бескорисно, због чега се увек производило с одговарајућом алтернативом. Код пушке то је стандардно била бајонета, која постаје њен саставни део иу борбеним условима се никада није скидала с цеви оружја, док је код пиштоља доњи део дршке израђиван у облику масивне кугле (да би се могао користити као приручни топуз), или је изведен у облику секире или чврстог шиљка, а било је врло маштовитих конструкцијских решења, али никада у већем броју. Да би се колико-толико заштитио барут од влаге, војници га почињу уматати у масни папир (са спољне стране био је премазан лојем или воском, да би постао непропустан за влагу). Веома брзо дошли су на замисао да се заједно са одговарајућом количином барута потребног за једно испаљење запакује и зрно, чиме је створена претеча метка - фишек или набој. Набоји су у великој мери повећали и брзину гађања, јер је начело пуњења оружја постало знатно једноставније. Стрелац је пре гађања морао само растргнути дно набоја, део барута усипати у барутне комору за припалим, а остатак шипком потиснути до дна цеви. Нови квалитетни искорак у развоју муниције подстакли су енглески пушкар Алекандар Форсајт 1807. конструкцијом перкусијског система паљења и Јожеш Егс 1815. године стварањем каписле на праскаву живу (живин фулминат). Опет је знатно поједностављен процес пуњења оружја, јер сада више није требало тргати набој, већ га само ставити у цев и потиснути шипком до дна. Након тога запињао се ударач, ставила каписла у своје лежиште и оружје је било спремно за гађање. Не само да се на овај начин знатно повећала брзина гађања већ је оружје постало и знатно поузданије и отпорније на спољне утицаје, а како влага није сметала перкусијском паљењу, могло се гађати и за време кише. Осим тога, код перкусијских пушака барутно пуњење могло се смањи готово до једне четвртине при чему се задржавао исти домет и делотворност, јер се смањивао и јак повратни трзај на раме стрелца и тиме повећавала прецизност гађања. Оловна зрна више нису израђивана пресовањем него ливењем, чиме се уједначила њихова компактност и чврстоћа, што је заједно са увођењем перкусијског механизма омогућило смањивање калибра те тиме производњу лакших пушака. Додатно смањивање калибра омогућила је револуционарна конструкција француског сатника Клоде Етјен Миниеа, који је 1847. године створио нови тип цилиндричног пушчаног зрна мањег калибра од пушчане цеви и шупљег дна, које је било намењено понајпре пушкама с ужљебљеним цевима. Наиме, поткрај 18. века у оперативну употребу се почињу уводити прве пушке са ужљебљеним цевима, које се на први поглед нису у већој мери разликовале од глаткоцевних кремењача, али су се показале знатно прецизнијим и успешнијим за прецизна гађања на већу удаљеност, због чега их све више почиње рабити лако пешадију. Не само да је њихова производња била скупља и захтевнија од глаткоцевних кремењача него је и поступак пуњења био знатно спорији и компликованији, због чега дуго времена нису наишле на ширу примену у линијском пешадији. Премда су и пушке с ужљебљеним цеви тог времена пуњене спреда (на уста цеви), Миниеово зрно било је релативно лако уметнути у мало ширу цев и потиснути је до барутног пуњења. Приликом опаљења барутни гасови би ушли у шупљину дна зрна и проширили његове бочне стране које би се урезале у жљебове цијеви па би зрно тако добило потребну ротацију. Учинак би се додатно појачавао ако се у шупље дно зрна уградио мали метални или дрвени клин или конвексна плочица. Увођење Миниеовог зрна додатно је утицало на повећање прецизности и смањење калибара стрељачког оружја, јер пројектил постаје дугуљаст па смањивањем калибра и даље задржава исту масу. Осим тога, остварује стабилизацију на путањи ротацијом око своје уздужне осе због чега је знатно прецизније, ау циљ удара са знатно мањом површином, па се повећава његова пробојност и самим тиме убитачност. Ужљебљеним перкусијске пушке с Миниеовим зрнима су највећи степен развоја спредњача (пушака које се пуне са предње стране - кроз уста цеви). С друге стране, проблем пуњења спредњача постао је врло актуалан све широм употребом олучених пушака (без обзира на Миниеово зрно које је само донекле олакшало цео поступак), а осим тога све више се осећала потреба за пуњењем пушака из лежећег и клечећег става, што код спредњача није било могуће. Иако су пушке задњаче пронађене још поткрај 17. века, њихов даљи развој постао је нужна потреба тек средином 19. века, на шта је одлучујући утицај имала појава сједињеног метка. Исти такав утицај на целокупну концепцију даљег развоја стрељачког наоружања имао је немачки конструктор Јохан Николаус вон Дреисе, који је 1831. створио прву пушку са затварачем и посебно за њу конструисан јединствени метак са убаченом капислом. За разлику од свих дотадашњих пушака, код Дреисеова модела је за пуњење само требало отворити затварач, померити га у задњи положај и у лежиште метка на задњака ставити већ готов, јединствени метак, затворити затварач и пушка је била спремна за гађање. У затварачу је била смештена дугачка игла коју је приликом окидања према напред потиснула јака ударна опруга (напињање опруге изводило се истовремено са отварањем затварача и његовим повлачењем у задњи положај). Игла је пробила дно метка (омот набоја је и даље био направљен од папира), прошла кроз барутно пуњење и ударила у капислу смештену на носачу зрна која је пламеном активирала барутно пуњење. Приликом сагоревања барутног пуњења изгорео би и папир у који је био умотан метак и сви производи сагоревања излазили би заједно с избацивањем зрна. Та пушка омогућила је знатно већу брзину гађања (10-12 хитаца / мин) од класичних перкусијских пушака (1-3 хитаца / мин), а осим тога била је још мање подложна неповољним временским условима од перкусијских пушака. Упркос њеним непобитнимним предностима, пушка система Дреисе уведена је само у наоружање пруских оружаних снага, а тек након Пруско - аустријског рата 1866. у којем је Дреисеова пушка показала сву своју надмоћ, већина земаља почиње развој сопствених пушака сличне конструкције и усваја јединствени метак. Метална чаура[уреди] Папирнати или платнени набоји били су прилично неспретни за руковање у стресним условима борбе, те још увек врло осетљиви на транспорт и влагу, због чега је први сједињени метак са металном чауром од бакарног лима и иницијалном смешом утиснутом у рубу њезина шупљег дна конструисао француски пушкар Лоуис Ницолас Аугусте Флоберт 1841. године (по њему су назване малокалибарске пушке на муницију с ивичним паљењем - "флобертице", израз који се и данас често раби у разговорном изричају). Тај метак врло брзо су увели као стандард муниције за своје револвере Смитх & Вессон, након чега улази у широку примену, међутим у Француској је развој муниције отишао у другом смеру Лефауцхеуковом конструкцијом метка с иглом. За разлику од метка с рубним паљењем, Лефауцхеуков метак морао се врло пажљиво уметнути у цев или револверска комору у тачно одређеном положају да би ударач могао ударити по игли и тиме остварити опаљење, што је било прилично непрактично решење које је знатно продужавало процес пуњења. Због тога изван Француске и њених колонија ова конструкција није заживела у већој мери, а релативно брзо је напуштена иу самој Француској. Занимљиво је да се Лефауцеуков метак и дан данас раби, али само у ловачком оружју. Али, како је реч о ретким примерцима које рабе ексцентрични (углавном и врло богати) ловци, производи се обично у малим, мануфактурне радионицама и у релативно малим серијама. На крају Америчког грађанског рата пуковник Хирам Бердан је 1865. патентирао капислу која се почела монтирати у средишту дна чауре и тиме је започео развој метка са централним паљењем који се и данданас задржао као темељни стандард војног, ловачког и спортског муниције. Метак с рубним паљењем задржао се само у малом калибру.22 Схорт ;.22 Лонг Рифле и.22 ВМР једино у спортском и рекреативном стрељаштву. Права револуција у развоју муниције настала је проналаском и увођењем малодимних барута у оперативну употребу, за шта су посебно заслужни француски хемичар Паул Виеиле који је желатинизацијом нитрираног памука 1884. године добио нитроцелулозни барут и Алфред Нобел који је четири године после створио нитроглицерински барут балистит. Малодимни барути имају знатно већу енергетску моћ од црног, а калорична вредност им се може прилагођавати разним додацима. Како у знатно краћем времену развијају већу количину гасовитих производа, малодимни барути су знатно квалитетније потисно пуњење, које омогућава веће полазне брзине зрна него што је то могао црни барут и у много већој количини пуњења. Осим тога, малодимни барути приликом сагоревања готово у потпуности прелазе у гасно стање, уз врло мало крутих производа (за разлику од црног барута који има око 50% крутих производа сагоревања), због чега је испаљење пројектила праћено са врло мало дима. С друге стране, опаљења метка с црним барутом стварала се велика количина густог белог дима уочљива и на већим даљинама. На крају, малодимни барути, захваљујући свом хемијском саставу, готово су неосетљиви на влагу. Због својих несумњивих предности, малодимни барути врло брзо су након почетка њихове индустријске производње потпуно потиснули црни барут као потисно пуњење у свим врстама муниције (како код пешачког тако и код артиљеријског наоружања). Отприлике у исто време уочен је проблем који се јављао код ужљебљеног оружја - тзв. пооловљавање цеви, односно накупљање олова са зрна у жлебовима цеви, које се није могло одстранити уобичајеним чишћењем. Те накупине су постепено смањивале урезивање зрна у жљебове и скраћивале његово окретање око уздужне осе, због чега је постајало нестабилно на својој балистичкој путањи. С временом би цев оружја постала готово потпуно глатка, а самим тиме оружје би постало неупотребљиво (могло је да пуца, али је било крајње непрецизно). Пооловљавање цеви било је изражено већ при употреби црног барута, ас енергетски знатно јачим малодимни барутима врло брзо би постало озбиљан проблем. Другим речима, било је потребно потражити неки нови метал, који би имао позитивна својства оловно - антимона легуре (широко рабљене за стрељачка зрна), а не би се накупљао у жлебовима цеви. Решење је било у стварању тзв. кошуљице зрна - танког бакарног (или од легуре бакра) слоја око оловно-антимоновог зрна. Прву кошуљицу зрна израдио је Швајцарски пуковник Едвард Рубин још 1882., међутим у ширу употребу уведена је 1886. у француским оружаним снагама за пушку Лебел М1886. Од тада је муницију за пешадијско наоружање попримило облик који се мање-више непромењен задржао до данашњих дана у најширој употреби. Развојем муниције у великој је мери порасла његова поузданост, па отказивања опаљења постају реткост. Дошло је до врло оштрог и јасног разграничења између муниције за пушке и пиштоље (револвере), понајпре због велике разлике у намени "кратког" и "дугог" оружја, те у складу с тим и различитим тактичко - техничким и балистичким захтевима који су постављани за њихово муницију. Поједини произвођачи оружја (готово једино у САД - у) покушали су поткрај 19. века направити одређени компромис конструкцијом револвера и пушке за које би рабили исто муницију, водећи се праксом већине Американаца који су насељавали западне територије да готово редовно поседују и пиштољ и пушку. Набавка једне врсте муниције била би једноставнија, а у случају потребе могућност употребе истог муниције из пушке или из пиштоља могла се показати врло корисним за преживљавање у крајње несигурним условима Дивљег Запада. Исто тако, произвођачима оружја посао би био знатно олакшан, јер би велики део алата био компатибилан и употребљив у производњи пушака и пиштоља. Веома брзо је створен широк асортиман истог муниције за пушку и револвер, као што су.32-20 Винцхестер,.44-40 Вин.,.38-40 Вин.,.45-70 Гов. и други, међутим у пракси се показало да то муницију и није најбоље решење. Пушке које су га употребљавале имале су знатно краћи домет и мању прецизност, те мању пробојност од оне која се тражила за војне потребе, па осим муниције.45-70 гов. ни једно није уведено у службено наоружање било чијих оружаних снага. С друге стране, иако су у то време револвери већ били довољно снажни и технички дотерани да су могли издржати испаљење тако снажног муниције, гађање из њих било је прилично отежано врло снажним трзајем, што је захтевало добру увежбаност и кондицију стрелца. Укратко, та врста муниције уведена је у ограничену комерцијалну употребу (још и дан - данас производе се и употребљавају неки од наведених калибара, обично у лову и неким спортским стрељачким дисциплинама, те код колекционара), међутим од почетка прошлог века превладала је строга подела на пиштољске и пушчано муницију, док ово "универзално" више није развијано. Изузетак је метак.30 Царбине, примарно произведен и рабљен за полуаутоматски карабин М1, а након Другог светског рата почели су се производити великокалибарски пиштољи као што су АМТ АутоМаг 3 и револвери у том калибру. Муниција за пиштоље и револвере[уреди] Пиштољске и револверске муницију је због димензија оружја у којем се раби и намене (блиска борба на малим удаљеностима) мање и слабије од пушчаног, те другачије конструкције зрна. Наиме, како су пиштољи и револвери само оружја за блиску борбу, најважније својство њиховог муниције мора бити добра зауставна моћ, односно способност привременог онеспособљавања противника, да не би могао угрозити корисника оружја. У пракси то се постиже што већом предајом кинетичке енергије зрна на циљ, при чему, наравно, пројектил мора имати довољно енергије за онеспособљавање живог циља. Премда се пиштољи и револвери рабе за блиску борбу, аеродинамични облик зрна нема веће значење, због чега су најчешће овалног облика, али да би се постигао најбољи зауставни ефекат, честе су и друге конструкције, па је за то муницију развијен велики број зрна различитог облика и калибара. Темељно начело којим су се водили произвођачи муниције било је створити зрно које се при удару у циљ деформише, предајући што је могуће више своје кинетичке енергије циљу да би се постигло привремено онеспособљавање. Наравно, уз саму способност деформације, било је нужно задржати и довољну продорност пројектила да би могао продрети до виталних органа. Особито велики распон различитих калибара, јачине муниције и облика зрна развијао се за револвере, што су омогућавале конструкционе одлике тог оружја које није нарочито осетљиво на осцилације у барутном пуњењу и облик зрна које се из њега испаљује. Због тога је код револвера могућа чак и конверзија различитих врста муниције, наравно уважавајући основно правило да се у револверу фабрички конструисаном за јаче муницију може рабити само слабије (нпр. из револвера калибра.357 Магнум може се без икаквих проблема испаљивати и.38 Специал, па и пиштољске 9мм Пара - уз употребу одговарајућих адаптера за задржавање у бубњу), међутим употреба муниције.357 Магнум у пиштољу.38 Специал није препоручљива, ако би се уопште и успело угурати у коморе бубња). Углавном, ретко која врста оружја је произвођена у тако великом броју калибара и за толико различито муницију као што су револвери, а које се кретало од Флобертовог метка с рубним паљењем преко малог муниције.22 Схорт па све до импресивног.454 Цасул. Упркос тому, врло брзо је постао популаран одређени број калибара за које је велики број произвођача оружја почео радити своје револвере. Пример, поткрај 19. и почетком 20. века један доста популаран револверски калибар био је данас већ потпуно заборављени, иначе прилично дугачак метак рабљен у великом броју малих ("џепних") револвера. Средином прошлог века револвер постаје једино полицијско и одбрамбено оружје, па је и разноврсност калибара у којима се производио нешто смањена, иако се и данданас производи за " најшароликији" распон муниције од свих врста стрељачког оружја. Осим великог броја револвера који се производе у малим калибрима за муницију с ивичним паљењем (.22 Схорт,.22 ЛР и.22 ВМР), најчешћи револверски калибри данас су.38 Специал,.357 Магнум, .44 Магнум и. 45 Цолт. Иако су револверски калибри сведени на неколико најчешће коришћених, премда је углавном реч о полицијском и одбрамбеном оружју, још увек се наставља експериментисање са разним материјалима и конструкцијама зрна да би се добила што боља зауставна моћ. У релативно дугом периоду од 1836. до 1893. године, револвери су били једино делотворно ручно ватрено оружје, а тада је конструисан први оперативни полуаутоматски пиштољ Борцхардт Ц-93. Упркос квалитетној конструкцији тај пиштољ није нашао војну примену због великих димензија и неспретности у руковању, па је израђено само око 3000 примерака, а његовој популарности није допринела ни монтажна кундак-футрола, којом се релативно једноставно претварао у својеврсни карабин чиме се у великој мери повећавала прецизност гађања. Но, врло брзо након појаве БОРЦХАРДТ конструисан је изврсни полуаутоматски пиштољ Маусер Ц96 калибра 7,63 × 25мм, који је за разлику од свог претходника постигао изнимни комерцијални успех у релативно кратком периоду након увођења у оперативну употребу. Маусер Ц96 је постао и први полуаутоматски пиштољ у војној употреби, који су масовно рабиле обе зараћене стране у Бурском рату. Након тог рата нашао је врло широко тржиште у Русији, где су га масовно куповали официри Царске војске, а показао се и врло квалитетним наоружањем за коњица, јер се футрола једноставно монтирала на њега као кундак. Капацитет резервоара износио је 10 метака, а делотворни домет 100 м, што је уз полуаутоматски режим паљбе чинило врло озбиљно оружје које је могло да послужи уместо карабина (те предности су посебно уочили козаци међу којима је Маусер Ц96 постао престижно оружје). Другим речима, с Маусером је започело ново раздобље у развоју ручног ватреног оружја, а полуаутоматски пиштољ почео је полако, али несметано потискивати револвер из војног наоружања. Основна предност пиштоља пред револвером било је знатно брже и једноставније пуњење, већи резервоар за муницију и знатно већа практична брзина гађања, што му је омогућавало већу ватрене моћ, а осим тога, због конструкцијских особина био је у просеку мало прецизнији од револвера. Сасвим довољно да у војном начину размишљања превагне над револвером, без обзира на неке боље особине револвера (понајпре већа поузданост, мања осетљивост на неквалитетно муницију и једноставније руковање). С друге стране, управо због својих конструкцијских особина, аутоматика пиштоља била је осетљива на квалитет муниције (мисли се понајприје на уједначеност и квалитет барутног пуњења), те на облик зрна (пиштољи су у прво време врло ретко могли рабити муницију са различитим облицима зрна, а да при томе не дође до застоја). Тако се муниција за пиштоље већ на први поглед разликовало од револверског (пре свега пиштољском муницији није требао руб на дну чауре, да не би "пропало" кроз комору бубња, већ жљеб за који се заквачио избацивач чаура приликом аутоматског рада), а осим ограничења у облику и конструкцији зрна (пиштољи су најчешће рабили овална зрна са пуном металном кошуљицом) морало се водити рачуна о уједначеном барутном пуњењу. Због тих ограничења развој пиштољског муниције никада није достигао толику разноврсност по калибрима и облику зрна као револверског, иако су и они произведени у прилично великом броју од којих је већина и данас у употреби. С друге стране, количински је ово муницију произвођено у големим количинама (знатно већим него револверска), нарочито пошто су се појавиле кратке машинке и почеле рабити у оружаним снагама. Управо су кратке машинке (знатно више него пиштољи) заслужне за развој пиштољског муниције и његово задржавање у војним арсеналима до данашњих дана. Најчешће половно пиштољска муниција данас је.380 АЦП, 9мм Пара / Лугер,.40 С & В,.357 СИГ, .45 АЦП / Ауто, 10мм Ауто. Међу овим муницијом постоји врло јасна разлика између цивилног (комерцијалног) и војног, при чему се мање снажно муницију углавном сматра комерцијалним и за цивилне одбрамбене потребе. У то се понајпре убраја метак. Међу западноевропским земљама проширио се немачки метак 9 × 19мм Пара (беллум) / Лугер који је још пре Другог светског рата постао службени војни метак великог броја европских земаља, па је и данданас службено пиштољска муниција оружаних снага земаља НАТО-а и једно од највише коришћених комерцијалних муниције у свету. У 20. светском рату произведен је у големим количинама, јер су га у својим кратким стројницама рабиле све зараћене стране, осим Француске, САД-а и СССР-а. Своједобно је готово једнако тако био заступљен и амерички војни метак .45 АЦП (11,43 × 23мм), због своје снажне зауставне моћи рабљен је и за војно и за полицијско оружје, међутим данас га у оружаним снагама САД све више потискује 9мм Пара. Занимљиво је да метак 10мм Ауто, упркос знатно бољим балистичким особинама и знатно већој зауставној моћи од 9мм Пара, никада није уведен у војну употребу, што пре свега много показује о конзервативизму војних кругова и приличној инертности војно-индустријских комплекса (метак 9мм Пара конструисан је 1908. и масовно је рабљен у оба светска рата, док је 10мм Ауто стар "само" 17 година - створен је за пиштољ Брен Тен произвођача Дорнаус & Дикон). Муниција за пушке[уреди] За разлику од пиштољског и револверског муниције, које је произвођено за различите намене у бројним калибрима и облицима, пред војно пушчано стрељиво већ на самом почетку постављени су јасни захтеви, омогућени тадашњим технолошким развојем, а већина је сведена на знатно већу пробојност и знатно већи домет од револверског и пиштољског муниције. Поткрај 19. века стандард за пушчано муницију у већини европских војски је могућност обарања коњаника на удаљености најмање 1000 м (у то време основни облик гађања још увек је била плотунска паљба на масовне циљеве). Да би добили боље балистичке одлике, пушчана зрна постају шиљаста, а у појединим случајевима добијају и задњи конус, чиме су смањене ваздушне турбуленције на балистичкој путањи те тиме побољшан домет и прецизност. Већина европских оружаних снага преузима шиљати облик пушчаног зрна са пуном металном кошуљицом поткрај КСИКС. века (осим Аустроугарске која задржава овални врх зрна до краја Првог светског рата, иако је увела и нови метак са шиљастим зрном, те Италије која је задржала овално зрно до краја ИИ. светског рата), што је постао стандард који се задржао до данашњих дана. С друге стране, свака индустријски развијенија држава производила је властито пешадијско наоружање у властитом калибру усвојеном на националном нивоу, што није био само израз националног поноса, већ и препознатљива одлика њихових оружаних снага, па чак и када су производили оружје по страној лиценци (на пример стандардно оружје немачких оружаних снага била је изванредна пушка Маусер К98 у калибру 7,92 × 57мм; у Шпанији верзија исте Маусер пушке у калибру 7 × 57мм; у Шведској верзија те пушке у калибру 6,5 × 55мм; у Турској верзија у калибру 7, 65 × 53мм итд). Када је започела оперативна употреба стројница, оне су конструисане тако да рабе национално пушчано муницију, што је у великој мери олакшавало снабдевању трупа и измењивост муниције у случају потребе. С друге стране, масовна производња пушчаног стрељива које се сада, осим за пушке као основно наоружање војника, рабило и за машинке као највеће потрошаче муниције, додатно је учврстила "националну компоненту" усвојеног и стандардизованог пушчаног калибра, што остаје непромењено готово до завршетка Другог светског рата. Другим речима, већина земаља учесница Другог светског рата ушла је у рат са пушчаним мецима усвојеним у наоружање још поткрај 19. или почетком 20 века. Развој нових калибара[уреди] Упркос томе што је већ почетком 20 века у већини развијених земаља устаљен број стандардизованих калибара (како пиштољских и револверских тако и пушчаних), у наоружању њихових оружаних снага, експериментисање на даљем развоју муниције да би се добиле најбоље балистичке одлике уз оптималну убојитост или зауставну моћ, није престало. То је довело до изузетно великог броја различитих калибара и врста метака, чему је додатно погодовала популарност и раширеност лова (особито лова на тропску дивљач) на почетку 20 века. Управо је ловачко оружје додатно допринело стварању великог броја различитог муниције, што није завршено ни до данашњих дана, иако је већ у великом броју примера одавно изгубило сврху (боље речено, постало је сврха самом себи). Екстремни је примерак оружје и муницију у калибру.700 Нитро Екпрес. Референце[уреди] Литература[уреди] - Први партизан - Green, Michael; Green, Gladys (2000). Weapons of Patton's Armies. Zenith Imprint. стр. 52–. ISBN 978-1-61060-774-2 Приступљено 1. 9. 2013.. - Donald E. Carlucci, Sidney S. Jacobson (2007). Ballistics: Theory and Design of Guns and Ammunition. CRC Press. ISBN 1420066188. - Hogg, Ian V. (1998). Ammunition Small Arms, Grenades and Projected Munitions. Greenhill Books. ISBN 1853673234.


text: Сирија (), или званично Сиријска Арапска Република (), држава је у западној Азији. Граничи се са Либаном на западу, Израелом на југозападу, Јорданом на југу, Ираком на истоку, и Турском на северу. Сирија на два места нема јасно утврђене границе - Израел држи под окупацијом већи део покрајина Кунејтра (Голанска висораван) на југозападу земље, док су сукоби са Турском око покрајине Хатај на путу разрешења око статуса покрајине. Историјски, Сирија је некад обухватала територије данашњег Либана, Израела и територије Палестине и делове Јордана. Ова област Блиског истока се некада називала и Велика Сирија, или на арапском језику Билад ел Шам. Сирија се простире на 185.180 km2 површине на којој живи 17.064.854 становника, према подацима из 2014. године. Главни и највећи град је Дамаск. Име Име Сирије је изведено од назива за старо Асирско царство које се звало Сурија. Овај велики простор се у време Римског царства поделио на провинције, политички независне једне од друге: Јудае или Јудеа, је 132. преименована у Палестину. Овај регион обухвата данашње територије Израела, Јордана и Палестине Феникија, која данас обухвата територије Либана Коеле Сирија (или 'шупља' Сирија) Месопотамија Географија Положај Сирија се налази у подручју познатом као левант. Положај државе је између 32° и 38° северне географске дужине и 35° и 44° источне географске ширине. Државе са којима се Сирија граничи су: Турска, Израел, Ирак, Јордан и Либан. Површина државе износи 185.180 km2. Геологија и рељеф Сирија је углавном веома сува земља, мада на северозападу државе се могу видети зелене површине. Североисток земље — Ал Џазира и југ земље — Хавран, су важни пољопривредни региони. Еуфрат, најважнија река у Сирији, има ток на истоку земље. Овај део земље се сматра једном од петнаест региона који представљају колевку цивилизације. У велике градове спадају главни град, Дамаск, на југозападу, Алеп на северу, и Хомс. Најзначајнија лука на Медитерану је Латакија. Воде Флора и фауна Клима Клима у Сирији је сува, и зиме су веома благе. Услед надморске висине, неки делови земље имају снег током зимских месеци. Историја Сирија је била средиште једне од најстаријих цивилизација на свету, што потврђује велики број археолошких ископина. 1975. године започета су археолошка истраживања око града Ебла на североистоку Сирије. Око ископина Ебле протезало се величанствено семитско краљевство, које се од 2400. до 2500. п. н. е. пружало од Црвеног мора на север према Турској, а ка истоку до Месопотамије. Научници верују да је језик којим се говорило у Ебли најстарији из групе семитских језика. Од велике археолошке важности су и градови Мари, Угарит и Дура Еуропос. Сирију су окупирали бројни народи, Хананци, Јевреји, Арамејци, Асирци, Вавилонци, Персијанци, Грци, Јермени, Римљани, Византинци, Арапи, док су један део освојили Крсташи. Сирија је, као и остатак региона, била под вишевековном влашћу Османског царства. Данашња Сирија је такође била један од центара оснивања хришћанства - Свети Павле се преобратио у хришћанина на путу у Дамаск и основао прву хришћанску цркву у Антиохији, у античкој Сирији (данашња Турска). Француска окупација Османска власт над Сиријом се завршила када су Арапи, пред сам крај Првог светског рата, 1918. године, ушли у Дамаск. Независно арапско краљевство Сирије је основано на челу са краљем Фејсалом I из династије Хашемит, који је касније постао краљ Ирака. Његова владавина је окончана јула 1920. године, кад су у Сирију ушле француске снаге и успоставиле своју власт. Након битке код Мејсалуна 23. јула, између сиријске армије под вођством Јусуф ел Азмеха и француских снага, француске снаге су дошле до Дамаска и краљ Фејсал је збачен са власти. Раздобље француске владавине је обележено наглим порастом национализма и суровим угњетавањем, али је истовремено спроведена и модернизација инфраструктуре. Након одласка Француске, 1940. године, Сирија је пала у руке вишијевске владе, све док је јула 1941. године, нису заузеле Уједињено Краљевство и снаге Слободне Француске. Стални притисак Британаца и сиријских националистичких група приморао је Французе да априла 1946. године напусте Сирију, остављајући земљу у рукама претходно образоване републиканске владе. Независност до 1970. Сирија је своју прву независност од Француске стекла септембра 1936. године. Хашим ел Атаси је био први изабрани председник Сирије после усвајања новог устава, састављеног по угледу на француски. Међутим Француска је одбила да призна независност Сирије и да ратификује договор о независности, и наставила с војним присуством у Сирији све до 1946. године. Иако је друга декларација независности 17. априла 1946. године била пропраћена брзим економским развојем, политичка сцена Сирије је била крајње нестабилна све до 1960-их година. Низ сукоба и борби за власт, започет 1949. године, уздрмао је цивилну власт и довео до војног сукоба у којем је на власт ступио командир Адиб Шишакли, 1951. године. Након следећег сукоба и борбе за превласт, Шишакли је 1954. године свргнут с власти, а политички маневри и борбе су се наставили. Сиријска политичка нестабилност у годинама након сукоба 1954. године, паралелна власт неколико самопроглашених влада, као и криза 1956. године око Суецког канала, довели су до тога да је египатски лидер Гамал Абдел Насер затражио и добио дозволу за уједињење Египта и Сирије. Две државе су се 1. фебруара 1958. године спојиле и образовале Уједињену Арапску Републику, а све дотадашње партије у Сирији су престале с радом. 1970—2005. Период консолидације Октобарски рат Године 1973, избио је сукоб назван Октобарски рат, у којем је Сирија, у покушају да заузме регион и збаци израелску власт, напала подручје Голанске висоравни. Упркос почетним успесима, на крају рата је Израел био надмоћнији у војном погледу. Након неколико дипломатских преговора, у којима је улогу посредника имао Хенри Кисинџер, Сирија је добила територијално мали део Голанске висоравни, што је тадашња влада Сирије у унутрашњости земље употребила као доказ да је рат био победоносан. Од 1974. године, на сиријско-израелском фронту је владало примирје, с повременим инцидентима. Сирија и Либан Почетком 1976. године, у суседном Либану је избио грађански рат у ком су велике губитке претрпели припадници хришћана Маронита. Сирија је послала 40.000 војника у Либан, како би помогли хришћанима, али се ускоро и сама умешала у Либански грађански рат. Уласком Сирије у сукоб, почиње и тридесетогодишње сиријско присуство у Либану. Наредних петнаест година грађанског рата, Сирија се борила за контролу над Либаном и покушавала да подрије Израел на југу Либана користећи разне паравојне снаге. Након завршетка рата 1990. године, многи су присуство Сирије у Либану доживели као окупацију . Сиријске трупе су остале присутне у Либану све до 2005. године, а Сирија је за то време силом утицала на либанску политику, што је многима веома сметало. После атентата на бившег премијера Рафика Харирија, за који је окривљена Сирија, извршен је притисак на Сирију да повуче своје снаге из Либана. Дана 26. априла 2005, главнина сиријских снага се повукла из те земље, али је оставила тамо доста оперативаца своје обавештајне службе, што је изазвало нови гнев међународне јавности. Сматра се да је после завршетка рата у Либану око милион Сиријаца дошло у Либан у потрази за послом. Сиријски радници су налазили запослење лакше од Палестинаца и самих Либанаца, будући да су радили за мање плате. Неки су тврдили да је то што сиријска влада подстиче своје грађане да у потрази за послом прелазе у малу суседну земљу под војном управом, заправо само још један покушај Сирије да колонизује Либан. Године 1994, након притисака из Дамаска, либанска влада је одобрила издавање око 200.000 либанских пасоша сиријским грађанима који су тада живели у Либану. Грађански рат Грађански рат у Сирији познат и као Побуна у Сирији је текући оружани конфликт између представника власти и опозиције у Сирији. Почео је 15. марта 2011. године истовременим демонстрацијама у више сиријских градова против сиријске владе и председника Сирије Башара ел Асада, под утицајем Арапског пролећа. Демонстранти су тражили крај владавине Баас партије у Сирији, већа грађанска и социјална права као и одлазак са власти Башара ел Асада. Протести и демонстрације су касније прерасли у оружане сукобе а 2012. године сукоб побуњеника и Војске Сирије прераста у грађански рат. У пролеће 2011. сиријска влада користи Војску Сирије у гушењу протеста и демонстрација. Неколико градова је опседнуто, а у неким градовима је сиријска војска користила и ватрено оружје те пуцала на демонстранте. Ово је довело до револта у самим оружаним снагама, па је један број припадника војске дезертирао и прикључио се демонстрантима а касније су формирали Слободну армију Сирије. Сиријска власт је ове оружане формације оцењивала као терористичке те је дошло до оружаног сукоба побуњеника и регуларне војске. По различитим изворима до 23.000 људи је погинуло, укључујући у тај број око 19.000 бораца са обе стране и око 1.800 демонстраната. Око 1,5 милиона Сиријаца је напустило своје домове. Десетине хиљада избеглица је избегло у Ирачки Курдистан, Јордан, Либан и Турску. Десетине хиљада људи су ухапшене а постоје и подаци о тортури у затворима. И једна и друга страна у конфликту су оптужене да су чиниле ратне злочине, зверства и тортуру над заробљеницима као и коришћење цивила као живи штит. Арапска лига, САД, Европска унија и друге земље су оптуживали сиријски режим због бруталног обрачуна са демонстрантима. Покушај да се кроз Савет Безбедности, као на примеру Либије, уведе зона забрањеног лета и изврши војна интервенција блокирале су Кина и Русија у страху од додатне ескалације насиља и једностраних решења. Арапска лига је у новембру 2011. искључила Сирију из те организације. Касније су Уједињене нације послале специјалног изасланика Кофија Анана, и посматрачку мисију ради мирног решења и смиривања насиља. Црвени Крст је 15. јула 2012. прогласио сукоб у Сирији унутрашњим оружаним конфликтом, односно грађанским ратом, што је значило пуну примену међународног хуманитарног права под Женевском конвенцијом. Политика Сирија је парламентарна република. Критичари Сирије, међутим, сматрају да је Сирија ауторитарни режим који само на површини приказује демократски систем. Иако де факто грађани Сирије бирају гласањем председника и чланове парламента, они немају право да промене своју власт. Покојни председник Хафиз ел Асад је пет узастопних пута на референдуму био непоражен. Његов син, Башар ел Асад, је такође изабран на референдуму на којем није ни имао противника јула 2000. године. Административна подела Сирија је административно подељена на 14 покрајина ( - мухафаза): Влада Привреда Од природних богатстава Сирија располаже нафтом, природним гасом, фосфоритима и хидроенергијом. Што се тиче индустрије најразвијенија је прехрамбена индустрија. Од пољопривредних култура се гаје памук и житарице, развијено је сточарство пре свега овце, говеда и камиле. Становништво У Сирији живи око 18 милиона становника. У етничком погледу око 90% чине Арапи, 7% Курди, 2% Јермени. Ислам је религија 88% становништва (око 70% су сунити, 15% алавити, 2% исмаилити). Око 9% су хришћани (православци, сиријски католици, несторијанци, маронити). У градовима живи око 55% популације. Највећи градови су Алеп са 1,9 милиона и престоница Дамаск са 1,7 милиона становника. Највећи градови Култура Празници Фестивали и сајмови Напомене Референце Литература Спољашње везе Дамаск Државе у Азији


text: Чудни су путеви елите. Неки су до председничких и премијерских позиција стизали перформансима са микрофонима, ципелама, клетвама и стиропором. Цитирање њихових скупштинских излагања нажалост није за новине, бар не ове, али се баш из тих излагања види шта је све просечан политички учесник спреман да прође и чему све да се изложи да би стекао функцију. Ако желиш политички успех у Србији, никада немој бити умерено прост, умерено агресиван и умерено необразован. У тим квалитетима се захтева екстремизам. То је разумео и грађанин Кланшчек, човек коме сваки опозициони политичар може да позавиди на медијском простору. С тим да је његово политичко деловање веома интересантно, с обзиром да је усмерено на смену Саше Радуловића са функције лидера покрета Доста је било – Саша Радуловић. У том смислу, Кланшчек је веома лепо објаснио да покрет Доста је било – Саша Радуловић представљају групе грађана које су самостално изашле на изборе под именом Саше Радуловића и оствариле добар резултат. Али Саша Радуловић сматра да је баш он Саша Радуловић и зато мора бити смењен са места Саше Радуловића. Веома интересантна теорија, али не и неуобичајена за ове просторе. Грађанин Кланшчек сматра да Саша Радуловић није могао да га искључи из Покрета, односно групе грађана која је у изборном процесу учествовала под његовим именом. И није га искључио јер је Кланшчек сам напустио Покрет, обавестивши о својој намери цео врачарски одбор, путем имејла. Сада је Кланшчек увређен што му Саша Радуловић није дозволио да користи његово име у изборном процесу, доведе бираче Врачара у заблуду и попут одборника ЛДП-а, Левице Србије, ДСС-а и Двери, добије неку општинску функцију од СНС-а. Страшно, страшно. Грађанин Кланшчек је свакако могао да изађе на изборе са листама различитих назива. На пример, Група грађана „Бранислав Кланшчек – за ружичастији Врачар“ или Група грађана „Владимир Кљајић, за директора Божидарца без искуства“. Богатство српског језика пружа неограничене могућности. Кланшчек једино није могао користити име Саше Радуловића и име Доста је било, али не зато што је Радуловић Луј XIV већ зато што је коначним решењем изборне комисије Кланшчекова листа под тим именом одбачена. Закон нажалост не познаје могућност да се постане Саша Радуловић уместо Саше Радуловића. Исто као што на листи покрета Доста је било нема ни шурњаја ни снаја, како то стално истичу поједини политички менаџери, специјализовани за трансфере у последњем дану прелазног рока, тако ни међу члановима, а камоли заступницима листе Доста је било нема Бранислава Кланшчека. Иако није добио приправничко место директора Божидарца, ипак је од једне заједничке фотографије са Сашом Радуловићем профитирао. Постао је локални „аналитичар“, специјализован за информативни програм Пинка и Информера. А детаље трансфера знају само он и менаџер. Лично ми није близак Луј XIV. Некако више поштујем Монтескјеа. Он у „Духу закона“ најбоље дефинише суштину концепта који нас окружује. Кад дивљаци из Луизијане усхтедну воћа, каже Монтескје, они одсеку стабло и узберу плодове. А када се неко лажно представља као овлашћени заступник а то није, онда се примењује закон, и то кривични. И за крај, да се послужним Кланшчековом терминологијом, који стално истиче да је противник Вучића. И ја сам противник Саше Радуловића, али се само борим за вредности СНС-а које промовише њихов програм. И зато предлажем смену Александра Вучића са места председника СНС-а. Позовите ме на Н1 да објасним зашто Вучић мора бити смењен са места председника странке. Војин Биљић шеф одборничке групе покрета „Доста је било“ у Скупштини ГО Врачар Извор: Данас


text: Премијер Александар Вучић изјавио је да је за Србију његова посета САД веома важна и од ње очекује „још боље односе са Сједињеним Државама“. БЕОГРАД – Премијер Александар Вучић изјавио је да је за Србију његова посета САД веома важна и од ње очекује „још боље односе са Сједињеним Државама“. „Србија жели да има што боље односе са САД, политика наше владе је брига за будућност Србије и у том светлу надамо се да ћемо имати још боље политичке и економске односе са САД, не желећи да тиме угрозимо добре односе са другим државама“, изјавио је Вучић за Блиц, који наводи да ће Вучић у званичну посету САД отићи почетком јуна, а не у септембру како је најављивано. „Анализу прошлости“, наставио је премијер, „остављамо другима, а наш је посао да кроз испуњавање својих обавеза покажемо да смо поуздан партнер САД у овом делу Европе. Надамо се да ћемо имати подршку Америке на нашем европском путу“. Домаћин премијера Вучића је потпредседник Џозеф Бајден, с којим ће разговарати о билатералним односима, али и о решавању проблема Косова, као и што већем јачању економских веза Србије и САД, с акцентом на већа америчка улагања у пољопривреду, наводи лист. Вучић процењује, наводи лист, и да ће једна од тема бити случај Битићи – убиство тројице америчких дрзављана 1999. у Петровом Селу, који у Србији још није имао судски епилог. Очекује се, пише „Блиц“, и да ће Вучић имати састанака са Тонијем Блинкером, саветником председника САД Барака Обаме, који важи за врло утицајног политичара у Вашингтону. Лист наводи да је планирана и посета Вучића компанији „Фрипорт“ у Фениксу, која у Србији улаже у истраживања руде бакра, и да би требало да на Универзитету Харвард или „Џонс Хопкинс“ у Балтимору одржи предавање о политици Владе Србије. Фото ТАЊУГ/С. Радовановић, архива


Та тема је била милион пута. Ево и кратког одговора на те глупости: - SS вођа Хајнрих Химлер говори о белој Раси – • Веома драгоцен увид у то како су Нацисти видели остале Европске народе нам је стигао из мемоара Артура Силгалиса, шефа особља генералне инспекције Латвијског (литванског) региона, Литвански Waffen SS, у својој књизи »Литванска Легија« (Џејмс Бендер издавачка кућа, 1986. година, стране 348-349). У тој књизи, Силгалис описује разговор који је имао са Хајнрихом Химлером, који је био на челу СС-а, и други најмоћнији човек у нацистичкој Немачкој: "Он (Химлер) је тада споменуо све нације које је ценио и које су спадале у Германску породицу народа, а то су: Немци, Холанђани, Фламанци, Англо-Саксонци, Скандинавци и Балтички народи. 'Да повежемо све ове народе у једну велику заједницу народа је најважнији задатак у времену које је пред нама' – Химлер је рекао.Ово уједињење мора да се спроведе по принципима једнакости и истовремено треба да обезбеди очување идентитета сваког народа као и његову економску независност, наравно, у складу са интересима свих простора које насељавају германски народи. Након уједињења свих германских народа је једну фамилију, ова фамилија... мора да преузме на себе мисију да омогући уједињење и фамилије свих Романских народа чији је животни простор онај који је оивичен благом климом. Након уједињења, мислим да би сви Романски народи могли да очувају свој национални идентитет баш као и Германски народи. Ова велика фамилија и заједница народа Беле Расе би онда имала за свој задатак да омогући и уједињење свих Словенских народа у своју фамилију зато што су и они припадници Беле Расе... Ово уједињење Беле Расе је нужно како би се спасила западна култура и цивилизација од Жуте рас 4000 77;. У овом времену, Wafen SS је водећа сила јер је њена структура базирана на принципима једнакости . Wafen SS у себе није инкорпорирао само Германске, Романске и Словенске, већ чак и исламске јединице, што је истовремено доказало да је свака од ових јединица успела да сачува свој национални идентитет борећи се раме уз раме једна уз другу... ја знам ово веома добро моји Немци. Немци увек воле да мисле о себи као да су бољи од других, али ја бих желео да ово оповргнем. Веома је важно да сваки Waffen SS официр треба да се повинује наређењу другог, вишег официра друге националности, као што се официр друге националности повинује наређењу немачког официра." – Преузето са »March of the Titans« Артура Кемпа. https://www.stormfront.org/forum/t455675/


Шаћири: Боље је што нисам играо против Црвене звезде


Споразум ће бити потписан у суботу на Преспанском језеру.


Quote: Не знам одакле више излазите, нај глупља ствар овде је што је допуштено ово гибаничарење у везу Русије и Украјине, просипање пропаганде за ментално оболеле као неких чињеница. Нема никакво поређење између Источне Украјине и РСК у Украјини убија се један народ завађен испланираним жртвовањем народа после тога кад потекне крв не гледа се ко је ко већ тражи освета, данак у крви. Може се овде причати о злим "Укропима"који бомбардују градове и убијају цивиле онда треба споменут 4000 1080; и оне поштене што из стамбених блокова пуних људи хаубицама одваљују по Украјинским линијама и избацују људе из станова да би бацачем граната пуцали по њима, и шта онда очекивати од Украјинске војске ?! [quote И опет се исте стране налазе једне преко пута других. Нато, Католици, Јевреји и Евро унијати а са друге браћа Православни Руси. ][/quote] Ово да није жалосно било би смехотресно, који праволсавни Руси воде их најгори јеврејски шљам који је оставрио све оно што јевреји у Украјини нису могли да учине за две ипо деценије владања, да ли си ти свестан да у УКР војсци већину чине православни док су азов и слични батаљони само медијски више експонирани, у Украјини омладина подржава борбу и одазива се регрутацији јер каква год да је она је њихова отаџбина.


За добојску варош велике промјене долазе при крају 19. вијека. На просторном плану, промјене не иду у прекрајању старог, из средње вијека наслијеђеног језгра, већ се крећу у територијалном ширењу насеља. Дошла су сасвим нова времена. Заосталу турску царевину са њеном источњачком идеологијом замјењују Аустро - Угарска, европски окупатор са концептима модерног привређивања. Градњом уске жељезничке пруге Панонија - Приморје, долина Босне улази у мрежу европских комуникација. Раскрсница код Добоја (Усором према Теслићу и Спречом према Тузли), постаје најважнији и најпроточнији саобраћајни пункт у БиХ. Врло брзо су саграђени по истим путним правцима и друмови покривени туцаним каменом. За Добој су последице биле изузетно значајне и далекосежне. Вијековима одржавана љуштура старе вароши је напрсла и насеље је потекло, кренуло у долину.


Winter Tale. Day 2 2006 Stream 1 Broadcast: 2006 Stream 1 12:40 13:20 1 поток 1 Селезнева Алена 2006 Жемчужина 2 Миназетдинова Алисия 2006 Жемчужина 3 Толмаченко Алексия 2006 Жемчужина 4 Майструк Ева 2006 Жемчужина 6 Давыдова Мария 2006 Жемчужина 9 Москальцова Елена 2006 Жемчужина 11 Шалимова Арина 2006 Жемчужина 12 Полторанина Кристина 2006 Жемчужина 13 Раменская Алиса 2006 Жемчужина 14 Ильющенко Дарья 2006 Жемчужина 15 Борейша Анжелика 2006 Жемчужина 16 Штурм Ева 2006 Жемчужина