text: Музика ( - уметност муза, лат. musica) је уметност стварања уређених односа између тонова. Музика има три основна елемента: мелодију, ритам и хармонију. Стварање, извођење, важност, а некад и дефиниција музике веома су зависне од културе и социјалних аспеката. Музика се дели у жанрове и поджанрове, али њихове границе и везе понекад зависе од личне интерпретације. Једно заокружено и целовито остварење музичке уметности се зове музичко дело или композиција. Међутим, музика је репродуктивна уметност, слично као и драма или плес, што значи да се она не своди само на компоновање, него да је компоновано дело потребно и извести (репродуковати, интерпретирати) да би се могло пружити публици као готов производ уметности. Музику изводе интерпретатори, а може се репродуковати на два начина: живим извођењем на лицу места, односно конкретним извођењем дела пред публиком на концерту или некој пригодној свечаности; пуштањем пре снимљеног садржаја с носача звука (-{CD}-, -{DVD}- и сл.) преко савремене електронске опреме, као што су радио, -{Hi-Fi}-, и сл. Појам и дефиниција Сама реч музика потиче од грчког μουσική τέχνη (-{mousikē téchnē}-) - уметност муза, од чега се задржала само прва реч μουσική, што је дериват од речи μούσα (-{mousa}-), што значи муза. Даље се светом проширио латински облик -{musica}-, који је углавном описивао угодне звукове. Управо је такав облик најчешћи у светским језицима. Дефинисати музику већ је мало теже, а то су покушавали многи, од музиколога до интерпретатора. Филозоф музике Ендру Канија доноси дефиницију која гласи: „Музика је било који догађај намерно изведен или уређен за слушање који или поседује неку основну музичку особину, попут тона и ритма, или се слуша ради тих особина.“ Углавном, за музику се може рећи да је уметност која се изражава певаним и/или свираним тоновима, разним звуковима, шумовима и тишином између њих. Звуковима и шумовима се користе понајвише модерни композитори кад желе поближе музички да опишу неки садржај. Тишину пак између тонова чине предаси (паузе). Уз то што је репродуктивна (извођачка) уметност, музика спада у фине (лепе) уметности јер јој је циљ естетика. Као што се филм назива седмом уметношћу, тако је музика по традиционалној естетици прва уметност (односно прва на попису уметности). Музика има и додирних тачака с позориштем, не само зато што се практикује у њему, већ постоји и жанр које је посуђује и од једног и од другог - мјузикл. Уско везан са сво троје (али посебно с музиком) је и плес. Музика је уобличено време, будући да се може доживети само у току неког времена (за разлику од сликарства које уобличује простор). Због тога музика мора имати ритмичко уређење свог сировог материјала - тонова и других звукова. Осим тога, музика се уређује и помоћу мелодије (низа тонова разних висина) и хармоније (истовремености разних висина тонова). Тако ритам, мелодија и хармонија постају основни елементи музике. Музика као физичка наука Музичку грађу чине звукови, а они настају осциловањем неког тела, које тако постаје извор звука. Звучни таласи се преносе ваздухом у облику кругова од извора звука до нашег ува. Кад су осцилације у зраку редовне, оно што се чује је тон - дакле правилан, јасан звук. Кад су пак осцилације нередовне, чује се само шум или бука - звукови углавном више-мање неугодне људском уву (иако се и они користе у музици). Један извор осцилација може изазвати исте осцилације и у другим предметима, али њихове осцилације морају бити у складу с осцилацијама извора. То се зове резонанција. Тако звук људског гласа не производе само гласне жице него и резонантна осциловања у шупљини лубање. Слично и звучна кутија неког музичког инструмента осцилује резонантно с почетним кретањем које је извођач дао инструменту. На пример, виолинска кутија резонује на осцилације жице виолине и појачава тон. Фреквенција осциловања (број осцилација у секунди) одређује висину звука. Што је више осцилација у секунди, виши је и тон. Људско уво је изванредно осетљиво на разлике у висини и има опсег од око 20 до чак 20.000 осцилација у секунди. Један мешовити збор производи фреквенције између отприлике 64 и 1500, а концертни клавир између 20 и 4176. Кад група музичара свира заједно, они усклађују своје инструменте при чему је тон А дефинисан са 440 -{Hz}--а. Историја Први облици музике Први облици музике настају у старијем каменом добу - палеолиту. Прва истраживања врши Чарлс Дарвин у 19. веку. Научници који су се тада бавили истраживањем музике нису били образовани музиколози. Постоји више теорија о настанку музике. Човек је почео да испушта низове гласова покушавајући да привуче супротан пол. Човек пева из потребе да комуницира са другим људима из заједнице. Човек покушава да имитира звукове из природе. Током рада човек удара гранчицама које користи као алат и схвата да се тај звук може поновити. Те теорије нису прихваћене зато што није постојало материјалних доказа. Жил Комбарје је тврдио да музика захтева интелект (развијене менталне способности). Током вршења разних експедиција и истраживања Афричких и Амазонских прашума откривене су заједнице (племена) на ниском степену развоја. Жил Комбарје присуствује обредима и ритуалима разних племена и долази до закључка да музика настаје и развија се као део магијског обреда. Људи првобитне заједнице певају једноставне песме (само неколико тонских висина које се стално понављају). Певање је имало улогу да доведе врача у стање транса како би он могао да комуницира са боговима (силе природе). Музика била је строго функционална. Није се смела певати ван обреда јер се сматрало да то може разбеснети богове. Музика је најчешће била ритмичка. Као инструменти користе се људски глас и тело. Све време учествује у обреду. Људи су пљескали длановима или су се ударали по телу (мировање није било дозвољено). Музика је била врло изражајна и гласна јер се сматрало да ће тако лакше допрети до богова. Ова музика најпре подразумева текст и мелодију. Ови ритуали се сматрају за порекло уметности уопште јер обједињују све врсте уметности. Таква појава назива се синкретизам. Током обреда који је служио као припрема за лов људи су цртали ликове животиња које иду да лове. Исто тако ритуал је временом добио и облик сценске игре зато што су људи по повратку приказивали целом племену сцене из лова (такође у оквиру обреда). Године 1877. амерички истраживач и проналазач Томас Алва Едисон изумео је фонограф (први уређај који је могао да сними и поново репродукује звук). Овај уређај се користио за снимање песама Америчких Индијанаца који живе у резерватима. Користећи ове снимке и упоређујући их са другим обредним песмама научници су потврдили теорију Жила Комбарјеа. Музика старих робовласничких цивилизација Од IV миленијума п. н. е. до 476. године, на подручју Средоземља, Средњег и Далеког истока развијале су се моћне робовласничке цивилизације: Египат, Индија, Кина, Месопотамија, Израел, Грчка и Рим. Класним друштвеним раслојавањем, јавила се и подела на музику владајуће класе - робовласника и музику обесправљеног народа - робова. Музика народа Старог века О музици старог Египта зна се понајпре због разних налаза на подручју Грчке, с којом су били у додиру, а и значење музичке културе Египта је баш у томе што грчке теорије вуку корен из Египта. Египћанима је музика служила првенствено за верске обреде, а познавали су харфе, које су уметнички израђивали, флауте и систруме (врста металних удараљки). У Кини, која је имала веома дугу музичку традицију, музика је повезивана с филозофијом. Њихов највећи филозоф Конфуције је учио да „музика оплођује клице врлина које човек носи у срцу“. Добра је музика значила ред, а лоша неред у држави. Пет тонова њихове лествице представљало је пет елемената, а каснија лествица од 12 тонова месеце у години. Музику су изводили на великим церемонијама, а познавали су доста инструмената. Индија је такође давала важно место музици. Сматрали су је божјим даром, који треба враћати боговима песмом и свирком. Чини се да је индијска лествица била веома слична кинеској - била је пентатонска (од пет тонова). Једним од најстаријих њиховим инструмената сматрамо вину (са седам жица и резонатором), а ценили су и звона. Већину ових података историчари црпе из религиозно-филозофских књига, веда. Музика је у Палестини доживела процват у време Давида и Саломона. Јеврејима је музика служила у богослужју, али су посебни јер им није представљала магијско средство. Нису се музиком опијали, већ су њоме изазивали свечано расположење. Имали су веома богату селекцију инструмената: триангле, рогове, бубњеве, свирале, харфе, лутње. Њихово певање псалама и зборско певање преузела је средњовековна католичка музика. Античка Грчка и Рим У античкој Грчкој држава се бринула о развоју уметности, а у средишту њихове уметности била је музика. Такво занимање за уметност настаје из чињенице да су у Грчкој тековине културе биле добро целог народа. Иако је од грчке музике сачувано само дванаестак записа, о њој се сазнаје из литературе, па се зна да је музика имала важну улогу у држави и друштву, одгоју омладине и, наравно, митологији. На примјер, Аполон, бог (међу осталим) сунца, дакле склада и среће, био је заштитник и бог музике. Примјена музике код њих је била свестрана: певали су у збору лирске песме, славили богове химнама, а и у драми је музика имала важну улогу. Било је доба кад су сви мушкарци до тридесете морали примати музичку обуку из државних музичких школа. Постојале су Питијске игре, музичко-уметнички пандан олимпијскима. Развили су теорију музике, и имали су лествице (силазне), које су називе добијале по покрајинама: дорска, фригијска и лидијска. Китари, лири и другим жичаним инструментима приписивали су својство продубљивања људских осјећаја и уношења склада, а дувачким моћ узбуђивања и довођења у екстазу. Кад су Римљани покорили Грчку, преузели су и њихову музику, инструменте и нотно писмо, од осталих народа трубе, али ту музику нису даље унапређивали, па јој је вредност пала. Онолико музичког смисла нису имали, па им је музика служила за улепшавање гозби, приредаба и игара. Ту је музику сачувао филозоф Боетиус у делу -{De institutione musica}-, на којој почива развиће целокупне данашње музике. Средњи век Музика средњег века познавала је два смера - црквену (сакралну) и народну (световну) музику. Старија сакрална музика надовезује се на жидовску и грчко-римску, а преузела је много и од нехришћанских народа, првенствено источњачких, што је вешто примењивала у свом литургијском певању. Важан део литургијске музике до данас чини грегоријанско певање, једногласно и непромењиво црквено певање. Збирку таквих мисних напева саставио је и прочистио у сурадњи са својим бенедиктинцима у књигу Антифонариј папа Гргур -{I}-, те га можемо назвати реформатором литургијске музике Из Рима се такво певање проширило по целом хришћанском свету, чему је помогао и Карло Велики. Световна музика је у 12. веку добила нову врсту песама коју су гајили трубадури. У њима је најчешће реч о витешким војним и љубавним подухватима, њихова оданост, поштење, милосрђе итд. У Немачкој су такви певачи називани Минесенгерима, а имали су правилнике (табулатуру) по којем се учила уметност. Све су то били путујући музичари, које су власти и црква прогонили, али их је народ волео, јер су били весели, шаљиви и лакоумни, а обједињавали су много занимања у једном. Знали су да свирају девет инструмената, измишљати риме, жонглирати, опонашати гласове животиња, ... Ренесанса Као и све друге уметности, музика је тада доживјела препород и означила крај веза са средњим веком. Појављује се занимање за културна достигнућа антике, и тежња да се антика прикаже у препорођеном руху. Новост је штампање нота - 60 година након Гутенберговог изума штампе. Музику ренесансе одликују јасан израз и једноставни облици, а у музичке мајсторе ренесансе се убрајају Ђиованија Луиђија Палестрина, Орланда ди Ласа и Словенац Јакоб Галус-Петелина. Својеврсну везу између средњег века и ренесансе чини раздобље готике. У то је доба је опсег инструмената повећан: најраширенији је инструмент фидел (нем.: -{Fiedel}-), претеча данашњих гудачких инструмената. Постојале су харфа, лира, лутња (неизмењена до данас), рогови, фруле, звончићи, бубњеви. Појавиле су се и оргуље (тада називане краљицом инструмената), те клавикорд и чембало - претече клавира. Барок и рококо Уметнички стил барока, одјек је напретка на подручју свих наука, које тад попримају обрисе сличне данашњим - астрономија, математика и физика доживљавају процват, уведен капиталистички систем, излазе прве новине, уведена је пошта, конструисан глобус ... Уз све ово барок је ипак био веома везан уз цркву, тачније процес противреформације, јер је црква хтела да привуче вернике путем раскоши и спољашњег сјаја. Барок се најснажније испољавао баш тамо где је противреформација била најснажнија - у Италији, Немачкој, Аустрији, Шпанији, Пољској. Највећи мајстори барока су Јохан Себастијан Бах и Георг Фридрих Хендл, а познати су још и Хенри Персел, Куперин, Какини, Антонио Вивалди, Лили, Шуц. Барок је накићен, пун украса и кривудавих линија, а музици је донио полифони стил, ознаке за динамику и темпо, те нове врсте дела (опера, суита, ораторијум, кантата и други). У другој половини 18. века барок прераста у рококо, посебно у Француској. Рококо и почетак класике се у музици назива галантним стилом, а карактеришу га мале, дражесне, витке форме; хедонистички је и не толико формалан. Његови важни представници су синови Ј. С. Баха. Важно је напоменути да у овом периоду барок у музици не одговара увек по годинама бароку у другим уметностима (књижевности, сликарству), па је важно посматрати их одвојено. Класицизам Ново, велико раздобље започето 1730. Класично је у њему је савршено јединство облика и садржаја, а назива се још и Бечком класиком. У ово време до највише је мере уздигнут сонатни облик, а усавршени су симфонија, гудачки квартет и класична опера. Највећи мајстори класике, бечки класици, су тројка Хајдн – Моцарт – Бетовен, с тим да је Бетовен ушао и у романтизам. Других је композитора било много, занимљивији су Луиђи Бокерини, majstor komorne muzika, Доменико Чимароза, највећи заступник опере бафа (шаљиве опере), Ђиовани Батиста Перголези ... Класиком се некад сматрају и романтизам и барок, али то је само раздобље од 1730. до 1820. (види ниже). Правилнији би назив био озбиљна музика, иако ни он није сасвим примерен, будући да класицизам (класика) не мора бити озбиљан, али је озбиљан у односу на модерне жанрове. Романтизам Стил 19. века, у којем превладава фантазија и осећаји. Настаје као реакција на неиспуњена обећања Француске револуције, незадовољан и разочаран, уметник се повлачи у себе, у прошлост - већином средњи век. Повлачи се и у природу, многа романтичарска дела величају жубор потока, шуштање лишћа, годишња доба. Тако се, одласком у природу - на село - развија и занимање за фолклор, оно народно. Ово пак подстиче родољубље, па су многи романтичари били борци за права народа. За романтизам су значајна краћа дела, моментална узбуђења; мелодија је сад једноставна, без скокова, чак припроста, а сад скоковита, узбуђена, обесна. Оно што је некад било нескладно, дисонантно, сад се томе даје предност, а све опет звучи добро - то је разлог зашто су неки интервали и акорди у неким раздобљима сматрани дисонантним, а у неким нису. Романтизам је веома богат ритмичким и мелодијским елементима, увек проналази нове интерпретације. Његови највећи композитори су Франц Шуберт, Роберт Шуман, Фредерик Шопен, Рихард Вагнер, Јоханес Брамс, Франц Лист и др. Елементи и одреднице музике Већина стручњака се слаже да су основни елементи музике тон (који одређује мелодију и хармонију) ритам (његове компоненте темпо, мера и артикулација) динамика особине тона као што су тембар и текстура тона. При музичком извођењу важно је фразирање, а оно заједно с темпом и динамиком даје делу лепоту, те у потпуности зависи од извођача. У музици постоје и украси, музички орнаменти који кратким изменама тонова „играју“ око главног тона мелодије. Начин бележења тонова на папиру се назива нотацијом, те је она обично предуслов практичног извођења музике, те се учи од самог почетка студирања музике. Нотација се кроз векове развијала, још од старогрчке нотације. У средњем веку Гвидо Арецо је развио неуме којима се бележило грегоријанско певање, а поставио их је на четири обојене црте. Од њих су се развило корално нотно писмо, у облику квадратића, а од њега данашње нотно писмо на пет црта. Гвидо Арецо је развио солмизацију, називе тонова који се користе при певању, а касније је томе додата и музичка абецеда. Подела музике Музику је веома тешко поделити и категорисати сасвим тачно, због њене комплексности. Ипак, велике се поделе лако могу направити. По томе чиме се изводи, музика се може поделити на: вокалну - музика која се пева, тј. изводи певаним тоновима; инструменталну - музику која се свира, тј. која се изводи свирањем на инструменту; вокално-инструменталну - комбинацију обе наведене. По наслову дела музика може бити: програмна - уметничка дела која имају одређен наслов којим нам се открива музички садржај (програм). Сва вокална дела спадају у ову врсту, јер имају речи, па тиме и наслов. апсолутна - музичка дела која насловом не откривају ауторову замисао (иако, наравно, и оне имају програм). Оваква дела најчешће носе само ознаке за темпо, облик композиције и сл.: Алегро, Рондо, Престо итд. Постоји и веома широка подела музике по жанровима, а ређе су поделе историјске, зависно од периода у којем је музика настала, и националне, зависно о националности композитора. Сасвим посебан род је народна музика, која има и друкчија правила (најчешће у певању), те која чини посебан смер на академијама. Из ове музике су „позајмљивали“ највише романтичари, али и класичари, јер је веома богата мелодијама и лепотом. Врсте певања Архаично певање је нетемперовано певање што значи да нема крај (бескрајно се понавља). Логогена мелодија је мелодија која има мали број тонова и мали опсег тонских висина које се стално понављају. Логогена (Грчка реч "лого" у преводу „реч“) што значи да је текст имао важнију улогу. Патогена мелодија је мелодија коју људи певају у тренуцима великог узбуђења или туге. Патогена (Грчка реч „патос“ у преводу „узбуђење“). Везана је за појединца, никад се не може тачно поновити и има велики тонски опсег (најчешће оплакивање блиске особе која је умрла). Мелогена мелодија (Грчка реч „мелос“ у преводу „певање, мелодија“) што значи да има тачно утврђену мелодију која је стална и не мења се. Традиционално народно певање - фолклор. Најстарији облици традиционалне музике се чувају у ритуалима племена и у фолклору цивилизованих народа. Дечје песме. Песме које су најближе дечјем менталном нивоу (једноставне - са неколико тонова). Респонзоријално певање. Песме у којима се смењује певање групе и солисте. Антифоно певање. Песме у којима се смењују две групе певача. Солистичко певање. Није увек везано за тужбалице. Јавља се и у фолклору. Рудиментарно певање. Песме чија мелодија садржи више гласова (вишегласје). Хетерофоно певање (хетерофонија - разногласје). Током извођења песама у ритуалима племенских заједница дешавало се да неко из групе скрене са утврђене интонације што није узроковало настанак вишегласја али је мењало мелодијски ток. Бордун. Певање у коме један певач пева мелодију а други певач или група све време „држи“ исти тон без промене висине. Канон. Певање у којем више певача или више група пева исту песму али у различитим интервалима времена. Један певач или група почне, у тачно одређеном тренутку други певач или група почиње да пева мелодију од почетка. Музичари Музичари су сви људи који се баве музиком, а то могу раде на много начина: Композитори пишу музичка дела; од њих почиње процес музике. Идеје налазе у народној музици, свакодневном животу или им једноставно долазе „из главе“ - то је као сваки други процес стварања уметности. Композитори морају познавати веома много ствари - историју музике, облике композиција, хармонију, звук сваког појединог инструмента... Интерпретатори изводе музику: певањем, свирањем, или комбинацијом наведеног. Много их је више од композитора а обично се у већ у основношколском музичком образовању определе за одређени инструмент, мада после могу учити нешто друго. Они су репродуктивни уметници, а тек у сурадњи аутора и интерпретатора се музичко дело остварује у целости. Велика техничка вештина интерпретатора назива се виртуозношћу, али уз њу је потребна и уметничка вештина. Могу изводити сами (соло) или у групама (ансамблима), који имају више врста - постоје хорови, оркестри, мањи вокални ансамбли, гудачки/дувачки/ударачки ансамбли, нестандардни, коморни, инструментални ансамбли ... Диригенти су водитељи већих ансамбала - хорова и/или оркестара, те ређе других концертних група. Већина користи штапић, а пред собом имају партитуру - нотни папир са записаним деоницама свих инструмената, једних изнад других. Морају поседовати велико музичко знање те добар слух, због чега постоје многи композитори-диригенти. Музиколози су научници који се баве музиком, односно њеним проблемима. Веома широка и важна грана музикологије је етномузикологија, наука о народној музици. Градитељи инструмената израђују музичке инструменте, али не измишљају нове дизајне инструмената. Најпознатији класични градитељ је свакако Антонио Страдивари, а познате су и породице Амати и Гуарнери. Музички педагози су наставници и професори у основним и средњим школама, музичким академијама и другим конзерваторијима те разним курсевима. Основна се школа похађа паралелно са „обичном“ основном, те јој је веома слична. Средња музичка школа такође се може похађати паралелно с неком другом средњом школом, али то није обавезно и на то се одлучују само неки. Академија је назив за високообразовну установу који се користи у музичкој, ликовној и драмској уметности. Диск-џокеј (], скр. ДЈ) су људи који пуштају музику, било у дискотекама, ревијама или једноставно на радију и телевизији. Иако се данас овај назив најчешће веже уз модерну електронску музику, ДЈ-еви су постојали много пре ње, а и данас већина веома цени старе грамофонске плоче из 50-их. Ипак, дигитална музика и модерни формати чине једну уобичајену димензију њиховог посла. Одређенији приступ музици; материјал музике Музика је уобличено време (за разлику од сликарства које уобличава простор). Музика се може доживети само у току времена. Из тог разлога музика по дефиницији мора да има ритмичко уређење свог сировог материјала (тонова). Сем помоћу ритма, музика може бити уређена помоћу мелодије (редослед различитих висина тонова) и хармоније (истовременост одређених висина тонова). Тачна дефиниција шта музика јесте а шта није, није могућа. Није обавезујуће да музику прави човек, поготово ако хоћемо да узмемо у обзир пев птица и сличне звукове из природе. Безбрижно звиждање, звуци кретања локомотиве као и штимовање инструмената су други гранични случајеви код којих је сваки покушај постављања оштре границе између музике и „не-музике“ немогућ. На крају крајева, авангардни композитори 20. века су сасвим свесно померали границе музике тако што су се одрекли да обликују ритам, хармонију а камоли мелодију; у концертним салама су пуштали снимке звукова из свих могућих животних области, као и звуке створене помоћу генератора случајности (алеаторика) а неретко је и тишина декларисана као музика (Џон Кејџ). Наука о музици Наука о музици и њене дисциплине обрађују са научне тачке гледишта настанак и развој музике, њене ствараоце - композиторе, њихова дела и извођаче (оркестар) као и музичке инструменте. Даљи правци истраживања музике су теорија музике која анализира музику и даје упутства за њено компоновање, и њена краљевска дисциплина хармонија као и музичка социологија и музичка психологија. Музичке дисциплине се могу грубо поделити у три групе: систематске музичке дисциплине: музичка социологија, музичка естетика, музичка акустика, музичка педагогија, музичка психологија, етномузикологија примењене музичке дисциплине: музичка критика, познавање музике, конструисање инструмената историјске музичке дисциплине: познавање инструмената, нотације, слога, музичких извора, иконографија, стилистика, пракса извођења музике Врсте, форме, жанрови и стилови Систематизацијом музике по интерсубјективним критеријумима баве се дисциплине познавања врста музике и музички облици (види врсте и облици музике) као и стилистика (види стилски правци музике). and it describes the layout of a composition as divided into sections. Наука о музици је направила више димензија уређења, од којих су неке са више а неке са мање успеха примењене. Социолошки аспекти музике Mnogo je primera o važnosti музике i njenoj ulozi u društvu i životu čoveka. Martin Luter postavljao је muziku odmah iza teologije, a u prošlosti је музичко образовање bilo је sasvim uobičajeno (za više slojeva društva). Popularnost muzičkih festivala godinama ne jenjava, a Evrovizija proširuje pojam Evrope duboko u Aziju. Himna - svečana pesma - jedan je od osnovnih državnih simbola. Примене музике Музика не мора бити извођена само на Концертима, данас она налази многе друге примене. Лечење музиком Од давнина су познати утицаји музике на људске осећаје, па је и ова грана лечења давно заживјела. Први је описао утицаје музике на душу Ал-Фараби (око 872—950.). У 17. веку су дошли до закључка да музика и плес изврсно помажу код меланхолије и очаја. Филмска музика То је музика која је компонована посебно за филм, а може бити и пре написана музика употребљена у филму (она се разликује од саундтрака). Њена је важност у томе што ствара угођај те потпомаже промоцију филма. Користи се јер подстиче емоционалну повезаност с радњом, а често помаже карактеризацији ликова. Многе филмске композиције постану популарне и изван филмова, те се често поновно изводе (Тема Џона Вилијамса из Шиндлерове листе и Звезданих ратова; насловна музика Макса Стејнера из филма Прохујало с вихором и др.). Војна музика Војна се музика данас најчешће практикује на церемонијама, подизањима застава, јубилејима, постројавањима и др., али у прошлости је имала и практичну сврху - у ратном метежу звук трубе или бубња преносио је заповеди, јер се музика боље чула од заповедниковог гласа. Војна музика је поједностављена, њен опсег инструмената чине разне врсте бубњева те дувачи. Обично су - из практичних разлога - сви инструменти лако преносиви. Из војне музике развила се лимена музика, музика лимених инструмената, војнички устројена, а која се изводи и на колеџима. Музичка педагогија клавирски педагози Референце Литература Спољашње везе -{BBC Blast Music}- -{The Virginia Tech Multimedia Music Dictionary}- -{The Music-Web Music Encyclopedia}- -{Dolmetsch free online music dictionary}- -{Musical Terms}- -{"On Hermeneutical Ethics and Education: Bach als Erzieher"}- -{Monthly Online Features From Bloomingdale School of Music}- -{Arts and Music Uplifting Society towards Transformation and Tolerance}- -{Scientific American, Musical Chills Related to Brain Dopamine Release}- -{Notation}- – одличан музички софтвер за складање музике, и повезнице ка многим МИДИ странама свих врста музике -{Classicalarchives.com}- – највећа колекција МИДИ класичних фајлова на нету, 5 фајлова/дневно могуће преузети без плаћања -{ByComposer}- – страница са доста добрих класичних -{MIDI}- записа -{www.bestmidi2mp3.com}- - одличан програм за превод -{MIDI}- у -{MP3}- -{www.pistonsoft.com}- - програм за превод -{MIDI}- у -{MP3, WAV, WMA, OGG}- Грчки изрази


source: wikipedia

text: 22. јануар је двадесет други дан у години у Грегоријанском календару. 343 дана (344 у преступним годинама) остаје у години после овог дана. Догађаји 565 — Цар Јустинијан I је свргнуо цариградског патријарха Евтихија, пошто је патријарх одбио царево наређење да усвоји принципе монофизитске секте афтартодокета. 1517 — Војска турског султана Селима и потукла, у бици код Рајданије, близу Каира, мемелучке снаге и седам дана потом ушла у Каиро, прикључивши Египат Отоманском царству. 1771 — Шпанија уступила Фолкландска Острва Великој Британији. 1808 — Португалски краљ Жоао VI побегао пред Наполеоновим трупама, с краљевском породицом у Бразил и преместио двор из Лисабона у Рио де Жанеиро. 1840 — Први британски досељеници стигли на Нови Зеланд. 1863 — У делу Пољске који је на основу одлуке Бечког конгреса 1814. и 1815. прикључен Русији избио устанак под вођством „странке црвених“ Јарослава Домбровског. Устанак угушен после неколико месеци, а Пољска 1864. претворена у руску губернију. 1905 — Мирни демонстранти, предвођени оцем Гапоном, су масакрирани испред Зимског дворца у Санкт Петербургу. 1924 — Ремзи Макдоналд је ступио на дужност као први британски премијер из редова Лабуристичке партије. 1941 — Аустралијске и британске снаге су заузеле Тобрук од Италијана после 11 дана опсаде. 1944 — Савезници су започели операцију Шингл, амфибијско искрцавање против сила Осовине у области Анција и Нетуна у Италији. 1973 — У удесу јорданског „боинга 707“ с муслиманским ходочасницима на повратку из Меке, који се у пламену срушио на аеродрому у нигеријском граду Кано, погинуло 176 особа. 1980 — Совјетски дисидент, физичар Андреј Сахаров, добитник Нобелове награде за мир 1975, ухапшен, одузете му почасти и протеран из Москве у Горки. 1984 — Епл је представио макинтош, први успешан лични рачунар који је користио графички кориснички интерфејс, током Супербоула XVIII. 1990 — Прекинут 14. конгрес СКЈ након одласка словеначких и хрватских делегата. 1993 — После годину дана релативног мира, поново се распламсао рат у Хрватској, када су хрватске снаге напале крајишке Србе у зонама под заштитом Уједињених нација. Председник Републике Српске Крајине Горан Хаџић прогласио ратно стање и затражио помоћ Југославије, а у Србији почела присилна мобилизација српских избеглица из Хрватске. Паравојне формације Жељка Ражнатовића Аркана и Драгана Васиљковића из Србије стигле на хрватско ратиште. 1995 — У самоубилачкој бомбашкој акцији палестинског терористе у Израелу погинуло 19 и повређено око 60 људи, међу којима је био већи број израелских војника који су на аутобуској станици чекали превоз. 1998 — Амерички војници из састава СФОР у Бијељини ухапсили Горана Јелисића оптуженог за ратне злочине на подручју Брчког 1992. 2001 — Југославија добила статус специјалног госта у Савету Европе, као знак подршке демократским променама у земљи по одласку са власти Слободана Милошевића, у октобру 2000. 2002 — Босна и Херцеговина постала пуноправан члан Парламентарне скупштине Савета Европе. На дводневној међународној донаторској конференцији за обнову Авганистана, у Токију, обећана помоћ од 4,5 милијарди долара. 2006 — Поларна зима у Москви однела је још 5 живота - број умрлих од последица смрзавања се попео на 130. 2021 — Командант трећег корпуса Армије БиХ Сакиб Махмуљин осуђен је на казну од 10 година затвора за злочине над заробљеним српским цивилима и војницима на подручју Завидовића и Возуће 1995. године. Рођења 1729 — Готхолд Ефрајм Лесинг, немачки писац, критичар и теоретичар уметности. (прем. 1781) 1788 — Џорџ Гордон Бајрон, енглески песник, племић и политичар. (прем. 1824) 1863 — Димитрије Т. Леко, српски архитекта и урбаниста. (прем. 1914) 1875 — Дејвид В. Грифит, амерички редитељ и продуцент. (прем. 1948) 1878 — Тома Росандић, српски вајар, суоснивач и први ректор Академије ликовних уметности у Београду. (прем. 1958) 1896 — Сава Шумановић, српски сликар. (прем. 1942) 1898 — Сергеј Ајзенштајн, руски редитељ и теоретичар филма. (прем. 1948) 1906 — Густав Шебеш, мађарски фудбалер и фудбалски тренер. (прем. 1986) 1908 — Лав Ландау, руски физичар и математичар, добитник Нобелове награде за физику (1962). (прем. 1968) 1909 — Ен Садерн, америчка глумица. (прем. 2001) 1909 — У Тант, бурмански политичар, 3. генерални секретар Организације уједињених нација. (прем. 1974) 1924 — Мира Траиловић, српска редитељка и драматуршкиња, суоснивачица и дугогодишња управница Атељеа 212. (прем. 1989) 1932 — Пајпер Лори, америчка глумица. (прем. 2023) 1933 — Синиша Павић, српски сценариста. 1934 — Јован Деретић, српски историчар књижевности. (прем. 2002) 1936 — Предраг Живковић Тозовац, српски певач. (прем. 2021) 1940 — Џон Херт, енглески глумац. (прем. 2017) 1943 — Марилија Пера, бразилска глумица. (прем. 2015) 1949 — Драган Малешевић Тапи, српски сликар. (прем. 2002) 1953 — Џим Џармуш, амерички редитељ, сценариста, глумац, продуцент и композитор. 1955 — Рајко Жижић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер (прем. 2003) 1956 — Љиљана Смајловић, српска новинарка. 1958 — Никос Анастопулос, грчки фудбалер и фудбалски тренер. 1958 — Богдан Станојевић, румунски глумац и политичар српског порекла. (прем. 2021) 1959 — Линда Блер, америчка глумица. 1964 — Нино Решић, босанскохерцеговачко-српски певач. (прем. 2007) 1965 — Дајана Лејн, америчка глумица. 1968 — Франк Лебеф, француски фудбалер и глумац. 1972 — Кати Барбери, мексичко-америчка глумица. 1973 — Рожерио Сени, бразилски фудбалски голман и фудбалски тренер. 1974 — Ана Радмиловић, српска књижевница и новинарка. (прем. 2017) 1977 — Хидетоши Наката, јапански фудбалер. 1980 — Лиз Рајт, америчка музичарка. 1983 — Марчело, српски писац и хип хоп музичар. 1988 — Ерик Маколум, амерички кошаркаш. 1988 — Грег Оден, амерички кошаркаш. 1990 — Ализе Корне, француска тенисерка. 1993 — Филип Стојковић, српско-црногорски фудбалер. 1995 — Никола Ребић, српски кошаркаш. 2001 — Страхиња Ераковић, српски фудбалер. 2002 — Филип Анђушић, црногорски кошаркаш. 2004 — Марко Лазетић, српски фудбалер. Смрти 1552 — Едвард Симор, енглески политичар. 1799 — Орас-Бенедикт од Сосира, швајцарски физичар. 1901 — Викторија Хановерска, британска краљица (рођ. 1819) 1917 — Јован Илкић, српски архитекта (рођ. 1857) 1973 — Линдон Џонсон, бивши председник САД (рођ. 1908) 1989 — Миодраг Андрић - Љуба Мољац, позоришни, филмски и ТВ глумац. (рођ. 1943) 2004 — Антон Марти, позоришни и ТВ редитељ. (рођ. 1925) 2008 — Миленко Заблаћански, српски глумац (рођ. 1955) 2008 — Хит Леџер, аустралијски глумац (рођ. 1979) 2009 — Звонимир Скерл, диригент, пијаниста, тромбониста, композитор и аранжер, диригент Биг Бенда РТС-а . (рођ. 1934) 2010 — Џин Симонс, британска позоришна, филмска и ТВ глумица и певачица. (рођ. 1919) 2015 — Ксенија Мартинов Павловић, српска позоришна, филмска и ТВ глумица. (рођ. 1948) 2019 — Дина Рутић, југословенска глумица. (рођ. 1943) Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Светог мученика Полијевкта Преподобног Евстратија Пророка Самеја Светог Петра, епископа Севастијског Светог Филипа митрополита московског Свету Антонину Светог Лаврентија Референце 122


source: CulturaX

text: Политика Online - Правдање трошкова за превоз без законског основа петак, 07.02.2020. у 22:45 Марија Бракочевић Мишљење Министарства финансија није обавезујуће и не може да буде изнад закона Месечна, дневна или карта за једну вожњу у јавном превозу, рачуни из таксија или за гориво са пумпе у случају коришћења сопственог возила до посла – све то запослени у бројним предузећима Србије прикупљају и предају својим административним службама у случају да то послодавац од њих тражи да би избегао додатно опорезивање обавезне накнаде овог трошка запосленима. То правило почело је да важи после издавања новог службеног мишљења Министарства финансија да се на исплате запосленима не плаћа порез на доходак грађана само у случају када се настали трошкови могу документовати одговарајућом веродостојном рачуноводственом исправом. У противном, фирме које не докажу настали трошак плаћаће порез на тај износ. Да не постоји ниједна законска одредба која запослене приморава да на такав начин правдају трошкове доласка и одласка на посао недавно је подсетио Синдикат правосуђа Србије, који је чак упутио молбу Врховном касационом суду за објављивање става о правдању путних трошкова запослених. Јер, како истичу у овом синдикату, правдање трошкова превоза је бесмислена обавеза, а мишљење Министарства финансија о правдању тих трошкова није обавезујуће и не може да буде изнад закона. – Обратили смо се суду да коначно разбије дилему око свега тога, јер запослени нису дужни да прикупљају рачуне за долазак и одлазак са рада. То право им је признато самим присуством на послу, што произлази и из раније пресуде касационог суда. Зато очекујем да суд потврди став који је изнео у својим ранијим пресудама и који је у складу са законским одредбама – уверава Слађанка Милошевић, председница Синдиката правосуђа, подсећајући да правосуђе ионако нема простора за чување правосудне грађе, па тако остаје нејасно где ће се чувати рачуни за 19.000 запослених у судовима и тужилаштвима, као и у затворима. – Под условом да свако од њих донесе по један рачун, то је месечно 19.000 рачуна или годишње 228.000 папира – подсећа она. Када би сви послодавци спроводили процедуре које би биле усаглашене са службеним мишљењем Министарства финансија, то би им, ако немају организовани превоз, вишеструко увећало административне и друге трошкове. Како истичу у НАЛЕД-у, годишњи трошкови компаније са 1.500 запослених били би око 2,3 милиона динара у случају да нема распрострањене пословнице. – Плаћање пореза на исплаћене трошкове превоза за запослене у колизији је и са мерама владе усмереним ка смањењу фискалног оптерећења дохотка и смањењу административног оптерећења пословања. Осим тога, оваква јавна политика је супротна подизању неопорезивог износа за опорезивање зарада – сматра Драгана Илић из НАЛЕД-а, подсећајући да је Министарство финансија појаснило само на који начин се такви трошкови документују уколико неко долази сопственим возилом или јавним превозом на посао, али не и уколико нека мала места немају организован јавни превоз, а радници не долазе аутомобилима на посао. – Зато смо са Саветом страних инвеститора, Америчком привредном комором и ПКС-ом упутили писмо Министарству финансија са предлогом да допуни своје мишљење, али досад нисмо добили одговор. Предложили смо да се, када у малом месту нема организованог јавног превоза, обрачун врши према званичној цени горива и раздаљини између места становања запослених и седишта послодавца. Друго документовање трошкова, које је врло једноставно, како смо предложили, јесте списак запослених који су били присутни на послу. Јер, као што подсећају у Синдикату правосуђа, нико се на посао нико телепортовао, а трошак постоји чим је радник био на послу – истиче Илићева. Пре спорног мишљења Министарства финансија из 2019. послодавци су поступали по претходно издатим службеним мишљењима истог министарства из 2015. и 2016, која су исте одредбе закона тумачила на другачији начин – по којем послодавац исплаћује неопорезиву накнаду трошкова доласка на посао за све запослене према интерној евиденцији, без потребе да посебно доказује сваки настали трошак (као што је случај са трошком службеног путовања, на пример). – Да нема тог спорног мишљења могли бисмо и даље да поступамо тако што као веродостојну рачуноводствену исправу имамо списак присуства запослених у току месеца. Могли бисмо и да имамо списак места становања запослених (уговори о раду) и одлуку о цени јавног превоза тамо где он функционише. Такве рачуноводствене исправе биле би сасвим довољне за сва три закона која су важећа, па би онда запослени могли да долазе на посао како хоће: пешке, бициклом, тротинетом, да их неко довози... и тако не бисмо имали проблем да се неосновано интерним актима послодаваца запосленима сужава избор начина доласка на посао, нити би Пореска управа била приморана да од 2019. од послодаваца захтева потпуно другачију примену истих законских норми, што ствара правну несигурност за све – подвлачи Илићева. Послодавци у Србији већ су се определили како ће то регулисати. Једни имају опцију да не захтевају од запослених достављање рачуна, а неки су мишљења да им је јефтиније да плате порез него да имају огроман административни трошак. Већина се, додају у НАЛЕД-у, ипак одважила да правда трошкове. ebbb1 U Srbiji se dolazak na posao pravda. Svaka cast. A sto se ne naplacuje porez od 80% na disanje vazduha, a onda moze da se opravda laboratorijskim nalazom sa VMA? Nebuloza. Ako ti poslodavac ne isplati novac, mozes da ga tuzis ali ces sudski spor dobiti za deset godina. Naravno da je zbog Beograda je njegovi stanovnici placaju 33% troskova prevoza, a voze se 100%. Da li to ima negde u svetu? Pa ja davao od svoje plate da idem na posao i posle 10 godina dao sam otkaz jer nisam mogao vise od pritisaka ostati na svom radnom mestu. Receno mi je bilo da cena putnih troskova iznosi povratna karta od mesta prebivalista do radnog mesta. Ja morao doci sopstvenim prevozom autom jer sam menjao 2 opostine da bi stigao do svog radnog mesta. Za 200 km sam dobijao 1340 dinara a u stvari ja potrosio duplo vise i vremena i habanje svog auta i sve. Izgleda da je ovo bila samo jedna farsa. U mojoj firmi su imali ideju da traže i vozačke dozvole kao dokaz da dolaziš kolima. Kad su im zaposleni poručili da će biti tuženi za gaženje Ustava i Zakona, pre svega prava na slobodu kretanja i privatnost, a zatim i za sve druge nebuloze koje proizilaze iz mišljenja Ministrastva, odmah su se povukli, a pravnik koji je to pokušao sad lepi koverte i lupa pečate - za drugi posao i nije. Svi znamo da je sve ovo samo pritisak na firme da zaposlenima kupuju busplus, jer su svi svesni da nemaju drugi način da taj novac uzmu od građana, svi ostali gradovi i zaposleni u njima su kolateralna šteta busplusa... ja sam mom poslodavcu rekao da ću ga tužiti ako mi ne isplaćuje prevoz po zakonu o radu, a da je moja stvar kako ću dolaziti na posao i da se to nikoga ne tiče...


text: Тунис (раније Тунизија, од ; [], [-{Tunes}-]), званично Туниска Република ( []), магребска је држава у северној Африци, која се на северу и на истоку граничи са Средоземним морем. На западу има границу с Алжиром (965 -{km}-) и на југоистоку с Либијом (459 -{km}-). Име државе долази од имена главног града Туниса, који се налази на северу земље. Око 40% територије земље покрива сахарска пустиња, док је остатак земље веома плодан. Овај простор је колевка картагинске цивилизације и житница Римског царства. Од 1957. Тунис је председничка република. Данас је члан бројних светских и регионалних организација укључујући Арапску лигу, Афричку унију и Заједницу сахело-сахарских држава. Географија Положај Државе са којима се Тунис граничи су Либија и Алжир. Површина државе износи 163.610 km2, што га чини најмањом државом у Магребу. Рељеф Туниса поприлично је другачији од рељефа регије. Земља има велику обалу (1 298 km). Положај је повољан зато што има излаз на Средоземно море. Геологија и рељеф Кроз земљу се у смеру југозапад-североисток протеже планински ланац, који је део источног дела Атласа. Између планина у тој регији налазе се долине и плодне равнице. Највиша је тачка Ђебел Чамби (1544 -{m}-), а просечна је висина 700 -{m}-. Сахара, која се налази на југу земље, покрива око 40% територија Туниса. Најважнија природна богатства су: нафта, фосфати, гвожђара, олово, цинк, со и обрадива земљишта. Воде Најважнији је водоток река Међерда која се улива у Туниски залив. Највеће језеро је слано језеро Шот ел Џерид. Клима Клима Туниса подложна је средоземним и сахарским утицајима. Састоји се од седам биоклиматских зона између којих постоји велика разлика у могућностима узгоја. Највећу климатски границу између севера и остатка земље чини туниски планински ланац који одваја медитеранску и сахарску климу. Годишњи број падавина варира кроз регије: око 1 000 милиметара на северу око 380 милиметара у средишњем делу око 300 милиметара на југу. Летњу сезону обележава сува клима која је обележена високим врућинама и сушом због југа. Температуре варирају у зависности од положаја, надморске висине и близине Средоземног мора. Просечне температуре за целу земљу варирају од 12 °C до 30 °C. Земљу карактерише врло велики број сунчаних сати (око 3000 сати годишње). У подручјима планина Крумири могуће су температуре око 0 °C зими и око 50 °C лети у пустињским подручјима. Флора и фауна Важнији градови Стопа урбанизације у Тунису је 64,9% (2005) и годишње се повећава стопом од 3,6%. Најурбанизованија су подручја Туниса и Сахела (средњоисточни дио земље) који располажу развијеном господарском структуром и садрже више од 40% урбаног становништва. Ове две регије представљају свака више од петине становништва земље. Најважнији градови су: Тунис: 728.453 становника (2.083.000 у подручју Ширег Туниса (Гранд Тунис)) Сфакс: 265.131 становника (500.000 у подручју Ширег Сфакса (Гранд Сфакс)) Сус: 173.047 становника (400.000 у подручју Ширег Суса (Гранд Сус)) Керуан: 117.903 становника Гебес: 116.323 становника Бизерта: 114.371 становника Аријана: 97.687 становника Историја Давна историја Бројни трагови људске активности из доба доњег палеолита сведоче о прадавним становницима данашњег Туниса. Штавише, овде је откривена (20 -{km}- источно од Гафсе) најстарија религијска грађевина на свету (стара више од 40.000 година) која се састоји од више предмета посвећених духовима или силама природе. У неолиту се појавила приобална иберо-мауританска цивилизација као и капсијанска култура. У то време човеково присуство је условљавало обликовање Сахаре која је тад попримила данашњу климу. У то исто време становништво данашњег Туниса почело се повећавати доласком Бербера. Тунис је ушао у историју доласком Феничана који су, развијајући своју трговачку мрежу, основали низ станица у западном делу Средоземља и изван Гибралтарског теснаца. Једна од најзначајнијих таквих станица била је Картагина коју су Тирани основали на туниској обали 814. п. н. е. По легенди град је основала краљица Елиса, сестра Пигмалиона, тирског краља. Од пунске до римске Картагине Између 6. и 5. века п. н. е. ривалитет са Грцима изазвао је Картагину на јаче развијање сопственог положаја: ускоро је контролисала цели североисток земље и појачала је свој ауторитет над другим феничанским територијама на афричкој обали. Тада се проширила на север, привучена трговином калајем, и на југ, ради трговине златом са Суданом. Почетком 3. века п. н. е. Картагина је постала велика поморска и трговачка сила која је потпуно контролисала трговину и пловидбу у водама западног Средоземља. Поседовала је бројна подручја и изван Африке: југ Иберијског полуострва, запад Сицилије, Корзику, Сардинију и Малту. Неспособност укључивања берберског становништва у своју цивилизацију Картагину је учинила рањивом, када су Римљани истиснули Грке као главне такмаце. У трци за контролу над западним Средоземљем, две су силе ушле у сукоб (Пунски ратови). Посед Сицилије био је у средишту овог сукоба који су се водили три пута између ова два града, почевши од 264. п. н. е. Побуна Бербера током Првог пунског рата допринела је победи Рима над Картагином. Победа Ханибала у бици код Кане 216. п. н. е. дала је Картагињанима предност, али крајем Другог пунског рата опет је избила берберска побуна под вођством краља Масинисе, која је резултовала освајањем бројних картагинских територија. Напослетку, на крају Трећег пунског рата, Рим је потпуно уништио Картагину 146. п. н. е. Крај Пунских ратова обележава успостава римске провинције Африке. Утика је постала први главни град, али је место старе Картагине и даље имало велику важност због својих предности. Године 44. п. н. е. Јулије Цезар је одлучио да тамо оснује колонију, али то се остварило тек за време Октавијана Августа, неколико деценија касније. После Картагина постаје главни град провинције. То је раздобље благостања и напретка, када Африка постаје важан добављач пшенице и уља за Рим. Славна кружна картагинска лука претворена је у луку за флоту бродова који су превозили житарице за Рим. Као интегрални део Републике, па после Царства, заједно с Нумидијом, Тунис је постао средиште римско-афричке цивилизације. Покрштавање Када се хришћанство појавило у Тунису, и генерално на Магребу, оно се суочило не само са непријатељским царским едиктима, већ и са отпором народа У 2. веку на снагу су ступиле царске мере, а сви који су одбијали службени култ подвргнути су прогонима. Онима који су устрајали у одбијању службене религије заплењена су сва добра те су прогнани или депортовани. Упркос овој тешкој ситуацији, нова религија развијала се брже него у Европи, поготово због друштвене улоге коју је Црква имала у другој половини 3. века. Афричка Црква развијала се врло брзо па је Картагина у 4. веку постала један од духовних средишта Запада. Тертулијан, свети Кипријан, свети Аурелије били су на одређени начин донатисти, а та доктрина, која је била у успону између 4. и 5. века, после је проглашена јеретичком. 429. године, под вођством Гејсериха, Вандали прелазе Гибралтарски теснац. Десет година касније, након напуштања Хипона, улазе у Картагину, где оснивају своје краљевство на готово један век. Били су аријевци, што није олакшавало њихов однос с већинским хришћанским становништвом. Будући да се становништво верно званичном хришћанству покушало супротставити Вандалима, многи су црквењаци мучени, прогањани и затварани у логорима на југу Гафсе. Ипак, латинска култура је сачувана па је хришћанство било снажно заступљено. Вандали су постали власници најбогатије римске провинције у којој је живот у то време био поприлично лагодан. Регрутовање војске било је отежано те су Вандали почели са регрутацијом аутохтоних, романизованих Бербера. Ипак, у неспособности одбијања непријатељских племена, која су се гомилала на њиховим границама, пораз од 530. године искористио је византијски цар Јустинијан I који је заузео ту територију 533. године. Највећи део вандалског становништва поробљен је и депортован на Оријент, док је други део, присилно или властитом вољом, укључен у византијску војску као помоћни војници. Јустинијан је Картагину учинио седиштем своје афричке дијецезе. Након монотелитске кризе, византијски цареви, супротстављени локалној Цркви, окрећу се од Картагине. Такође, уз многе религијске свађе, Византија није успела да у своје царство интегрише Бербере, који су се побунили неколико пута. Арабизација и исламизација Туниса Три су подвига заслужна за арапско освајање Туниса. Преобраћења се нису догађала подједнако и без отпора, понегде се догађала потпуна апостазија, а понегде прихватање синкретизма. Арабизација се догађала полако и поступно. Први подухват почео је 647. године. Картагински егзарх Гргур потучен је код Сбеитле, што је показало слабе тачке Византије. 661. године, догодио се други подухват који је резултовао заузимањем Бизерте. Трећи подухват, који је 670. извршио Окба бен Нафа (عقبة بن نافع), био је кључан: Бен Нафа је исте године основао град Керуан, који је постао средиште разних похода на север и запад Магреба. Потпуну инвазију спречило је убиство Бин Нафе, 683. године те је маварска војска истерала арапску војску из Керуана. Арапи се враћају 688. године, али су изгурани у Либију. 695. године успева им преотимање Картагине од Грка, али је Византија поновно заузима 696. Град је потпуно освојен 698. године. За разлику од осталих освајача, Арапи се нису задовољили само освајањем обале те су заузели и унутрашњост земље. Након грчевитог отпора, Бербери су се после пораза код Кахене преобратили на религију својих нових освајача. Ипак, бројни који су одбили доминантну религију прихватили су хариџијство (трећа и најмања грана ислама, уз суните и шиите), који је сматран јеретичним, јер заговара једнакост свих муслимана, без обзира на боју и класу. 745. године берберски хариџије освајају Керуан. Регија је остала под влашћу Омејада до 750. године. 800. године, халиф Харун ал-Рашид, у Ифрикији препушта своје моћи емиру Ибрахиму ибн Ал-Аглабу који оснива династију Аглабида, која влада идућих 100 година. Тунис постаје важно културно средиште у чијем је срцу Керуан. Аглабиди оснивају велику ратну флоту како би се одбранили од претњи с мора. 909. године, Абу Абд Аллах ал-Хусаин ал-Схи'и, уз помоћ Бербера који су одбијали аглабидску власт, најављује силазак Фатиме Захре (Мухамедове кћери) те се проглашава владаром и имамом Туниса, и оснива шиитску династију Фатимида. Појављују се као противтежа аглабидским и омејадским халифима, окупљеним око сунитизма. 921. године основан је град Махдиа који је проглашен главним градом Фатимидског халифата. Трећи халиф Исмаил ал-Мансур премешта главни град у Керуан те осваја Сицилију 948. године. Кад су Фатимиди преместили своју базу у Египат 972. године, Зириди мало по мало стичу своју независност. Раскид с Фатимидима догодио се 1048. године, кад је један владар добио од абасидског халифа статус заповедника свих веровања у целом Магребу. Раскидом с Фатимидима почиње раздобље ослобођења Бербера. Као освету, Фатимиди шаљу египатска номадска племена, Хилалите, у инвазију тог подручја. Керуан, иако утврђен, одолева нападима пет година, али на крају завршава окупиран. Опљачкане су бројне трговине и срушене јавне зграде те светилишта. Ова инвазија срушила је разлике између берберских номада и седећих становника те је резултовала општим мешањем становништва. Политичке трзавице у Ифрикији, подстакнуте нестанком Зирида, гурнуле су државу у анархију. Махдиа, као и други градови Ифрикије на крају падају у руке алмохадском султану Абд ал-Мумину, који се у својим подухватима устоличио на северу Марока, 1159. године. Дуго пре доласка Хилалита, од друге половине 7. века, у регији се прихвата ислам, али класични арапски језик остаје прерогатива богатијих грађана и дворанина. Након хилалитске инвазије, берберски дијалекти прилагођавају се, те неки потпуно нестају у корист арапског језика. Раздобље великих освајања Од прве трећине 12. века Тунис су често нападали Нормани са Сицилије и југа Италије (Краљевство Сицилија). Године 1135. године, нормански краљ Руђер II Сицилијански заузео је Ђербу. Године 1148. у рукама Нормана завршили су Махдија, Сус и Сфакс. Ипак, поступно су истерани из Махдије, њиховог задњег утврђења којег преузимају марокански Алмохади 1160. У исто време збива се уједињење Магреба. Догађа се цветање привреде и успостављају се трговачке везе с главним градовима у Средоземљу (Пиза, Ђенова, Марсељ, Венеција и одређени градови у Шпанији). Овај успон такође се догађа и у култури, с делима познатог историчара и социолога Ибна Халдуна. Алмохади поверавају Тунис Абд ал-Вахид ибн Хафсију, али његов син Абу Закарија Јахуа од њега се одваја и оснива нову династију Хафсида. Они владају идућа три века, а постају потпуно независни од 1236. године. 15. и 16. век обележава долазак маурских муслимана и андалушких Јевреја који су истерани из Шпаније за време реконкисте. Почетком 16. века, Магреб је тресла велика политичка криза из које су се развиле разне кнежевине и многи независни лучки градови који су се бавили гусарством. Шпански владари Фернандо II Арагонски и Изабела Кастилијанска, како би заштитили своје обале, наставили су с реконквистом и у Магребу. За десетак година, освојили су више места: Мерс ел Кебир, Оран, Триполи и острво код Алжира. Како би ослободили своја подручја, алжирске власти траже помоћ од два позната гусара: браће Орука и Хајрудина Барбаросе. Овај потез обележава почетак раздобља сукоба између Шпаније и Османског царства о влашћу над подручјима Магреба и уопште западног дела Средоземља. 1534. године Хаијр ад-Дин осваја град Тунис, али је присиљен на бег, након што су град освојили Шпанци Карла V. Османска влада тада одлучује да прибави флоту која јој недостаје. 1560. године Драгут осваја Ђербу те 35 година касније град Тунис коначно освајају Турци. 1575. године Тунис постаје покрајина у Османском царству, али управитељи већином живе одсечени у лукама, док Бедуини живе у осталим подручјима. Освајање унутрашњости постижу тек Али-бег и Хамуда-бег. Град Тунис, као и Алжир и Триполи, за хришћане постају „барбарескна краљевства”. Крајем турске управе, 1590. године 4000 јањичара из града Туниса на чело државе постављају дега те по његовим наредбама бега који је задужен за контролу територије и сакупљање пореза. Убрзо бег постаје главна личност намесништва уз пашу, који има почасну улогу изасланика османског султана, до те мјере да је 1612. године, Мурат I основао беговску династију. У то време, због повећања аутономије смањује се султанова финансијска подршка и повећавају се гусарске активности. 1705. године на власт долазе Хусеинитски бегови за време којих је држава још увек била османски вазал, али је у стварности функционисала као независна држава и султану није плаћан данак, него су се слали дарови у Истанбул. У исто време догађа се премештај трговине на Атлантик, а и лоше беговско водство изазива финансијско гушење овог подручја којег све више и више прижељкују Европљани. Протекторат и национална борба Тунис је постао важна стратешка тачка за контролу западног и источног Средоземља. Тако је постао предмет надметања између Француске и Италије. Француска је желела да осигура своје алжирске поседе и да спречи Италију у угрожавању француских интереса у Египту и Леванту те преузимању контроле над приступом источном Средоземљу. Вође тада младог Италијанског краљевства желе да прошире своју колонијалну политику на ово подручје, на којем би већина европске мањине били Италијани. 1869. године Тунис је прогласио банкрот те су француски, италијански и британски изасланици преузели контролу над привредом. Под изговором да је војска Туниса прешла алжирску границу, 1881. године француске трупе упадају у Тунис и за три недеље без отпора улазе у град Тунис. Сандок-бег без покушаја отпора, пристао је на потписивање Споразума у Барду којим је Тунис постао француски протекторат. 1883. године, након обуздавања побуне племена, Французи поверавају организацију овог подручја резиденталном генералу Полу Камбону. После раздобља војне управе, цивилни управитељи из Алжира преузимају улогу локалних каида. Земљу обухватају темељне промене на свим подручјима: добија железничку, путну и лучку инфраструктуру, док је циљ колонизације израбљивање ресурса земље. Тако је започело израбљивање рудних богатстава те су вршене велике инвестиције у механизирану пољопривреду с великим приносима. Убрзани развој привреде доводи до стварања грађанског реформизма, националистичког врења и повећане осетљивости аутохтоног становништва. Покрет народног ослобођења почиње с интелектуалцима на факултету Садики па онда у Француској: група Млади Тунишани окупља се око Али Бах Хамбе и Бехира Сфара. 1911. године, у време италијанско-турског рата, у граду Тунису започела је побуна, чиме су започеле активности покрета који је наишао на тежак отпор. После Првог светског рата, 1920. године, оснива се странка Дестур која обнавља националистички покрет, којег од тад тресу хапшења и егзили. Криза 1930-их година те политичке промене у Француској и Европи доприносе стварању нових политичких, културних, спортских и других организација. Због ових нових промена, Хабиб Бургиба уз помоћ истомишљеника као: Махмуд Матери, Тахар Сфар и Бахри Гуига, напуштају Дестур и 1934. године, оснивају Нео-Дестур. Власти протектората свим могућим средствима покушавају очувати успостављени ред: вође Нео-Дестура депортоване су на југ земље а ослобођени за време владе Леона Блума који започиње преговоре. Крвави инциденти 1938. године поновно резултују хапшењима вођа Нео-Дестур и са проглашавањем опсадног стања. За време Другог светског рата, у Тунису се збивају прве заједничке операције америчке и британске војске, 1942. и 1943. године. Главнина британске војске, под заповедништвом генерала Бернарда Монтгомерија, почела је напредовати из Либије, после победе у бици код Ел Аламејна у смеру јужног Туниса (Маретска линија), док су снаге САД и других савезника напредовале са запада, након искрцавања у Алжиру и Мароку (Операција Бакља). Будући да је Немачка тад била заузета битком код Стаљинграда, ратни поход у Тунису не сматра се великим догађајем, али је имао важне резултате: отворио је Савезницима пут према Сицилији и Италији. Овај сукоб зауставља акције националиста, док се покрет крајем 1940-их снажно појачава. Како би се канализовале тежње националиста, после немачке окупације земље уклоњен је Монцеф-бег због колаборације с режимом из Вишија и постављен је његов рођак Ламине-бег. Године 1950, Ламине-бег оснива владу у којој учествује главни секретар Нео-Дестура. Нова монархија није задовољила Бургибу, који води оружани устанак, али је поновно заустављен 1952. године. 1954. године долази до великих промена доласком Пјера Мендеса Франсеа на чело француске владе па је Француска одлучила да преговара с националистима. У говору у Картагини Мендес Франсе пристаје на споразум о аутономији који је потписан с Тахаром ибн Амаром. 1956. године протоколом је укинут Споразум у Барду и призната је независност Туниса. Независни Тунис Нео-Дестур на изборима 1956. године осваја 95% гласова. Бургиба долази на чело владе и уништава опозицију Салаха ибн Јусефа, уклања Ламин-бега и 1957. године, проглашава републику, чији је он постао први председник. Поставља режим који настоји у исто време бити модеран (лаикизација у образовању, укидање старих религијских правила итд.), либералан (признавање основних слобода) и социјалистички (аграрна реформа и планска привреда). Односи с Француском били су у почетку тешки, 1961. године избила је Бизертска криза (последња француска војна база у Тунису која је на крају евакуисана). У првим годинама независности ова је политика изазвала незадовољство. Нова национализација земљишта, 1964. године, изазива суспензију финансијске помоћи од Француске када је и снажно пала вредност туниског динара. Поновно изабраног Бургибу су снажно критиковале остале арапске државе, због умерене политике према Израелу и палестинском питању. Укинути су дипломатски односи с Египтом 1967. и са Сиријом 1968. године. Погоршавање односа између Дестуријанске социјалистичке партије (ПСД) и Туниског општег синдиката рада (УГТТ) резултовали су хапшењем и осуђивањем Хабиба Ахура, главног секретара синдиката 1966. Пројект убрзања аграрне реформе узроковао је опште незадовољство. 1969. године, министар задужен за тај пројект, Ахмед ибн Салах, смењен је и искључен из странке. После поновног избора Бургибе, премијер Бахи Ладхам завршава аграрну реформу, повећава плате радницима и снижава цене. На конгресу ПСД-а јачају либерали, али су изоловани од политичког деловања. Њихов предводник, министар унутрашњих послова Ахмед Местири, искључен је из странке 1972. 1974. године, Бургиба и пуковник Моамер Гадафи, одлучују спојити Тунис и Либију. Пројекат је укинут па је министар спољних послова Мохамед Масмуди избачен из владе. Изабран за доживотног председника ПСД-а, Боргиба одлучује да укине опозицију и уведе једностраначки режим. Бургиба је поново изабран за председника, а 1975. године проглашен је за доживотног предсједника. Иза тога су следиле многе кризе, једна за другом. УГТТ 1978, проглашава општи штрајк, који је прерастао у побуну коју је брутално угушила војска. Главне вође синдиката ухапшене су, а Ахур је осуђен на 10 година присилног рада. Због опште претње вође УГТТ-а амнестиране су (осим Ибн Салаха) те је на конгресу ПСД-а (1981) Бургиба признао синдикатима право на аутономију и развој према вишестраначком режиму. Ипак, велики раст цена основних намирница изазива више штрајкова почетком 1984. године. Проглашен „здравствено неспособним”, председник Бургиба 7. новембра 1987. смењен је у складу с уставом те га је заменио премијер Зин ел Абидин ибн Али. ПСД доживљава велике структуралне промене и постаје РЦД те се укида опција доживотног председника. 2. априла 1989. године Ибн Али изабран је за председника те РЦД добија готово сва места у парламенту. У каснијем раздобљу догодили су се неки тешки инциденти, 8. маја 1991. на универзитетском кампусу у граду Тунису убијена су два студента. 22. маја откривен је план исламистичке организације Енахда о атентату на председника Ибн Алија. Петорица одговорних за крвави напад 17. фебруара на РЦД у средишту града Туниса погубљени су 9. октобра. 1992. године распуштена је Туниска лига за људска права те је у два судска процеса осуђено 279 исламиста за заверу из 1991. године. Главни вође Енахде, од којих су неки избегли, осуђени су на доживотни затвор. Након тога следила је либерализација привреде те се догодио велики економски процват. Ибн Али поново је изабран 1994. године и повећао је своју улогу у држави и наставио оштро одговарати на исламистичке претње. Промена изборног закона омогућила је опозиционим странкама заседање у парламенту, али на локалним изборима 1995. године опозиција је у целој земљи освојила само 6 од 4090 места. Ибн Али поново је изабран 1999. и 2004. године (након уставне промене). Свргнут је са власти током масовних демонстрација 2011. године. Политика Унутрашња политика Председник Туниса бира се сваких пет година на општим председничким изборима и по тренутним законима може бити изабран неограничен број пута уз услов да има мање од 75 година. Дугогодишњи председник Туниса Зин ал Абидин ибн Али на то је место дошао 1987. године а свргнут је са власти током масовних демонстрација почетком 2011. године. Тунис је пре њега, имао само још једног председника — Хабиба Бургибу (1957—1987) са следећим премијерима: Бахи Ладхам, Хеди Нуира, Мохамед Мзали, Рашид Сфар. Премијери Ибн Алија су били Хеди Бакуш, Хамед Каруи и Мохамед Гануши. Након свргнућа Ибн Алија на челу државе се налази вршилац дужности председника Фуад Мебаза. Законодавна власт, која је дводомна од 2002. године, састоји се од доњег дома (Дом заступника) са 189 заступника и горњег дома (Дом саветника) који је с радом почео 2005. са 112 чланова. Тренутни устав проглашен је 1959. године, три године после достизања независности. Мењан је два пута: 1988, како би се ограничио број председничких мандата на 3 (после је Бургиба проглашен за доживотног председника) и 2002. на темељу референдума који је одржан исте године: ова промена укида ограничење председничких мандата, одређује највишу старосну доб коју може имати председнички кандидат, поставља законски имунитет председника (током и после истека његових дужности) и установљава дводомну скупштину. РЦД, тренутна странка на власти током 25 година била је једина легална странка — у време када је носила име ПСД. И данас та странка доминира политичким животом Туниса с више од 2 милиона регистрованих чланова. На политичкој сцени Туниса тренутно се налази шест странака који чини опозицију, за коју је резервисано 20% од 182 заступничка места у Дому заступника. Недостатак политичке транспарентности, слаба слобода изражавања и цензура (поготово у штампи и бројним интернет страницама) чињенице су због којих је туниску политичку ситуацију тешко одредити. Бројне међународне невладине организације указују на нарушавање људских права, поготово слободе изражавања, политичких заробљеника, уплитање законодавне власти у судску, затворским условима и малтретирању политичких неистомишљеника. Спољна политика Први туниски председник, Хабиб Бургиба, током Хладног рата изабрао је страну несврстаних те је одржавао блиске везе с Европом и САД. Његов наследник, Зин ал Абидин ибн Али, такође је одржавао добре везе Туниса са Западом и активније је учествовао у односима с арапским и афричким земљама. Неизвесно је у ком правцу ће се кретати спољна политика Туниса након смене Ибн Алија. Тунис материјално помаже Палестини и друге арапске и муслиманске земље у кризи, као нпр. Либан, након израелске инвазије 2006. и Индонезију, након цунамија 2004. Од 1958. Тунис је члан Арапске лиге и једна је од земаља оснивачица Организације афричког јединства, којом је председавао од 1994. до 1995. и учествовао у оснивању Афричке уније 2002. године. Тунис такође подупире развој Магрепшке уније, која укључује и Алжир, Мароко, Мауританију и Либију. Развој ове уније још увек је ограничен, због напетости између Алжира и Марока у погледу Западне Сахаре. 2001. године Тунис је приступио Заједници сахело-сахарских држава, а у 2003. години удомљује седиште Афричке банке за развој. Тунис је већ дуго времена заговарач умерене струје у питању Блиског истока: Бургиба је први арапски званичник који је признао Израел у говору у Јерихону, 1965. У држави се налазило седиште Арапске лиге од 1979. до 1989. и седиште ПОО-а од 1982. до 1993. (све до пресељења у окупиране територије, иако је један део још остао у Тунису. Тунис има улогу посредника у овом сукобу, прва је арапска држава која је примила израелску делегацију (1993) и отворила представништво у Израелу, све до почетка Друге интифаде, 2000. године. Углављен између Алжира и Либије, Тунис настоји да одржава добре односе са суседним државама, упркос повременим напетостима. Тунис и Алжир 1993. године решили су граничне проблеме и започели су изградњу гасовода преко Средоземног мора у Италију. Такође је потписан и споразум с Алжиром о раздвајању поморске границе између две земље. Односи с другом суседном земљом мало су тежи, почевши од туниског отказивања споразума о оснивању Туниско-либијске уније, 1974. године. Дипломатски односи нарушени су између 1976. и 1977. и поновно 1980. године, када су либијски потпомогнути побуњеници покушали преузети град Гафсу. 1982. године Међународни суд правде донео је одлуку о употреби континенталног шелфа (богатог нафтом) у корист Либије. Односи су се поново затегнули 1985. године америчким војним претњама а поново су нормализовани 1987. године. Иако је Тунис подржао санкције УН-а Либији, након чега су следили амерички ваздушни напади, Тунис је одржао релативно добре односе с том земљом. Након што су Либији укинуте санкције 2003. године, она је поновно постала велики трговачки партнер Тунису. Ипак, две земље и даље имају нерешене несугласице у питању морске границе. Тунис активно учествује у Медитеранском форуму, који је 2005. одржан у тој земљи и прва је медитеранска земља која је потписала трговачки договор са ЕУ. Са својим најближим европским суседом, Малтом, Тунис тренутно договара искоришћавању нафте на морском подручју између две земље. Туниска спољна политика није ограничена само на регионална питања. На састанку Генералне скупштине УН-а 1999. године председник Ибн Али позвао је на стварање Светског солидарног фонда (инспирисан Фондом националне солидарности у Тунису) који би помогао у борби против сиромаштва у најкритичнијим подручјима на свету. Савет је 2002. године одобрио тај предлог. Административна подела Туниска Република је подељена на 24 гувернората или вилајета (, ) који носе имена својих главних места: На челу сваке ове управне јединице налази се гувернер или валија (, ) ког именује председник државе. У извршавању својих дужности, њима помажу: локално веће за развој рурално веће комитет четврти Уз гувернере постоје и Регионални савети тј. саветници, чији је задатак ближе бављење привредом, социјалним и културним питањима гувернората. Они се брину за односе гувернората и државе у изградњи неких државно важних пројеката, њиховог финансирања и сл. Правосуђе Туниски правни систем инспирисан је француским, како у погледу поделе (јавно и приватно), тако и у погледу структуре. Иако мењан више пута, туниски устав гарантује следећа основна права: Независност правосуђа (чл. 65): Према овом члану, судство и судије уживају потпуну независност. У стварности, на туниско правосуђе и даље утиче извршна власт. Као Шеф високог већа магистрата, председник, у веће, декретом одређује магистрате, тј. чланове. Гаранција основних принципа права, као претпостављање невиности (чл. 12), неретроактивност закона (чл. 13), неповредивост дома, слобода кретања и слобода мишљења, изражавања, издавања, окупљања и удруживања. Ова права могу бити ограничена ако је тиме угрожена сигурност државе (чл. 8—10). Правосудни систем одређен је законом о правној организацији из 1967. и законом о кажњавању из 1968. године. Правосудни систем састоји се од два велика дела: цивилне надлежности (обичне, кажњиве и посебне) која је под управом министарства правосуђа и посебне надлежности (Високи суд, Војни суд итд.). Становништво Иако се већина Тунишана (98%) изјашњава као Арапи, већина су берберског порекла: мање од 20% њихове генетске структуре изворно је с Блиског истока. Тако да су Бербери, који представљају значајну мањину у Мароку и Алжиру, врло многобројни у Тунису. Многе друге цивилизације су такође оставиле свој траг на Тунишанима: Феничани, Римљани, Вандали из Немачке, Арапи, Турци и на крају Французи. Овде се населило и пуно Маура и Јевреја који су побегли из Шпаније крајем 15. века. Већина Тунишана (98% становништва) су муслимани сунити (меликити). Врло јака јеврејска популација, која овде постоји већ 2.000 година, на југу Ђербе, данас се свела на врло малобројну групу која већином живи у подручју града Туниса. Такође постоји и малобројна заједница Хришћана. Становништво Туниса годишње се повећава стопом од 1,08% а стопа урбанизације је 2003. године била 63,3%. Тунис је такође и земља с врло високом стопом емиграције: број Тунишана у иностранству досеже бројку од 885.000 људи. 83% њих живи у Европи, а од тога 511.000 у Француској. Привреда Између 1956. и 1960, влада је, како би осигурала контролу над кључним секторима, преузела банкарски сектор и национализовала предузећа са подручја транспорта о производње електричне енергије, природног гаса и воде. У то исто време, 1958. године, туниски динар је постао службена валута. Повећање важности Туниског општег синдиката рада (УГТТ) повео је земљу према усвојењу социјализма. Главни задаци тада су били: „деколонизација привреде”, побољшање животног стандарда, смањење зависности од страног капитала и стварање националног тржишта. 1964. године Туниска народна скупштина објавила је декрет о извлашћењу земље у страном власништву како би основала 300 државних фарми. Овај је експеримент пропао и укинут је 1969. године, након извештаја Светске банке о дефициту у државним предузећима. Доласком Хедија Нуире на чело владе, држава се повлачи из индустријског сектора, чиме га отвара за приватне инвестиције. У стварности, Тунис је наставио да субвенционише цене, финансијски сектор био је потпуно под управом владе и привреда се заштићивала високом царинском политиком и ограничавању увоза. Туниска привреда значајно је профитирала захваљујући двема енергетским кризама, које су подигле цене нафте и фосфата и захваљујући повећању пољопривредне производње и туризма. Ипак, Тунис је остао ограничен ценама нафте и спољним дугом и немогућности производње конкурентних производа. Недостатак улагања државе у инфраструктуру још увек спречава раст приватних инвестиција. Између 1985. и 1986. порасле су друштвене тензије па је УГТТ организовао више штрајкова и демонстрација против повећања незапослености и политике плата. Као последица, влада је договорила споразум с Међународним монетарним фондом о програму економских реформи. У року од 18 месеци, стабилизоване су спољне и унутрашње неједнакости, спољни дуг остао је на разумном нивоу и постигнут је раст БДП-а од 4,3%. Почетком 1980-их, влада је такође размишљала и о приватизацији државних предузећа да би смањила спољни дуг. Разматране су били сектори туризма, грађевинарства, индустрије текстила, пољопривреде и риболова и механике и електротехнике. Влада је почела да охрабрује лакшу индустрију за производњу усмерену извозу оснивањем слободних трговинских зона. Данас Тунис има врло разнолику привреду. Главну сектори су: пољопривреда (маслине, маслиново уље, агруми, житарице и бадеми), индустрија (текстил, обућа и аутомобилски делови), туризам и рударство (фосфати, гвожђе и нафта). У задњих 30 година бележи се значајан пад пољопривредне производње за властите потребе, тако је таква производња са 25% 1975. године пала на мање од 2% 2000. године. Оваква производња још је значајна у неким руралним срединама (маслиново уље, јаја, млеко, перад и одређено воће и поврће). На подручју индустрије смањује се умешаност владе с повећањем приватног власништва, поједностављује се порезни систем и пажљиво се поступа с јавним дугом (буџетски дефицит од 2,6% БДП-а 2004. године). Укупно гледајући, просечни раст БДП-а од 5% 1987. досегао је 5,8% 2004. године. БДП је према проценама из 2012. године порастао на 105,347 милијарди долара. процена из Овај пораст Тунис дугује највише расту туристичког и трговачког сектора. Стопа инфлације релативно је мала (2,9% 2005. године), али је стопа незапослености још релативно велика. Плате су поприлично сличне платама у другим земљама у развоју, просечан туниски радник зарађује између 115 и 130 евра месечно (за недељни рад од 40 до 48 сати). Тунис је прва медитеранска земља која је потписала споразум о слободној трговини с Европском унијом (1995). Споразум је ступио на снагу 1998. године. По овом споразуму, Тунис и Европска унија 2008. године стварају слободну трговинску зону. Тада ће Тунис имати сличан однос с ЕУ као Норвешка или Исланд. Иако је БДП по становнику нижи од скоро свих европских земаља, Тунис спада међу најбогатије земље Африке. Саобраћај У Тунису се налази седам међународних ваздушних лука, али најважније транспортно средство у земљи је железница. Железничка мрежа састоји се од 1905 km пруге и 200 станица. Путна мрежа је дуга 18.997 -{km}- и повезује разне регије земље, као и суседне државе, Либију и Алжир. Култура Туниску културу обогаћује 3.000 година стара историја и на њој се могу наћи трагови пунске, арапске, турске, афричке, европске и исламске културе, као и бројни утицаји династија које су владале земљом. Историјска места (амфитеатар у Ел Џему, музеји (Национални музеј у Бардоу), градска архитектура (Сиди Бу Саид с арапско-андалушким утицајем), кухиња (француски багети, сиреви и кроасани, као и италијанске тестенине) и музика, сведоче о мешању разних медитеранских култура. Језици Од свих земаља у Магребу Тунис је језично најхомогенији. Језици који се говоре у Тунису јесу туниски арапски (матерњи језик већине становништва који је настао из књижевног арапског и нема службени статус) и књижевни арапски (службени језик који се учи од предшколског образовања). Веома велики број Тунишана говори француски (језик културе који се учи од основне школе), а често се у основној школи предаје и енглески. У средњој школи обавезно је учење четвртог језика, а у избору су: немачки, шпански, италијански, руски и кинески. У Ђерби и неколико других регија на југу земље могу се наћи говорници берберских дијалеката шелха и нафуси. Образовање је бесплатно и обавезно за сву децу до 16 година. Стопа неписмености у земљи 2004. године била је 22,9%. Стопа образовања деце од 6 година била је 99%, једнака и за дечаке и девојчице. Кинематографија Иако је туниска кинематографија релативно млада, филмови као -{Halfaouine, l'enfant des terrasses}- и -{Un été à la Goulette de Férid Boughedir}-, редитеља Ферида Бухедира, добили су бројне међународне награде. Дани картагинске кинематографије (-{Les Journées cinématographiques de Carthage}- или -{JCC}-) најстарији је филмски фестивал међу земљама у развоју. Туниска кинематографија, као и пејзаж земље, привлаче и бројне стране продукције, па су тако у Тунису снимани Звездани ратови, Пирати, Енглески пацијент итд. Књижевност Туниска књижевност постоји у два облика: она на арапском и она на француском језику. Арапска књижевност у овим просторима постоји још од 7. века, доласком арапске цивилизације у регију. Туниска књижевност на француском језику почела је оснивањем протектората 1881. године. Упркос богатој књижевној историји, национална продукција врло је слаба: само око 120 књига на арапском, укључујући све жанрове, изашло је 2000. године. Неки од најпознатијих туниских писаца су Абоул-Каацем Ешеби, Монцеф Хашем и Махмуд Месади. Музика Туниска музика највише је подложна утицајима арапско-андалушке, арапске и западњачке музике. Најпознатији туниски музички жанр је малуф. Класична арапска музика свира се с традиционалним инструментима као дарбука и уд и са инструментима специфичним за Тунис, као мезуед. Међу познатије туниске певаче спадају Шеик Ел Африт, Мохамед Јамуси и Хабиба Мсика. Познати су и музичари као Ануар Брахем или Амина Срарфи. Врло је популарна и музика из других арапских земаља, као Египат, Либан или Сирија. У новије време велику популарност стекла је и западњачка музика, па тако постоји мноштво група и фестивала рока, хип хопа, регеа и џеза. Фестивали Годишње се у земљи одржава мноштво међународних, националних и локалних фестивала. Већином доминирају музички и позоришни фестивали. Неки од тих фестивала имају прилично широку тематику, као нпр. Картагински фестивал, док су други врло специфични, као нпр. Фестивал уметности од пластике у Махресу или Табарка Џез Фестивал. Уметнички занати Тунис је познат по својим уметничким занатском производима: Грнчарство и керамика: Обликовање и декорација ових производа још се обављају на старински начин. Најчешћи мотиви су линије, тачке, крстови и сл. Најпознатији су примерци из Гелале. Теписи: Уметност израде тепиха датира још из османског времена. Ношње: Још почетком 20. века свака је регија имала своју властиту ношњу. Данас се традиционална ношња одева само за свечане церемоније и венчања. Јеба је најтрадиционалнија ношња која покрива цело тело, а разликују се по квалитету материјала, као и по боји. Мозаици: У Тунису се налази највећи број античких мозаика у свету. Ова се уметност развила још у римско доба, а највећи мах узела је од 2. века. Овде се по њиховој изради може говорити о афричкој школи. Папуче: Уопште мушке папуче су у природној боји коже. Женске папуче обично су проткане свилом, памуком, златом и сребром, са цветним мотивима или знаковима полумјесеца. Радови од гвожђа: Тунишани свој обичај декорације врата с кованим гвожђем дугују Андалужанима. Врата су обично плава, а таква се декорација ставља и на прозоре и отворе за ваздух на кухињама и купаоницама. Како би сачували интимност дома, врата су рађена само с маленим отворима за гледање на улицу. Туниска кухиња Туниска кухиња богата је и разнолика и помало се разликује од кухиња других држава у Магребу. Базира се на поврћу, овчијем и говеђем месу (у неким регијама и камиљем месу), риби (на обалним подручјима) и тестенинама. Багети се такође често конзумирају уз јела. Најпопуларније јело су шпагети или макароне које се послужују с умаком од парадајза. Обичаји и традиција Шешија Шешија (-{chéchia}-) облик је покривача за главу од црвеног флица које покрива лице. Још увек се може видети на неким мушкарцима, иако је стил одевања у земљи данас сличан оном на западу. Шиша Шиша је у арапским земљама, па тако и у Тунису, традиционално средство за пушење томбака кроз цев из посуде с водом. Томбак је биљка врло слична дувану. Жар се прекрива избушеном алуминијском фолијом над којом се налази ужарени дрвени угаљ. Друштвени живот Иако некад номади који су били привезани за једно племе, Тунишани данас одржавају богати друштвени живот у заједници. Два места у томе имају практично симболичку улогу: турска купатила и кафићи. Будући да су некад купаонице у кућама биле малобројне, јавна купатила су имала велики значај. Купатила су такође некада била једина места на које су жене могле ићи да се друже са другим женама, без надзора мушкараца. Мушкарци су већином ишли у купатила ујутро да би могли причати с пријатељима. Данас се смањила хигијенска улога оваквих места и више имају друштвену улогу. Кафићи су традиционална окупљалишта за мушкарце, где се пије кафа или чај од менте (никад алкохол), пуши шиша или цигарете и играју домине. Странкиње се могу видети у кафићима, али ретко Тунишанке. Џамије су такође важно место сусрета. Биле су такође и место сусретања бораца за слободу током 1950-их. Религија Туниса Становништво Туниса чини 99% муслимана. Остало чине хришћани. Керуан је свети град за многе муслимане, и многи муслимани сунити га сматрају четвртим најсветијим градом за ислам, после Меке, Медине и Јерусалима, и најсветијим градом Магреба. Галерија Референце Спољашње везе Тунис Председник Туниса Влада Туниса Парламент Туниса Вести из Туниса Државе у Африци


text: Tribina "Banatska republika 1918. godine" 29. novembra u klubu "Tribina mladih" - Kulturni centar Novog Sada - Културни центар Новог Сада 29.11.2019 - 29.11.2019 access_time 18:00 Трибина "Банатска република 1918. године" 29. новембра у клубу "Трибина младих" Трибина "Банатска република 1918. године" биће одржана у петак, 29. новембра у 18 часова у клубу "Трибина младих" Културног центра Новог Сада. Аутор и предавач је др Милош Савин, историчар. Циљ овог предавања је да осветли феномен Банатске републике, која је настала у интерегнуму крајем Првог светског рата. На челу ове краткотрајне творевине налазио се др Ото Рот, експонент десних социјалдемократских кругова из Темишвара.


text: Ове године наша школа учествовала је на 9. јубиларном такмичењу младих глумаца Театар од снова које организује ОШ "Бранко Радичевићˮ из Лугавчине. Наша школа представила се изванредном представом Златка Грушановића Орфеј и Еуридика која на комичан начин дочарава живот глумаца у позоришту, потешкоће редитеља, а уједно нас подсећа и на грчку митологију. Наши добро познати глумци вредно су се припремали за ово такмичење, а међу њима су били: Катарина Глишић (6/2) као Еуридика, Михајло Васић (5/1) као Орфеј, Миленковић Стеван (5/1) у улози нервозног редитеља, његова сестра близнакиња Миленковић Ивана (5/1) као превозник мртвих Харон; Дејана Јовановић (7/1) као Персефона, МихајлоТрајковић (7/3) као Сизиф, Лука Симијоновић (7/3) као Тантал и Матеја Арсић (7/2) као Иксион. Жири је посебно похвалио костиме које су ученици радили заједно са својим наставником ликовне културе. Сви су активно учествовали у процесу стварања и реализације представе, и на тај начин својим идејама и сугестијама допринели стварању једног изузетног глумачког остварења. Поносни смо на наше младе глумце јер је ово јединствена прилика да искажу своје многобројне таленте које стварање позоришне представе обједињује. Неке од њих почеци глумачке каријере у школској клупи можда једног дана однесу и на велику позоришну сцену. Зашто да не!


text: У науци, термин природна наука се односи на рационални приступ изучавању универзума, односно повиновање правилима или законима почетка природе. Термин природна наука се такође користи да би се одвојила она поља науке, која користе научни метод за проучавање природе од друштвених наука, које користе научни метод за проучавања људског понашања и друштва, и од формалних наука, као што су математика која је дуго припадала природним наукама и логика, које користе другачију методологију. Природне науке су: Астрономија Биологија Науке о Земљи Физика Физичка хемија Хемија Спољашње везе


text: 8. октобар (8.10.) је 281. дан у години по грегоријанском календару (282. у преступној години). До краја године има још 84 дана. Догађаји 316 — Римски император Лициније је поражен бици код Цибале од свог савладара Константина. 451 — Започео је са заседањем Халкедонски сабор, на коме је осуђена Еутихова доктрина монофизитства и усвојен Халкедонски симбол вере. 1789 — Аустријска војска под командом фелдмаршала Ернста Гидеона фон Лаудина је освојила Београд од турака после вишенедељне опсаде. 1856 — Велика Британија почела Други опијумски рат против Кине, у ком јој се придружила и Француска. Када су 1857. англо-француске трупе заузеле Кантон, Кина капитулирала и потписала мир у Тјенцину. 1871 — У Чикагу избио велик пожар који је, према легенди, почео у једној штали када је крава ритајући се оборила керозинску лампу на гомилу сламе и струготине. У пожару који је трајао три дана погинуло око 300 људи, а око 90.000 остало без својих кућа. 1912 — Црна Гора објавила рат Турској и истог дана напала турске положаје код Скадра, чиме је почео Први балкански рат. 1953 — Велика Британија и САД повукле своје трупе из Слободне Територије Трста и предале Италији цивилну управу у зони „А“. То је изазвало кризу у југословенско-италијанским односима, која је решена Лондонским споразумом 5. октобра 1955. 1954 — Војне снаге Северног Вијетнама ушле у главни град Ханој. 1970 — Нобелову награду за књижевност добио руски писац Александар Исајевич Солжењицин. 1975 — Жестоки окршаји у Бејруту и северном Либану однели најмање 25 живота и прекинули последње примирје постигнуто између зараћених хришћана и муслимана. 1991 — После истека тромесечног брионског мораторијума Словенија и Хрватска потврдиле своју самосталност и независност од Југославије. 1992 — Почиње шаховски турнир у Тилбургу, Холандија. 1993 — Уједињене нације укинуле санкције Јужној Африци уведене 1960. због политике апартхејда коју су спроводиле тадашње власти. 1998 — Савет НАТО усвојио „детаљан оперативан план за ваздушне ударе у фазама“ на Косову. Председнику Југославије Слободану Милошевићу дат рок од 24 часа да испуни захтеве из резолуције УН. Влада Србије донела Уредбу о посебним мерама у условима оружаних претњи НАТО. 1999 — Инаугуралном церемонијом у прес-центру КФОР, свечаној сали некадашњег спортског центра „Боро и Рамиз“ у центру Приштине, функцију команданта међународних снага на Косову преузео немачки генерал Клаус Рајнхарт. 2001 — Најмање 114 људи погинуло када је авион компаније САС ударио у један мали авион на аеродрому Линате у Милану. 2008 — Хашки трибунал правоснажно осудио бившег предсједника РСК Милана Мартића на 35 година затвора због злочина над несрбима у Книнској крајини, западној Босни и Загребу 1991 — 1995. године. 2015 — У фудбалском мечу, Србија као гост савладала Албанију резултатом 2:0. 2021 — Terorizam: Најмање 100 особа је погинуло или је рањено у снажној експлозији у шиитској џамији на северу Авганистана у граду Кадузу. Рођења 1747 — Жан Ребел, француски адвокат, дипломата и политичар. (прем. 1807) 1807 — Харијет Тејлор Мил, британска филозофкиња, књижевница и борац за женска права. (прем. 1858) 1818 — Џон Реган, амерички политичар. (прем. 1905) 1836 — Димитрије Нешић, српски математичар. (прем. 1904) 1864 — Бранислав Нушић, српски и југословенски комедиограф. (прем. 1938) 1872 — Мери Пенингтон, америчка хемичарка. (прем. 1952) 1873 — Ејнар Херцшпрунг, дански хемичар и астроном. (прем. 1967) 1883 — Ото Варбург, немачки биохемичар и физиолог. (прем. 1971) 1884 — Валтер фон Рајхенау, немачки фелдмаршал. (прем. 1942) 1889 — Филип Тис, белгијски бициклиста. (прем. 1971) 1892 — Марина Цветајева, руска и совјетска песникиња и писац. (прем. 1941) 1894 — Ристо Стијовић, вајар, академик (прем. 1974) 1895 — Хуан Доминго Перон, аргентински државник. (прем. 1974) 1895 — Зог I од Албаније, краљ Албаније. (прем. 1961) 1920 — Френк Херберт, амерички писац. (прем. 1986) 1920 — Анте Гржетић, југословенски вајар. (прем. 1992) 1926 — Луиза Л. Хеј, америчка књижевница и мотивациона говорница. (прем. 2017) 1929 — Диди, бразилски фудбалер. (прем. 2001) 1931 — Драгослав Срејовић, српски археолог и академик. (прем. 1996) 1939 — Елвира Озолина, совјетска атлетичарка. 1941 — Џеси Џексон, амерички политичар и активиста за грађанска права. 1946 — Ханан Ашрави, палестинска активисткиња, правница и научница. 1948 — Клод Жад, француска глумица. (прем. 2006) 1948 — Џони Рамон, амерички музичар, најпознатији као гитариста групе -{Ramones}-. (прем. 2004) 1949 — Сигорни Вивер, америчка глумица. 1954 — Мајкл Дудиков, амерички глумац. 1960 — Рид Хејстингс, амерички бизнисмен, оснивач Нетфликса. 1967 — Примож Глиха, словеначки фудбалер. 1968 — Звонимир Бобан, хрватски фудбалер. 1968 — Лирој Торнхил, енглески музичар, ди-џеј и плесач, најпознатији као члан групе -{The Prodigy}-. 1969 — Џулија Ен, америчка порнографска глумица и плесачица. 1970 — Мет Дејмон, амерички глумац, продуцент и сценариста. 1972 — Станислав Варга, словачки фудбалер. 1974 — Зоран Заев, македонски политичар. 1974 — Коџи Мурофуши, јапански атлетичар. 1978 — Дарко Станић, српски рукометни голман. 1979 — Кристана Локен, америчка глумица и модел. 1982 — Милош Павловић, српски аутомобилиста. 1985 — Симоне Болели, италијански тенисер. 1985 — Бруно Марс, амерички музичар и музички продуцент. 1993 — Гарбиње Мугуруза, шпанска тенисерка. 1993 — Барбара Палвин, мађарски модел и глумица. 1997 — Бела Торн, америчка глумица, плесачица, певачица и модел. Смрти 705 — Абд ел Малик ибн Марван, омејадски калиф. (рођ. 705) 976 — Јелена Славна, хрватска краљица. 1354 — Кола ди Риенцо, римски трибун. (рођ. 1313) 1469 — Филипо Липи, фирентински сликар. (рођ. 1406) 1594 — Ишикава Гоемон, јапански одметник. (рођ. 1558) 1754 — Хенри Филдинг, енглески књижевник. (рођ. 1707) 1793 — Џон Хенкок, амерички трговац, државник и патриота. (рођ. 1737) 1803 — Виторио Алфијери, италијански писац. 1869 — Френклин Пирс, амерички политичар и председник САД. (рођ. 1804) 1895 — Мин, корејска краљица. 1967 — Паулина Лебл-Албала, српска књижевница, преводилац, књижевни критичар, књижевни теоретичар, професор књижевности. (рођ. 1891) 1967 — Клемент Ричард Атли, британски државник. (рођ. 1883) 1973 — Габријел Марсел, француски филозоф и писац. (рођ. 1889) 1982 — Филип Ноел-Бејкер, британски политичар, дипломата, хуманиста и спортиста. (рођ. 1889) 1992 — Вили Брант, канцелар Западне Немачке. (рођ. 1913) 2007 — Константин Андреу, грчки уметник. (рођ. 1917) 2018 — Негован Станковић, српски политичар. (рођ. 1960) Празници и дани сећања Српска православна црква данас прославља Преподобна Ефросинија Свети Сергеј Радоњешки


Quote: Јесам, двоумио сам се. Не видим у чему је проблем с тим. Мој пријатељу, кога су змије уједале тај се и од гуштера плаши. Тип је заиста рекао суву истину и то не спорим, али је био странац који се школовао на Харварду. Само погледај какве нам бриге задају ови домаћи властодршци школовани на западу, све го шпијун и издајник. Још и тај "факултет за хуманитарно право" (видим асоцирало те је на Кандићку, добро је) . Шта је сад то ког ђавола? Човјек говори чисту националистичку причу, али сјећаш ли се Вука Драшковића и његовог национализма из 1991. Пријетње турским барјактарима, његов антикомунизам... Сјећаш ли се Отпораша, са Његошевим сликама и четничким заставама? Куд ћеш већег национализма од тадашњег Вуковог и Отпорашког. Шта нам раде данас? Што се тиче текста не спорим чињенице али сумњам у "добре намјере", још увијек.


Зимска горња хаљина дуга до ниже кукова, са дугим рукавима, спреда отворена увек је од црног сукна са или без веза.


Нова Влада РС се мора посветити реформама - Мисли Добро Удружење грађана "Мисли добро" сматра да Влада Републике Српске у нови мандат мора ући с људима који могу, знају и желе да општи интерес ставе изнад страначког и да се на озбиљан начин посвете реформама како би почели да граде друштво за 21. вијек. Република Српска због миграција и негативног природног прираштаја сваке године има све мање становника, све израженији је негативан став људи према животу и будућности у Републици Српској и нова власт под хитно мора да почне да ствара политичку климу која ће народу пружити наду у живот на овим просторима. Образовање, здравство, јавна предузећа, привреда и јавна управа захтијевају озбиљне реформе, а свако даље одгађање системских мјера само ће убрзати негативне трендове, који су све израженији и који подстичу одлазак становништва са ових простора. Политичке разлике не смију бити препрека за развој Републике Српске. Неопходно је прекинути праксу да се свако другачије мишљење назива издајом, а подјела на патриоте и издајнике користи као средство политичког дисквалификовања. Дигнитет институцијама се мора вратити, како би оне, а не појединци и странке, имали ингеренције над процесима за које су надлежни. Тренутно повјерење у МУП Републике Српске и правосудне институције је на историјски ниском нивоу и под хитно се мора вратити вјера у ове, али и у остале институције с обзиром на то да се грађани осјећају све мање сигурним. Парламентарне политичке странке, без обзира на политичке разлике, морају постићи минимум сагласности у вези с промјенама које само уз потпуни консензус свих битних фактора у друштву могу да успију. Република Српска, њена будућа власт, мора да почне да ствара подстицајан и охрабрујући амбијент за људе како би своју будућност и перспективу видјели у Републици Српској. Мора се омогућити професионално функционисање средстава јавног информисања, вратити повјерење у систем који треба да ствара једнаке услове за све, али и заувијек напустити пракса партијског запошљавања и непотизма. Удружење "Мисли добро" ће у будућем времену, кроз ангaжман својих чланова, пријaтeља и добронамјерних грађана, радити на припреми рјешења и отварати широку расправу како бисмо уз заједнички ангажман струке, политике и свих заинтересованих дошли до најбољих рјешења.