text: Малезија (), савезна је уставна монархија у југоисточној Азији. Чини је тринаест савезних држава и три савезне територије, и простире се на површини од 330.803 km2. Јужно кинеско море дели Малезију на две области приближне величине, Западну Малезију и Источну Малезију (Малезијски Борнео). Западна Малезија има копнену границу са Тајландом а поморску са Сингапуром, Вијетнамом и Индонезијом. Источна Малезија има копнену границу са Брунејом и Индонезијом и поморску границу са Филипинима. Главни град Малезије је Куала Лумпур а седиште савезне владе је у Путраџаји. Према попису из 2010. године у Малезији је живело 28,33 милиона људи, од којих је 22,6 милиона живело у западном делу државе. У Малезији се налази Танџунг Пијај, најјужнија тачка континенталног дела Евроазије. Малезија спада међу седамнаест земаља са највећом разноврсношћу биљног и животињског света, уз велико присуство ендемских врста. Краљевства на подручју данашње Малезије у 18. веку су постала интересна сфера Британске империје. Након што су малајска краљевства постала британски протекторати основане су административне јединице познате као Британски поседи у Малаји (). Малајски део индокинеског полуострва је 1946. уједињен у Малајску унију. Малаја је 1948. реорганизована у Малајску Федерацију, а 31. августа 1957. постала је независна. Неколико година касније, 16. септембра 1963, Малаји су се прикључили Северни Борнео, Саравак, и Сингапур а држава је променила назив у Малезија. Непуне две године касније 1965, Сингапур је искључен из федерације. Мултиетничност и мултикултуралност има велики утицај на политику земље. Ислам је уставом дефинисан као државна религија док је слобода вероисповести зајамчена. Систем државне управе је у великој мери сличан британском а законодавство је засновано на англосаксонском праву. Шеф државе је краљ, познат као Јанг ди-Пертуан Агонг (). Он је изабрани монарх ког бирају владари девет малајских савезних држава на мандат од пет година. Шеф владе је премијер. Након стицања независности, економски показатељи Малезије су међу најбољима у Азији, са просечном годишњом стопом раста БДП-а од 6,5% током скоро педесет година. Привреда се традиционално ослања на природна богатства земље али развијају се и наука, туризам, трговина, и здравствени туризам. Данас Малезија спада међу новоиндустријализоване земље са тржишном привредом. По висини БДП-а је на трећем месту у југоисточној Азији, док је у свету је на 29. месту. Један је од оснивача АСЕАН-а, Самита источне Азије и Организације исламске сарадње, такође, чланица је АПЕК-а, Комонвелта нација, и Покрета несврстаних. Порекло имена Назив Малезија је комбинација речи Малај са латинским односно грчким суфиксом -sia/-σία. Малајска реч Мелају је вероватно настала од тамилских речи Малај и ур што значи планина односно град, земља. Древни индијски трговци су за Малајско полуострво користили реч Малајадвипа. Без обзира да ли је заиста овог порекла, вероватно је некада реч мелају или млају у малајском/јаванском језику означавала постепено убрзавање или трчање. Овај израз је примењен у описивању снажне речне струје реке Мелају на Суматри. Мелајско краљевство, које је постојало у 7. веку на Суматри, касније је вероватно узело ово име. Пре почетка европске колонизација, домороци су Малајско полуострво звали Танах Мелају тј. Малајска земља. Према расној класификацији немачког научника Јохана Фридриха Блуменбаха, домородачко становништво острвског дела југоисточне Азије припада малајској раси. Француски морепловац Жил Димон д'Ирвил је након експедиције по Океанији 1826. предложио Француском географском друштву () појмове Малезија, Микронезија и Меланезија, ради разликовања ових пацифичких култура и архипелага од постојећег термина Полинезија. Димон д'Ирвил је описао Малезију као област познату под именом Источне Индије. Енглески етнолог Џорџ Самјуел Виндзор Ерл је 1850. у Часопису о индијском архипелагу и источној Азији () предложио да се острва у југоисточној Азији назову Мелајунезија или Индунезија. У модерној терминологији, појам Малајци означава етнорелигијску групу аустронезијских народа која углавном живи на Малајском полуострву и деловима оближњих острва, међу којима је и источна обала Суматре, обала Борнеа, и мања острва која се налазе између ова два. Након стицања независности од Велике Британије 1957, држава је названа Малајска Федерација. Поред овог имена било је више предлога међу којима је и Лангкасука, по историјском краљевству из првог миленијума смештеном у горњем делу Малајског полуострва. Име Малезија је усвојено 1963. када су постојеће државе Малезијске федерације, заједно са Сингапуром, Северним Борнеом и Сараваком направиле нову федерацију. Географија Положај Малезија заузима површину од 329.847 km2, по чему је на 67. месту у свету. У Западној Малезији има копнену границу са Тајландом, док се у Источној Малезији граничи са Индонезијом и Брунејем. Са Сингапуром је повезана узаним уздигнутим путем и мостом. Поред тога, има поморску границу са Вијетнамом и Филипинима. Реке Перлис и Голок, као и Пагалајански канал већим делом чине природну границу према другим државама, док је део границе на мору предмет спора. Брунеј је практично енклава унутар Малезије, који савезна држава Саравак дели на два дела. Малезија је једина земља чија се територија простире на азијској копненој маси као и на малајском архипелагу. Танџунг Пијаи, смештен у јужној савезној држави Џохор, најјужнија је континентална тачка Азије. Малајски пролаз, смештен између Суматре и континенталног дела Малезије, један је од најважнијих трговачких пролаза на свету, с обзиром да се преко њега одвија 40% светске трговине. Геологија и рељеф Западна и Источна Малезија су одвојене Јужнокинеским морем. Континентални део Малезије обухвата око 40% територије земље, а карактерише га углавном планински рељеф, док се према истоку и западу протежу алувијалне равни. У правцу север-југ протеже се у дужини од око 740 km, док је у најширем делу у правцу исток-запад широк 322 km. У његовом средишњем делу налази се планински масив Титиванга, са највишим врхом Маунт Корбуом висине 2.183 метра, делом низа планинских венаца који се протежу јужно ка средишту полуострва. Ове планине имају густе шуме, и сачињене су углавном од гранита и других магматских стена. Добрим делом су еродирале, стварајући тиме крашке облике рељефа. Неке од важнијих река извиру на овим планинама. Обала полуострва је дуга 1.931 km, а равнице које га окружују су широке највише 50 km. Међутим, луке се налазе само на западној страни полуострва. Источна Малезија, на острву Борнео, има обалу дугу 2.607 km. Обухвата три физичко-географске целине: приобалну низију, брда и долине, и планине у унутрашњости територије. На северном делу се протеже планински венац Крокер,. У његовом саставу је Кинабалу, највиша планина у Малезији. Смештена је у Националном парку Кинабалу, који је под заштитом Унеска. Највиши делови овог планинског венца представљају природну границу између Малезије и Индонезије. На Сараваку се налази Национални парк Гунунг Мулу са бројним пећинама. Између ова два дела Малезије налазе се бројна острва, међу којима је највеће Банги. Воде Клима Клима у Малезији је екваторијална са карактеристичним монсунима на југозападу (од априла до октобра) и на североистоку (од октобра до фебруара). У појединим деловима планине спречавају продор монсуна, такође, околна мора могу да ублаже високе температуре. Влажност је обично висока, а просечна годишња количина падавина је око 2.500 литара. Клима у континенталном делу и на источном делу Малезије се разликује, јер на климу континенталном делу директно утичу ветрови са копна, док је на истоку присутнији утицај океана. Малезија има три климатске зоне: брда, низије, и приобаље. Флора и фауна Политика Малезија је савезна уставна монархија са изабраним краљем. Систем државне управе је веома сличан британском моделу, што је заоставштина колонијалне владавине Британаца. Поглавар државе има звање Јанг ди-Пертуан Агонг () тј. краљ. Краља бирају, на петогодишњи мандат, девет наследних владара малајских савезних држава; остале четири савезне државе, на чијем челу се налазе гувернери, не учествују у одабиру краља. Према неформалном договору функција краља се систематски ротира између девет савезних држава, а од јануара 2019. врши је Абдулах Султан Ахмад Шах, султан од Паханга. Од промена устава 1994. улога краља је углавном протоколарна, и огледа се у именовању министара и чланова горњег дома. Законодавна власт је подељена између законодавних тела на нивоу федерације и савезних држава. Дводомну савезну скупштину чине доњи представнички дом, и горњи дом тј. сенат. Представнички дом има 222 члана, изабрана по једнокружном већинском систему, на мандат од пет година. Сенат има 70 чланова са мандатом од три године, који могу да буду чланови у два сазива; 26 чланова сената делегирају скупштине 13 савезних држава а преостала 44 поставља краљ на предлог премијера. Свака савезна држава има једнодомну законодавну скупштину са члановима изабраним по већинском систему. На челу владâ савезних држава налазе се премијери, који су чланови скупштине савезне државе из већинске партије. У свим савезним државама са наследним владарима, премијер обавезно мора да буде Малајац ког именује премијер Малезије. Избори за скупштину се одржавају барем једном сваких пет година, последњи су одржани у мају 2013. године. На савезним изборима могу да учествују сви држављани Малезије старији од 21 године, као и на изборима за скупштине скоро свих савезних држава. Гласање није обавезно. Избори за савезну скупштину као и за скупштине савезних држава одржавају се истовремено, осим у случају савезне државе Саравак. Извршну власт има влада на челу са премијером. Премијер мора бити члан представничког дома, који према мишљењу краља предводи већину у скупштини. Влада је састављена од чланова оба дома скупштине. Актуелни премијер, Наџиб Разак, именован 2009, шести је председник владе Малезије. Малежански правни систем заснован је на англосаксонском праву. Највиши суд у земљи је савезни суд, а испод њега су апелациони и два виша суда, један у континенталном делу Малезије и један на малежанском Борнеу. Такође, у Малезији постоји посебан суд за случајеве који се односе на монархе. Смртна казна се изриче за злочине као што су убиства, тероризам и трговина наркотицима. Поред цивилних постоје и шеријатски судови, који спроводе шеријатске законе према муслиманима у областима породичног законодавства и вере. Раса представља важну улогу у политици а бројне политичке партије заступају припаднике само једне етничке групе. Државни пројекти оснаживања као што је Нова економска политика, и након ње Национална политика развоја, спроведени су са циљем побољшања положаја бумипутера (међу које спадају Малајци и домородачка племена за које се сматра да су првобитни становници Малезије) у односу на не-бумипутере тј. етничке Кинезе и Индусе. Овим програмом бумипутерама је дата предност при запошљавању, образовању, пословању, и приступу јефтинијем стамбеном простору и повољнијим кредитима. Међутим, то је проузроковало повећање међунационалног незадовољства. Тренутно се води дебата о секуларности малежанског друштва тј. да ли друштво треба да буде секуларно или да се држи исламских принципа. Као пример тога, Панмалежанска исламска партија је у законодавној скупштини Келантана усвојила законе исламског кривичног права али их је савезна влада поништила с образложењем да је кривично право у надлежности савезне владе. Спољни односи и војска Малезија је један од оснивача Асоцијације нација југоисточне Азије (АСЕАН) и Организације исламске сарадње, поред тога, чланица је бројних међународних организација као што су Уједињене нације, Азијско-пацифичке економске сарадње, Групе Д-8, и Покрета несврстаних. У прошлости је председавала АСЕАН-ом, Организацијом исламске сарадње и Покретом несврстаних. Такође је, као бивша британска колонија, чланица Комонвелта нација. Куала Лумпур је 2005. био домаћин првог Самита источне Азије. Спољна политика Малезије почива на принципу неутралности и одржавања добрих односа са свим државама, без обзира на њихово политичко уређење. Влада придаје велики значај безбедности и стабилности југоисточне Азије, и труди се да дубље развије односе са државама региона. Током историје, владе Малезије су се трудиле да представе земљу као напредну исламску нацију при том јачајући односе са другим исламским земљама. Једно од важних начела малежанске политике је национални суверенитет и право државе да самостално одлучује о унутрашњим стварима. Територијалне спорове влада решава на бројне начине, између осталог и на Међународном суду правде. Око острва Спратли спори се више држава у региону југоисточне Азије, док Кина полаже право на целокупно Јужнокинеско море. За разлику од својих суседа Вијетнама и Филипина, Малезија није долазила у сукоб са Кином. Брунеј и Малезија су 2009. објавили да престају са претензијама на територију једне и друге земље, и да ће решити спор око границе на мору. Филипини имају прикривене претензије према источном делу Сабаха. Захтеви Сингапура на поврат земљишта проузроковали су напетости између две земље, док са Индонезијом постоји спор око границе на мору. Малезија никада није признала Израел и нема никакве дипломатске односе са овом земљом. Пружа снажну подршку Држави Палестини, и позвала је на суђење Израелу пред Међународним судом правде због напада на Газу. Малежанске мировне снаге су присутне у Либану и у многим другим мировним мисијама Уједињених нација. Малежанске оружане снаге имају три рода: Краљевску малежанску морнарицу, Малежанску армију, и Краљевско малежанско ратно ваздухопловство. Војни рок није обавезан а за добровољну службу могу да се пријаве особе старије од 18 година. За војне сврхе држава издваја 1,5% БДП-а, и у њему је запослено 1,23% радно способних Малежана. Тренутно је Малезија у процесу ширења и модернизације сва три рода својих оружаних снага. Споразуми пет сила о одбрани () представљају регионалну безбедносну иницијативу која постоји скоро четрдесет година. Она укључује здружене војне вежбе Малезије, Сингапура, Аустралије, Новог Зеланда, и Уједињеног Краљевства. Поред тога Малезија обавља војне вежбе са Индонезијом. и Сједињеним Државама. Малезија и Филипини имају споразум о заједничким вежбама безбедносних снага с циљем обезбеђивања поморске границе и борбе против илегалне имиграције. Административна подела Малезија је федерација тринаест савезних држава и три савезне територије. Оне су смештене у двема областима, једанаест савезних држава и две савезне територије се налазе на континенталном делу Малезије, док су две савезне државе и једна савезна територија у Источној Малезији. Свака савезна држава је подељена на округе, који се даље деле на мукиме. У Сабаху и Сараваку окрузи су груписани у области. Управа над савезним државама је подељена између федералне и владе савезне државе, са различитим принадлежностима, а савезна влада има директну управу над савезним територијама. Нижи нивои власти су намењени локалним властима, где спадају градска, окружна и општинска већа. Федералне и власти савезне државе могу да оформе аутономна тела у нижим јединицама управе у циљу обављања одређених задатака. Савезним уставом су локалне власти, ван савезних територија, под јурисдикцијом владâ савезних држава, мада се у пракси федерална влада меша у послове локалних самоуправа. У Малезији постоје 144 јединице управе, међу којима је 11 градских већа, 33 општинска већа, и 97 окружних већа. Тринаест савезних држава је формирано на основу историјских малајских краљевстава, а девет од једанаест савезних држава у континенталном делу Малезије, познатих као Малајске државе, задржало је своје краљевске породице. Краљ, након консултација са премијерима савезних држава које немају монархе, поставља гувернере на четворогодишњи мандат. Историја Докази о постојању људи на подручју Малезије датирају 40.000 година у прошлост. Претпоставља се да су први становници Малајског полуострва били Негрити. Трговци и колонисти из Кине и Индије су дошли најраније у првом веку нове ере. Током другог и трећег века су изградили луке и градове у приобаљу. Захваљујући њима кинески и индијски утицај је имао снажан утицај на тамошње културе, а становништво Малајског полуострва је прихватило хиндуизам и будизам. Записи на санскрту појавили су се најраније у четвртом или петом веку. Краљевство Лангкасука настало отприлике у другом веку на северу Малајског полуострва, постојало је до 15. века. Између 7. и 13. века, највећи део југа Малајског полуострва је био део царства Сривиџаја. Након пада Сривиџаје, на већем делу полуострва и Малајског архипелага превладао је утицај царства Маџапахит. Арапи, као и трговци из средње Азије и Индије, почели су да у 14. веку шире ислам међу Малајцима. Почетком 15. века, султан Искандар Шах, одбегли краљ бившег краљевства Сингапура, основао је Малачки султанат, који се сматра првом независном државом на подручју Малајског полуострва. У то време Малака је била важно трговачко средиште, што је привлачило трговце из целог региона. Малаку су 1511. заузели Португалци, да би је 1641. заузели Холанђани. Британска империја је присутна у Малаји од 1786, пошто је султан Кедаха изнајмио острво Пенанг британској Источноиндијској компанији. Британци су 1819. добили Сингапур, а 1824, након Англо-холандског споразума, преузели су власт над Малаком. До 1826, Британци су вршили непосредну власт над Пенангом, Малаком, Сингапуром, и острвом Лабуан, који су прогласили крунском колонијом Британских поседа у Малаји. До почетка 20. века, владари држава Паханг, Селангор, Перак, и Негри Сембилан, познатих као Федеративне Малајске Државе, споразумно су имали британске држављане као саветнике. Преосталих пет држава на полуострву, тзв. Нефедеративних Малајских Држава, иако нису били под директном британском влашћу, такође је прихватило британске саветнике почетком 20. века. До 19. века Малајско полуострво и Борнео су се углавном независно развијали. Британска власт је подстицала усељавање кинеских и индијских радника на ово подручје. Подручје данашњег Сабаха, тадашњи северни Борнео, под британску власт је дошло између 1877. и 1878. након што су султан од Брунеја и султан од Сулуа препустили право над овом територијом. Саравак је 1842. султан од Брунеја уступио Џејмсу Бруку, чији су наследници, као Беле раџе, владали независним Краљевством Саравак до 1946, када је постао крунска колонија. Током Другог светског рата, јапанска војска је више од три године држала под окупацијом Малају, Северни Борнео, Саравак, и Сингапур. Тада је дошло до пораста етничких тензија и национализма. Подршка народа за независношћу порасла је након што су Савезници поново заузели Малају. Планови Британаца да након рата обједине управу Малаје у оквиру једне крунске колоније назване Малајска унија наишли су на снажно противљење Малајаца, који су се противили слабљењу малајских владара и давању држављанства етничким Кинезима. Малајска унија, успостављена је 1946, а чинили су је сви британски поседи на Малајском полуострву изузев Сингапура, убрзо је расформирана и 1. фебруара 1948. замењена Малајском федерацијом, која је обновила аутономију владара малајских држава под британским патронатом. Истовремено, углавном кинески побуњеници под вођством Малајске комунистичке партије изводили су герилске нападе с циљем истеривања Британаца из Малаје. Малајски устанак је трајао између 1948. и 1960. и представљао је борбу против побуњеника коју су предводиле трупе Комонвелта нација. Након овог сукоба спроведен је план стварања федеративне Малаје са Северним Борнеом (који се придружио као Сабах), Сараваком, и Сингапуром. Предложени датум настанка федерације био је 31. август 1963; међутим, датум је померен за 16. септембар исте године због противљења председника Индонезије Сукарна и Уједињене народне партије Саравака. Настанак федерације пратио је пораст напетости укључујући сукоб са Индонезијом, излазак Сингапура из заједнице 1965. године, и расну поделу. Ова подела је достигла врхунац током расних немира 13. маја 1969. године. Након немира, премијер Тун Абдул Разак почео је са спровођењем контроверзне Нове економске политике, с циљем економског јачања домородачког становништва познатог као Бумипутера. Почевши од осамдесетих година 20. века, под вођством премијера Махатира Мухамеда, Малезија је забележила убрзани раст привреде и урбанизације. Ослонац привреде су уместо пољопривреде постали производња и индустрија. Бројни капитални пројекти су завршени, као што су Куле Петронас, Ауто-пут Север-Југ, Ем-Ес-Си Малејша, и нови административни главни град Путраџаја. Међутим, крајем деведесетих година 20. века Азијска финансијска криза готово је уништила валуту, берзу и тржиште некретнина у Малезији. Становништво Према попису из 2010. Малезија је имала 28.334.135 становника, што је сврстава на 42. место у свету. Становништво Малезије чине бројне етничке групе. Домицилно становништво чини 91,8%, док странци чине преосталих 8,2% становништва. Малајци, тзв. ‘’бумипутере”, чине 67,4% држављана Малезије. Они имају преовлађујућу улогу у политичком животу земље. Термин бумипутера се односи и на одређене домородачке народе који нису малајског порекла, међу које спадају етнички Тајци, Кмери, Чами и домородачко становништво Сабаха и Саравака. Бумипутере немалајског порекла чине више од половине становништва у савезним државама Сабах и Саравак. На континенталном делу Малезије постоје и мање групе урођеника познатих као Оранг Асли (). Свака савезна држава има своје законе према којима одређује статус бумипутера. Остале мањине које немају статус бумипутера чини значајан део становништва. Етнички Кинези чине 24,6%, док Индуси чине 7,3% становништва. Кинези традиционално имају велики утицај у привреди и трговини, и већинско су становништво у Пенангу. Индуси, међу којима су већина Тамили, почели су да пристижу у Малезију почетком 19. века. Особе рођене у Малезији не стичу аутоматски малежанско држављанство, али га стичу деца рођена у иностранству, чија су оба родитеља Малежани. Дозвољена је могућност поседовања двојног држављанства. Због имиграције држављанство у савезним државама Сабах и Саравак на малежанском Борнеу се разликује од онога у континенталном делу Малезије. Са навршених дванаест година сваки грађанин добија биометријску идентификациону картицу познату као ‘’MyKad”, коју мора да носи све време. Малежански образовни систем чини необавезно предшколско, обавезно основно шестогодишње, и опционо петогодишње средњошколско школовање. Основне школе у Малезији су подељене на оне у којима се настава одвија на малајском, и на оне где се предаје на кинеском или тамилском језику. Након петогодишње средње школе, ученици полажу матурски испит (). Дванаестомесечни програм за упис на факултете уведен је 1999. а ученици који га заврше могу да се упишу на локалне универзитете. Међутим, само десет посто места је намењено студентима који се не воде као бумипутере. Смртност новорођенчади је 2009. износила 6 на 1000 рођених, док је очекивани животни век био 75 година. Малежанска влада је поставила циљ да у земљи развије медицински туризам, па, између осталог, за ту сврху издваја пет посто од буџета намењеног унапређењу социјалног сектора. Становништво је углавном смештено на континенталном делу Малезије где живи 20 од 28 милиона Малежана. У градовима живи седамдесет посто становништва. Куала Лумпур је главни и највећи град, као и трговачко и финансијско средиште земље. Путраџаја је седиште владе Малезије. У њу су пресељене многе извршне и законодавне установе савезне владе ради растерећења Куала Лумпура. У Малезији живи више од три милиона имиграната; око десет посто становништва, који раде углавном радно интензивне послове. Према процени невладиних организација у Сабаху два од три милиона становника чине илегални имигранти. У Малезији живи приближно 171.500 избеглица и тражилаца азила. Од овог броја, око 79.000 је из Мјанмара, 72.400 је са Филипина, и 17.700 је из Индонезије. Религија Малежанским уставом зајамчена је слобода вероисповести, док је ислам дефинисан као државна религија. Према подацима са Пописа становништва из 2010. етничка припадност и вероисповест су у великој корелацији. Приближно 61,3% становништва су муслимани, будисти чине 19,8%, хришћани 9,2%, хиндуисти 6,3%, а 1,3% Малежана практикује конфучијанизам, таоизам и друга традиционална кинеска веровања. Особе које не припадају ни једној религији чине 0,7% а преосталих 1,4% становника Малезије су припадници других конфесија или нису одговорили на постављено питање. Сунитско шафијско верско-правно учење је преовлађујући облик ислама у Малезији. На основу Пописа становништва из 2010. Малајци су стопроцентно муслимани, док су 83,6% етничких Кинеза будисти, 3,4% су таоисти, 11,1% су хришћани, и присутан је један мањи број муслимана у областима као што је Пенанг. Већина Индуса, њих 86,2%, су хиндуисти, а међу њима су присутни и хришћани (6,0%) и муслимани (4,1%). Међу бумипутерама немалајског порекла преовлађује хришћанство са 46,5%, а муслимани у овој популацији чини 40,4% становништва. Муслимани су у обавези да поштују одлуке шеријатских судова када се ради верским питањима. Од исламских судија се очекује да следе шафијску верско-правну школу, која је главни мезхеб у Малезији. Надлежност шеријатских судова је ограничена на питања муслимана у областима као што су брак, наслеђивање, развод, апостазија, промена вере, и старатељство. Ни један други кривични или грађански преступ није у надлежности шеријатских судова, који имају сличну хијерархију као цивилни судови. Поред тога што су цивилни изнад шеријатских судова они се не баве питањима везаним за ислам. Језик Службени језик Малезије је малежански, стандардизовани облик малајског језика. Званичници Малезије за овај језик користе назив Bahasa Malaysia (дословно малежански језик), док је законом дефинисан назив службеног језика Bahasa Melayu (дословно малајски језик). Током историје енглески је био де факто језик администрације, да би употреба малајског превагнула након расних немира 1969. године. Законом о националном језику из 1967. латиничко писмо () дефинисано је као писмо националног језика, али није забрањена употреба малајског писма, познатог као џави (). Енглески је и даље широко распрострањен као други језик, а Законом о националном језику из 1967. у неким случајевима је допуштена његова службена употреба, поред тога енглески се користи у настави математике и природних наука у свим државним школама. Малежански енглески, познат као стандардни малежански енглески, варијанта је британског енглеског. Малежански енглески је распрострањен међу пословним светом, заједно са манглишом, што је колоквијални назив за варијанту енглеског са примесама малајског, кинеског и тамилског језика. У Малезији се говори 137 језика, од чега 41 на континенталном делу Малезије. Домородачка племена у Источној Малезији говоре језицима који су блиски али ипак различити од малајског. Ибан је најчешћи језик међу племенима у Сараваку, док су дусунски и кадазански језици распрострањени међу домороцима Сабаха. Етнички Кинези углавном говоре кинеским дијалектима карактеристичним за јужне кинеске провинције. Углавном су то кантонски, мандарински, хокијенски, хака, хајнански, и фуџоу дијалекти. Тамили, који чине већину етничких Индуса, говоре тамилским језиком. Поред ових у Малезији се говоре и други језици јужне Азије, као што је тајски. Један мали број Малежана има белачко порекло и говори креолским језицима, као што је португалски заснован на малачком креолском, и шпански заснован на језику чавакано. Привреда У последње три деценије Малезија је доживела привредну преобразбу захваљујући великим иностраним улагањима (у производњу електронских уређаја, нпр.), налазиштима нафте. Данас спада у групу средње развијених држава са БДП-ом од 12.100 УСД по становнику мерено по ППП-у у 2003. Ту је велику улогу имао контроверзни премијер Махатир Мохамад, који је у земљи подстицао прозападне тржишне реформе, али и ауторитарним мерама одржавао новоуспостављену равнотежу између различитих верских и етничких група. Велики утицај у привреди Малезије имају странци али у последње време имају и домаћи капиталисти. Углавном због јефтине радне снаге. Имају високо развијену привреду, са индустријализацијом. Руде су; гвожђе, нафта, бакар, волфрам, боксит, колумбита. Индустрија је високо развијена, неке од најзначајнијих су; металургија, електроиндустрија, хемијска, бродоградња и прехрамбена индустрија. Пољопривреда је такође један од битних фактора привреде, била у власништву страног капитала али се сменило па је у домаћем власништву (али још увек постоји утицај странаца). Неке од најбитнијих грана су: каучук, бибер, палмино уље, кокосов орах, банане, ананас, шећерна трска и дуван. Култура Малежанско друштво карактерише национална, расна и језичка разноликост. Изворну културу овог подручја створила су домородачка племена заједно са Малајцима, који су се касније населили. Индијска и кинеска култура такође имају значајан утицај на целокупно друштво. Такође, присутни су и персијски, арапски и британски културни утицаји. Културна асимилација етничких мањина није изражена. Влада је 1971. осмислила Националну културну политику, дефинишући тиме малежанску културу. Њоме је формулисано да малежанска култура мора бити заснована на култури домородачких народа Малезије, да може садржати прихватљиве елементе других култура, и да ислам мора бити део ње. Такође, њоме је малајски језик постављен испред других. Ово уплитање владе у културу увредило је немалајце који су то доживели као умањење културне слободе. Кинеска и индијска удружења предале су меморандуме влади у којима их оптужују за спровођење недемократске културне политике. Између Малезије и суседних земаља постоје одређене несугласице око културе, понајвише са Индонезијом. Ове две земље имају слично културно наслеђе, деле многе традиције и ствари. У Индонезији постоје снажна осећања за заштиту националног наслеђа, док у Малезији та осећања нису тако изражена јер већина становништва прихвата чињеницу да деле многе вредности. Владе две земље воде дијалог око превазилажења несугласице везаног за културно наслеђе. Уметност Традиционална малежанска уметност првенствено се односи на резбарију, ткање, и израду предмета од сребра. Производи традиционалне уметности се крећу од ручно тканих корпи из сеоских крајева до предмета од сребра са малајских дворова. Домородачко становништво источног дела Малезије познато је по дрвеним маскама. Свака етничка група има карактеристичан фолклор, уз мала преплитања са другим културама. Међутим, у малајској уметности присутни су неки утицаји из северне Индије услед њеног историјског утицаја на ово подручје. Традиционална малајска музика и фолклор вероватно су настала у подручју Келантан-Патани уз утицаје из Индије, Кине, Тајланда и Индонезије. Музика почива на удараљкама, од којих су најзначајнији бубњеви (). Постоји барем четрнаест врста традиционалних бубњева. Бубњеви и други традиционални ударни инструменти су често израђени од природних материјала. Музика се традиционално користи у приповедању, прославама и догађајима као што је жетва. Некада је била коришћена као вид међумесне комуникације. У Источној Малезији, музички ансамбли са гонговима, као што су агунг и кулинтанг, уобичајени су на свадбама и сахранама. Ови ансамбли су чести и у суседним областима као што су Минданао на Филипинима, Калимантан у Индонезији, и Брунеј. Малезија има дугу усмену традицију која је постојала пре појаве писане речи и настављена је до данас. Сваки малајски султанат створио је сопствену књижевну традицију, инспирисану древним усменим причама и причама које су дошле са исламом. Прва малајска књижевност писана је арапским писмом. Најстарији писани споменик на малајском је Теренгански камен из 1303. године. Кинеска и индијска књижевност је стицала популарност са повећањем говорника ових језика у Малезији, а током 19. века и у Малезији настају дела на језицима из ових земаља. Енглески је такође временом постао раширен језик у књижевности. Влада Малезије је 1971. предузела кораке у циљу дефинисања књижевности на различитим језицима. Књижевност на малајском је проглашена националном књижевношћу Малезије, књижевност на другим бумипутерским језицима названа је обласном књижевношћу, док је књижевност на мандаринском, тамилском и енглеском проглашена регионалном књижевношћу. Поезија је веома развијена и користи многе форме. Популарна је форма хикајат а пантун се раширио из малајског у друге језике. Кухиња У малежанској кухињи одражава се етничка разноликост њеног становништва. Бројне културе из земље и окружења значајно су утицале на малежанску кухињу. Највећи допринос су дали Малајци, Кинези, Индуси, Тајци, Јаванци и Суматрани, првенствено због географског положаја Малезије на раскрсници некадашњег пута зачина. Малежанска кухиња је најсличнија сингапурској и брунејској, а такође има сличности са филипинском кухињом. У Малезији се може уочити и спајање различитих кухиња, па се тако у кинеским ресторанима често служе малајска јела. Храна карактеристична за једну културу некада бива припремљена на начин специфичан за неку другу, што значи да иако већина јела не води порекло из Малезије она се у овој земљи припремају на другачији начин. Пиринач је састојак многих јела. Чили се често користи, мада не превише. Медији Водеће малежанске новине су у власништву државе и странака у владајућој коалицији, мада и неке веће опозиционе партије имају своје новине које се дистрибуирају без икаквих ограничења. Постоји подела у медијима у зависности од тога у ком делу државе се налазе. Медији у континенталном делу Малезије не придају велики значај вестима са истока земље, и често на источне савезне државе гледају као на колоније континенталног дела државе. У Малезији постоје дневни листови на малајском, енглеском, кинеском и тамилском језику. Слобода штампе је ограничена бројним забранама на издавачка права и на приступ информацијама. У прошлости је влада пред изборе покушавала да подрије рад опозиционих медија. Тако је 2007. једна владина агенција издала директиву свим приватним радијским и телевизијским станицама да се уздрже од емитовања говора опозиционих лидера, што су осудили политичари опозиционе Партије демократске акције. Највећа слобода штампе је на Сабаху, где су сви таблоиди осим једног независни од утицаја владе. Закони, као што је Акт о штампаним медијима и публикацијама, наводе се као ограничавање слободе изражавања. Празници и фестивали Малежани славе бројне празнике и фестивале током године. Неки од њих су званични празници у целој земљи, док се неки прослављају у одређеним савезним државама. Такође, неке фестивале прослављају поједине верске или етничке групе. Државним празницима су проглашени најважнији празници свих већих етничких и верских група. Најзначајнији државни празник је Хари мердека (), тј. Дан независности, који се обележава 31. августа, у знак сећања на проглашење независности Малајске Федерације 1957. године. Дан Малезије је 16. септембра, у знак сећања на формирање федерације 1963. године. Остали важнији државни празници су Празник рада (1. мај) и Краљев рођендан (прва недеља јуна). Муслимански празници су чести јер је ислам државна религија; између осталих то су Рамазански бајрам (), Курбан-бајрам (), Дан рођења пророка Мухамеда и други. Етнички Кинези прослављају кинеску Нову годину и друге празнике у складу са традиционалним кинеским веровањима. Индуси у Малезији прослављају Депавали, празник светлости, док је Тајпусам верски обред током ког се окупљају ходочасници из целе земље у пећинама Бату. Хришћанска заједница у Малезији слави исте празнике као и хришћани широм света, међу којима су најпознатији Божић и Ускрс. Малежани у источном делу земље прослављају празник посвећен жетви под именом Гавај. Упркос томе што је већина празника карактеристична за одређену етничку или верску заједницу, прославе су универзалне. У складу са обичајем познатим као отворена кућа Малежани заједнички учествују у прославама празника. Спорт У Малезији су најпопуларнији спортови фудбал, бадминтон, хокеј на трави, боулз, тенис, сквош, једрење, скејтбординг, јахање коња и борилачки спортови. Ту се издваја фудбал који привлачи највећу пажњу а Малезија планира да се кандидује за организацију Светског купа 2034. године. Поред фудбала, велика пажња се поклања бадминтону. У овом спорту Малезија је једна од четири земље које су освајале Томасов куп, екипно светско првенство за мушкарце. Британски војници су у Малезију донели сквош а прво такмичење је одржано 1939. године. Мушка малежанска репрезентација у хокеју на трави је на 13. месту у свету док је Куала Лумпур био домаћин трећег и десетог Светског купа у хокеју на трави. У Малезији се на стази Сепанг од 1999. одржавају трке Формуле 1. Традиционална борилачка вештина силат мелају () веома је популарна међу етничким Малајцима у Малезији, Сингапуру и Брунеју. Олимпијски комитет Малајске Федерације основан је 1953, а наредне године примљен је у чланство Међународног олимпијског комитета. Малежански спортисти су на олимпијским играма први пут учествовали 1956. у Мелбурну. Године 1964. име комитета је промењено у Олимпијски комитет Малезије а ова земља од пријема у чланство МОК-а само једном није учествовала на Олимпијским играма. На Олимпијским играма у Минхену 1972. Малезију је представљало 57 спортиста, што је до сада највећи број. Малежански спортисти су на олимпијским играма освојили једанаест медаља; осам у бадминтону, две у скоковима у воду и једну бициклизму. На Играма Комонвелта ова земља је од 1950. учествовала под именом Малаја а од 1966. као Малезија. Куала Лумпур је био домаћин Игара Комонвелта 1998. године. Референце Литература Порекло имена Географија Политика Историја Становништво Култура Спољашње везе Малезијски туристички портал Југоисточна Азија Државе у Азији


source: CulturaX

text: Референдум: Аутократе које не смију на провјеру воље народа! - Портал НАША СЛОБОДА Демократија. Ријеч која која се налази и идеолошки одређује водећу странку у Црној Гори, која је уједно и главни (ако не и једини) носилац власти, а истовремено и ријеч која најчешће, неколико пута по обраћању, склизне низ усне премијера Србије. И појам на који су обојица поносни, ако се изузму или занемаре спорадична пребијања посланика, неистомишљеника, хапшења новинара, опонената и оних који се дрзну да мисле другачије. У својој бити, представља, веома једноставно и директно – владавину народа. С тога се, просјечном грађанину, по глави врзма веома једноставно питање: због чега Мило Ђукановић у складу са називом сопствене партије и у духу сопствене агенде, не смије да одлуку о чланству у НАТО-у подвргне истој тој вољи народа, и истовремено, зашто Александар Вучић не смије пред грађане да постави питање да ли су за пут ка ЕУ или не? Како и зашто долази до момента када двојица најагилнијих промотера демократије на Балкану, бјеже од исте, истовремено газећи сопствене принципе и држећи се оне Лујовске "држава, то сам ја" и како они који се куну у вољу грађана бјеже од исте, игноришући је, или још горе, у Вучићевом случају, називајући неистомишљенике идиотима? Чак ни Мило не би могао намјестити референдум Уредник "Правде" и политички аналитичар Игор Маринковић, вјерује да Ђукановић не смије да распише референдум, јер упркос "изборним махинацијама којима је склон, не би успио да прекроји изборну вољу". "Сигуран сам да би народ у толикој мјери гласао против НАТО пакта, да ти резултати не би могли да буду намјештени, чак и од стране Ђукановића и то је главни разлог зашто тај референдум никада неће бити организован", каже Маринковић за ИН4С и додаје да је ситуација у Србији другачија, јер би уз кампању и закулисане радње СНС могао доћи до већине. "Међутим, имајући у виду ситуацију у опозицији и недостатку озбиљног фактора, нема шансе да их било ко присили да тај референдум распишу. Ипак, сигуран сам да Вучић не желе да ризикује", каже Маринковић. Млади у Србији би били против ЕУ, Ђукановић не смије на референдум Уредник "Недељника" Марко Прелевић вјерује да би, уз СНС машинерију и озбиљну кампњау, успио да обезбиједи већину за интеграције ЕУ, а да би притом могао рачунати и на подршку опозиције, односно такозване "грађанске опције". "Референдум у Србији би вјероватно глатко прошао, с тим што би, насупрот овом британском, добар дио младих био против ЕУ, а старији, уплашени и сиромашнији слој гласао би онако како му кажу медији. Иронија је што би управо гласачи СНС заокруживали ЕУ иако је већина њих интимно ближа некој другој, источнијој опцији, али иронија и јесте рефрен српске политичке сцене", каже Прелевић за наш портал. Он вјерује да би опозиција кампању базирала на кокетирању са Московом и подилазила најнижим поривима, играјући на карту избјеглица, јер за разлику од Лондона, пријетња о отимању послова не иде у земљи у којој нема послова. "Ипак, антиЕУ опција би била "удављена" оркестрираном кампањом", каже Прелевић. Када је у питању Црна Гора, он вјерује да Ђукановић не смије на референдум, јер истраживања која су му доступна показују да не "има макар промил више подршке". "Ђукановић има више искуства од Вучића у тестирању "народне воље" и опипавању пулса баш онда када народ продише онда како њему одговора. Он никада не улази у битке које неће добити, што је квалитет који Вучић покушава да копира, некада са мање, некада са више успјеха. Да је убијеђен у успјех, он не би презао од "популарне потврде" своје политике". Уосталом, можете ли замислити како Ђукановић иде стопама Дејвида Камерома и подноси оставку дан након што његова опција изгуби, скрушено кршећи прсте пред блицевима фоторепортера испред зграде Владе? Било би то, без сумње, веће чудо од онога што се десило у Уједињеном Краљевству 23. јуна", каже Прелевић. Милови заштитници незадовољни резултатима у Британији Члан главног одбора Демократске странке Србије Марко Танчик сматра да центри моћи у Европи који штите и 25 година одржавају Ђукановића на власти, нису срећни резултати референдума у Британији и чињеницом да се "у Европи појавила искра слободе". "Власт у Црној Гори можда није отишла толико далеко као Вучић да сопствене грађане назива "идиоте", али свакако из ситносопственичких интереса није за демократско изјашњавање грађана на рефрендуму. Познато је да у Црној Гори више од двије деценије власти иста гарнитура људи, којој опстанак на власти одговарају баш они центри моћи који су најмање задовољни резултатима референдума", каже Танчик за ИН4С. Када је у питању право грађана Србије да кажу јесу ли или нису за пут ка Бриселу, Танчик напомиње да је Вучић данашњим изјавама показао да се боји воље народа. "Изјавом да "Влада најбоље зна шта је добро за грађане" и да "референдум не долази у обзир", није показао само елементарно непоштовање слободе изражавања грађана као једне од основних тековина демократије, него и страх од реакције сопственог народа, поготово у свијетлу новонасталих околности послије британске одлуке Суверенистички покерти широм Европе додатно ће јачати након овог референдума и то даје наду да ће народ у Србији моћи да се одупре погубном путу у губитак државности, националног идентитета и да ће смоћи снаге да казне оне који га безалтернативно тим путем води", закључује Танчик. Слично размишља и предсједник "Завјетника", Стефан Стаменковски, који каже да референдум, за разлику од избора, не оставља простора за много демагогије и манипулације, јер питање "да или не", искључује могућност кандидовања мање битних тема и бацања прашине у очи. "Увјерен сам да би у случају постављања питања о даљем наставку интеграција, већински део бирача Вучића показао изразито евроспектичан став. Према свим истраживањима, противника сарадње са НАТО у Србији има више од 82 посто, а слично је и у Црној Гори. Еврофанатизам би био потпуно поражен, упркос свим медијским манипулацијама и методама преиначавања резултата. Референдум је суштински инструмент демократског одлучивања, али очигледно од њега зазиру премијери Србије и Црне Горе, јер би резултати донијели неминовну промјену спољне политике", каже Стаменовски за ИН4С.


text: Школа глуме - Креативно перо + Рад са стручним предавачима Предавања и размена искуства са нашим истакнутим позоришним и филмским ствараоцима који ће нас посећивати као гостујући предавачи Завршни рад у виду филма где полазници могу да науче начин функционисања свих пратећих елемената снимања филма (камера, костим, светло, сет) Посета ТВ студију где се полазници упознају са начином функционисања телевизијског програма. Посета позоришту, гледање представа и дружење са глумцима Рад са психологом на савладавању треме и побољшању вештине јавног наступа После вишегодишњег рада драмске секције Васпитно-образовног система Креативно перо и доста успешних драмских представа створила се потреба за студиознијим радом талентоване деце из области драмског стваралаштва. Школа глуме отвара врата за децу од 1. до 4. разреда основне школе и нуди прилику да, уз стручан тим предавача, полазници открију себе и свет око себе бавећи се позориштем и филмом. Програм ће водити дипломирани глумац Никола Ивачков. Програм смо обогатили различитим радионицама из области плеса, музике, костимографије, филма, где ће полазници радити са истакнутим предавачима из тих области. Школа глуме намењена је деци и младима узраста од 6.5 до 11 година који желе: да се ослободе страха од јавног наступа и развију вештине представљања да усаврше своје моторичке способности (дикцију, технику гласа, сценски покрет) да открију своје потенцијале и пронађу најбоље начине за изражавање да подстакну развој самопоуздања да се упознају са драмским стваралаштвом да науче глумачку етику и развију одговорност према себи, партнеру на сцени, садржају/комаду и према публици да развију тимски дух и спознају околину у којој стварају да се упознају са свим сегментима стварања једне позоришне представе (проба, музика, светло, костим) да овладају вештином јавног наступа. Групе се састоје од највише 12 чланова како би сви полазници могли да на адекватан начин прођу програм активности. Часови се одржавају једном недељно у просторијама Васпитно-образовног система Креативно перо Програм Школе глуме Креативног пера плус траје два семестра и базира се на практичном раду полазника који кроз вежбе и игру усвајају знања и јачају своје компетенције у драмској уметности. На крају програма је предвиђено снимање кратког играног филма као завршни рад. Полазници по завршетку програма добијају дипломе о завршеној школи глуме. Програм је усклађен са школским календаром прописаним од стране Министарства просвете, науке и технолошког развоја. Пријаве за нову генерацију полазника Школе глуме су у току! Нова генерацијa креће са програмом у октобру 2018. године. Пожурите, број места је ограничен!


Стање код нас на Југу се у последње време некако чудно променило. Иако не живим баш у Рашкој, примеђујем неке промене у друштву и у својој околини. Људи почињу да говоре о некаквој мобилизацији и о повећавању војних и поицијских снага на граници са Косовом и у Рашкој. А када такве приче почну да се шире нешто дефинитивно није у реду. Чак сам и нешто чуо оног нашег министра војног како збори о некаквој кризи и дестабилизацији у 4000 1032;ужном делу Централне Србије. Ако неко има неке поуздане информације шта се дешава нека их ''изнесе''! А то што се они међусобно тамане може нама лако да се обије о главу преко ''међународне заједнице'' у облику некаквог протектората и спољне контроле пошто наше власти су практично неспособне да реше(искористе) овакве ситуације!


Грожђе, а посебно црвене сорте грожђа, садржи мноштво корисних биљних једињења. Најпознатији је ресвератрол који има низ здравствених користи.


ОСЛОБАЂАЊЕ СМОЛУЋЕ, ПОТПЕЋИ И ТИЊЕ – НАЈХУМАНИЈА АКЦИЈА – SNP Zbor Ослобађање више од 7.000 становника Смолуће, Потпећи и Тиње, који су 1992. године четири мјесеца били у окружењу непријатељских муслиманских паравојних формација, била је једна од најхуманијих и најорганозованијих операција Војске Републике Српске /ВРС/, кажу у Борачкој организацији града Бијељина. „У снаге за пробој су биле укључене још неке мање јединице, водови полиције из Друге мајевичке бригаде, из батаљона војне полиције, из зворничке бригаде, Прве посавске бригаде, а учествао је и извиђачко-диверзантски вод корпуса...“, рекао је Гаврић, наводећи да су то само неки од учесника акције. „ВРС је претрпјела велике губитке“, нагласио је Гаврић, истичући да су за вријеме окружења погинули 51 борац и 13 цивила. Душан Трифковић, један до предратних мештана Смолуће, данас настањен у Бијељини, каже да је изгубио сваку наду за повратак или надокнаду причињене му штете. „Имао сам седамдесет дунума земље, пет кућа са четири сина, а сада је све порушено до темеља. Шума сасечена, њиве зарасле. Све мање је наде да ћемо добити какву надокнаду за ту штету. Тешко ми је када долазим овде и видим ова згаришта, а не можеш да не дођеш. Вуче родни крај”, прича осамдесетогодишњи Душан. И Слободан Трифковић оптужује локалне власти за опструкцију повратка у ово село. „Слободно могу да кажем да федералне власти нису заинтересоване за повратка Срба у Смолућу, јер је реч о богатом селу које лежи на угљу. Они то знају и на све могуће начине опструишу наш повратак. Њихов циљ је да од Срба из овог села јефтино купе земљу и докопају се рудног богатства. Нису тачне њихове приче како ми нисмо заинтересовани за повратак, напротив. Ако нам то већ не дозвољавају, нека нам надокнаде штету, јер када смо 26. августа 1992. године протерани из Смолуће остале су наше нетакнуте куће, бежали смо главом без обира, а данас су то само рушевине. Неко ваљда мора за то да одговара и да намири штету. На шта ово данас личи. Пре рата смо имали асфалт, две школе, два дома културе, амбуланту, касарну, пошту... Данас ништа, само коров. Нема више Смолуће”, каже резигнирано Трифковић. ← Мирослав Мика Микеревић, српски Рамбо – сам против свих Србска хероина Љиљана Жикић (1957-1999) →


Подршка Грађанског демократског клуба Зорану Лутовцу - Демократска странка Подршка Грађанског демократског клуба Зорану Лутовцу 14.05.2020. / Вести Србија је данас земља сиромаштва, понижености, безнађа и прогона слободномислећих грађана. Уништавање институција довело је до нестајања њеног правног и цивилизацијског поретка, а успостављена аутократија постала је опасност за опстанак државе. Кроз своју визију нормалне и модерне државе Србије, државе у којој се поштују сва људска права и слободе, Демократска странка је настојала да око себе окупља храбре и пристојне људе, спремне да своју жељу за демократским вредностима преточе у широк фронт отпора девијацијама у нашем друштву. Снага Демократске странке почива на јасним циљевима и интегритету, које уноси у грађанску борбу против аутократских режима. Без такве Демократске странке и храбрих грађана, немогуће су друштвене и политичке промене у Србији. Јака Демократска странка, као глас слободарске и грађанске Србије, увек је била опасност за сваког аутократу. Због тога се и данас Демократска странка налази под интензивним нападима режима Александра Вучића. Ми, доле потписани, пружамо подршку Зорану Лутовцу као председнику странке. Сматрамо да је он остао веран изворним вредностима око којих је, пре три деценије, поново изграђена ова политичка снага. Преузео је вођење Демократске странке након што је она, у недавној прошлости, доживела низ политичких пораза и платила цену изневерених очекивања грађана. Преузимање одговорности за развој странке у оваквом тренутку сведочи о дубокој свести о томе шта је задатак Демократске странке – повезивање са грађанима и борба за њихове интересе у српском друштву. Својим интегритетом вратио је Демократску странку на место стожера окупљања свих политичких снага у борби против аутократије, направио кораке ка уједињењу и оснаживању странке и обновио наде грађанске јавности у снагу пристојне Србије. Окупљањем нас, нестраначких личности у Грађански демократски клуб, господин Лутовац добио је групу жестоких критичара са различитим мишљењима, никада уздржаних у дискутовању потеза и одлука које он сам или Демократска странка доносе. Уважавање и промишљање сваког нашег аргумента, без наметања ауторитета председника странке, говори о снази његовог карактера и суштинском разумевању правог функционисања демократије. Данас стајемо у одбрану таквих квалитета у политичком животу Србије, такве личности на челу Демократске странке. Сматрамо да напади на Зорана Лутовца представљају покушаје да се поништи нова нада грађана у политику Демократске странке. Стати уз Зорана Лутовца данас питање је грађанске и демократске свести и честитости. Мирјана Војиновић Милорадов


source: fineweb

text: Дитикон |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| |Овом чланку или једном његовом делу је потребно сређивање. Чланак је означен овим шаблоном 00.00.0000. и налази се у категорији Географија. |Дитикон нем. Dietikon |Основни подаци| |Држава||Швајцарска| |Кантон||Цирих| |Становништво| |Становништво||22.281 (2006)| |Географске карактеристике| |Координате| |Временска зона||UTC+1 (CET), лети UTC+2 (CEST)| |Надморска висина||388 м| |Површина||9,33 км2| |Остали подаци| |Веб-страна| нем. Dietikon) је град у сјеверној Швајцарској. Налази се у долини ријеке Лимат и удаљен је око 11 km од центра Цириха. Дитикон припада циришкој агломерацији. Са 22.281 становника је пети град по величини у кантону послије Цириха, Винтертура, Устера и Дибендорфа.Дитикон ( Садржај - 1 Историја - 2 Географија - 3 Демографија - 4 Економија - 5 Спољашње везе Историја[уреди] Вријеме Римског царства[уреди] За вријеме римског царства у Дитикону је постојало веће римско сеоско имање. Римска главна кућа, која је пронађена у археолошким ископима, је била око 600 m широка и око 200 m дугачка. Римско имање је имало централно гријање које се састојало од керамичких канала испод куће, кроз које се могла пуштати топла вода за гријање. Имање је такође посједовало и огромну централу за гријање, као и многе пратеће објекте попут штале, кућице за раднике и слично. Римско имање је било изграђено око 58. године пре нове ере. То имање је било и тада на централном путу између римског села у Виндишу (кантон Аргау) и Турикума (град Цирих). Период 500-1089. године[уреди] Послије Римљана, Алемани су заузели сјеверне дијелове Швајцарске, па самим тим и данашњи Дитикон. Године 1933. пронађено је Алеманско гробље у источном дијелу Дитикона. Дитикон се први пут спомиње тек 1135. године у Алеманском писму, гдје се каже да је Гроф von Wülfingen поклонио дио Дитикона манастиру Zwiefalten. Из тог разлога је град Дитикон 1989. године славио 900 година постајања. Период 1135—1371. године[уреди] За вријеме коњаника у долини Лимата владала су два кнеза. На десној обали Лимата је владао кнез Regensberg, а на лијевој обали кнез Schönenwerd. Кнез Regensberg је био поприлично јак владар који је имао сједиште у Регенсбергу, гдје и дан данас постоји велика тврђава Регенсберг. Он је владао до града Цириха, сјеверно до Рајне и западно до Имања Манастира Ветинген у кантону Аргау. Изградњом тврђаве Гланценберг 1250. године, контролисао је дијелове трговине у Лимату и био је у сукобу са градом Цирихом, кнезом Schönenwerd и са Хабзбурзима, којима није хтио да плаћа никакве дажбине. Кнез Schönenwerd је био у савезништву са градом Цирихом, а самим тим и са аустријским краљем Хабзбурга, који су тада владали источном Швајцарском. Он је такође имао тврђаву на лијевој обали ријеке Лимат, којом је контролисао трговину преко ријеке. Он је наплаћивао огромне порезе и велики дио тога давао граду Цириху. Због чињенице да су кнезови Schönenwerd и Regensberg контролисали трговину на Лимату, дошло је до сукоба када је кнез Regensberg своју тврђаву на десној обали ријеке хтио да прошири и направи мост преко Лимата, помоћу кога би могао да контролише цијелу трговину дуж ријеке Лимат. Као побједник је изашао кнез Schönenwerd, који је уз помоћ града Цириха и краља Хабзбурга 1267. године уништио тврђаву Гланзенберг и тиме нанио велику штету кнезу Регенсберга. Године 1371. је и тврђава Schönenwerd послије више сукоба са градом Цирихом срушена и кнез је протјеран у Аргау. Период 1371—1789. године[уреди] Због склапања бракова Дитикон је припао једном грофу из краљевине Хабзбургера. Он је 1259. године продао Дитикон Манастиру из Бетингена. Монаси су изградили многе објекте у селу Дитикон. Изградили су цркву, млин на рјеци Репиш, као и кућу за католичког фратра Дитикона. Дитикон је преко 500 година био у рукама манастира, све до слова старе хелветске конфедерације 1789. године. Они су такође 1703. године изградили хотел „Круна“ који и дан данас постоји у центру града. Хотел данас више није у функцији и уопште се не користи. Хотел је историјски заштићен. Период 1789—1841. године[уреди] Дитикон је 1789. припао новом кантону Баден. Међутим, тај кантон је опстао само 5 година, тако да је Наполеон 1803. године припојио Дитикон новом кантону Цириху, док је Бергдитикон припао кантону Аргау. Године 1799. близу Дитикона се, на десној обали Лимата водила једна велика битка. Наполеон је са својим француским четама у току ноћи напао руске јединице које су се на другој страни Лимата налазиле. Те ноћи је Наполеон побиједио трећу битку у Швајцарској против Руса и опет их протјерао назад у Русију. Индустријализација[уреди] Године 1847. отворена је прва жељезничка линија у Швајцарској, такозвана Spanisch Brötli Bahn. Она је водила од главне Жељезничке станице у Цириху све до Бадена. Тиме је прва жељезничка линија пролазила кроз Дитикон. Дитикон је тако добио врло рано жељезничку станицу, што је много допринијело развоју града. |Развој жељезничке станице у Дитикону од 1847—1977.| Послије 1800. године постојале су четири велике фирме у Дитикону. То су биле: ливница челика у Бергшстрасе, фабрика мармора, Пивара Löwenbräu, механизована фабрика платна, као и фабрика штрика код ријеке Лимат. Због тога се Дитикон брзо почео развијати захваљујући свом централном положају, као и доброј инфраструктури. Смјештене фабрике из Дитикона су повукле и друге инвестиције. Тако је фабрика платна од 1857. до 1860. изградила своју сопствену брану и хидроцентралу. Пошто су превише производили струје, поклонили су Дитикону струју за 60 сијалица. Дитикон је тако као један од првих швајцарских градова добио своју градску расвјету. Брану је 1908. године преузело имање ЕКЦ, које је њу обновило и редовно модернизовало. Развој од 1900. до 2000. године[уреди] Од 1939. до 1945. је у Дитикону и околини изграђено много бункера, као и контролних пунктова по улицама за одбрану од могућег фашистичког напада на Швајцарску. Око Дитикона је била одбрабена линија за цијелу долину Лимата. Послије Другог свјетског рата је у Дитикону почео брз развој економије, па са тим и становништа. Године 1955. је премашило 10.000 становника, 1974. чак и 24.000 становника. Број је послије тога пао опет на око 22.000. Како се град убрзано развијао, показује чињеница да су од 1950. до 1970. године изграђене четири основне школе. Године 1965. Дитикон је добио први, а 1971. године и други прикључак на ауто-пут, што је много допринијело развоју града. Године 1969. је Дитикон, као први град у кантону Цириху, увео право гласа за жене, а 1989. је постао главни град истоименованог Бецирка. Географија[уреди] Дитикон је на сјеверу ограничен ријеком Лимат, према западу граничи на кантон Аргау а на југу се шири долином Репиша до општине Бирменсдорф. Политички у сјеверу граничи на Вајнинген, Геролдсњил у Унтеренгштринген, на истоку на Шлирен а на југу на Урдорф. Шуме[уреди] На југу територије општине Дитикон се налазе шуме Хонерет (Honeret) и Гугенбил (Guggenbühl). Шума Гугенбил се налази цијелом површином на терититорији града. Цијела шума је изграђена са путићима за шетање чиме служи као мјесто за спортске активности и одмарања у зеленилу. У шуми се налази и једна бара, до које неводе никакве ријеке. У Шуми се и дан данас могу пронаћи разни бункери из времена 2. свјетског рата, који су изграђени за брањење линија око града Цириха. На западном дјелу шуме је смјештено и гробље града Дитикон. Шума Хонерет је много већа и почиње на самом југу града. Она се шири до општине Бирменсдорфа. Воде[уреди] Лимат тече дужином од 6.7 km кроз општину Дитикон. у граду се Лимат рачва у два дјела. Један дио иде на пречишћавање а други дио је преграђен у брану гдје предузеће ЕКЦ производи електричну енергију за околину. Близу границе са кантоном Аргау се та два дјела Лимата опет спајају у једну ријеку. Репиш тече из општине Бирменсдорф кроз долину Репиштал (Repischtal) у Дитикон. Пред градом код парка Грунжен се Репиш такође рачва у 2 дјела. Један дио нормално даље тече, док је други дио спроведен у мало језеро „Марморивајер“ (Marmoriweier). То језерце је изграђено да би ватрогасци града имали константно доста резервне воде на располагању. Језерце је једно вријеме користила фирма Репишхоф за пречишћавање мраморних плоча, по чему је језерце добило и име. Вода се из тог вјештачког језера опет враћа у Репиш. Репиш тече у граду преко 3 мања водопада, послије кроз центар града и кроз тунел испод жељезничких перона кроз индустрију све до ушћа са Лиматом код индустријске зоне Дитикона. Демографија[уреди] |Развој становништва| |Година||Становника| |1779||686| |1836||1025| |1850||1292| |1900||2613| |1910||4493| |1950||7358| |1960||14758| |1970||22391| |1980||22297| |1990||21130| |2000||21089| |2002||21743| |2003||21904| |2004||21822| Становништво Дитикона се састоји од 40,23 % странаца и 59,77 % Швајцараца. Од тих 59,77 % Швајцараца је по процјенама из 2006. године једна трећина странаца, који су добили швајцарско држављанство. Странци Дитикона су поријеклом из сљедећих држава: - 25 % Италија - 22 % Србија и Црна Гора - 10 % Турска - 7 % Аустрија / Њемачка - 6 % Македонија - 4 % Хрватска - 15 % остала Европа - 11 % са других континената Економија[уреди] Економске зоне[уреди] Град Дитикон има свеукупно 3 индустријске зоне. Величини и богатсво града наравно зависи од јачине економије. Све три економске зоне града Дитикон-а су одлично повезани са околином и располагају са одличном економијом. Највећа се налази између насељеног дјела града и ријеке Лимата у сјеверу. Површина ове индустијске зоне је само мало мања од насељеног дјела Дитикона. Она је у западу повезана петљом са Ауто-путом Цирих-Берн. На југу инустријске зоне се налази 1. државни магистрални пут Цирих-Базел, као и жељезничка лини Берн-Цирих са много коловоза који воде у индустријску зону. Даље се налази индустријска зона Репишхоф у долини Репиша, јужно од града Дитикон. Та зона има новоизграђену жељезничку станицу гдје стаје регионални воз С 16. Она се такође налази крај Магистрлног пута Цирих-Берн. Предузећа[уреди] Дитикон је регионални центар, тако да је смјештено много већих фирми у Дитикону. Спољашње везе[уреди]


Према књизи "Крвава листа комунистичких злочина у Србији", објављеној 1942. године у Београду, у издању Недићеве владе, после априлског рата у Србију је послато око 400 комуниста, који се називају "међународним олошем". Долазак великог броја комуниста у Србију, почетком лета 1941, бележи и комунистичка историја. Она каже да су у Србији постојали "најповољнији услови за дизање устанка". Међутим, из комунистичке историје дало би се закључити да је међу тим комунистима било највише Срба, поред припадника осталих "братских" југословенских народа, од којих су најпознатији Хрват Јосип Броз Тито и Словенац Едвард Кардељ. Али, у "Крвавој листи..." тврди се да је ту понајмање било Срба. У овој књизи наводи се списак водећих припадника Комунистичке партије у Србији 1941 , који баца другачије светло на читаву њену акцију. Ево тог списка, уз пратећи коментар аутора књиге: "И доиста, по непобитним доказима, велики део комунистичких вођа и политичких комесара ("политкома", како се потписују) - нису ни Срби, ни православни, ни са територије Србије. Тако је утврђено да се међу комунистичким вођама, политичким комесарима или истакнутим комунистима, налазе или су се налазила, пошто су погинула, заробљена или стрељана, следећа лица: Аца Барниц, трговац из Новог Бечеја, Венцел Бауер, Аца Межнар, Хенрих Мелцер, Лука Шурл, Рожа Шулман, Младен Штурза, Аврам Пијаде, Јосиф Мајер, др Краус, др Курт Леви, лекар из Земуна са женом, Франц Бер, Фрањо Богве, др Јосип Бузек, лекар, Буyат Џелиловић из Градице, Франц Банкибер, Израило Хасан, студент медицине, Валент Хорват, Алојз Хиршл, Хаим Харабан, Винко Фолиновић из Златара, Емерик Гедулдих, Леополд Грашничар, Конрад Тергловчник, Јожа Тот, Хаим Абрахам судија, Исак Соломон Анаф, адвокат, Александар Турк, Милутин Туроман, Јохан Пакаји, Јохан Ритхен, Јанош Сечењи, Франц Визек, Јуре Сарић, Јосиф Фајл, Јанош Јерковић, Јосиф Ерјавец, Ивана Ситер, Стеван Стелер, Мартин Микуш, Розалија Керн, Мартин Красно, Иванка Кухар, Јоха Ленђел, Хајим Хороваш, Ерих Коен, Исак Форка, Александар Девајид, Моша Бенвенисти, Моске Конфино, Исак Беара, Хаим Садикаријо, Валтер Коен, Бенцион Леви, Елида Илешковић, Феодор Махин, Скуз Бамновић, Мујо Ибрић, Штефица Косијер, Анте Михаљевић, Мика Арпад, Адам Мулаосмановић, Хаим Медина, Никола Крга, Хрват из Кореничког среза, Марко Данити, Жива Френч, Андрија Кокотови 4000 15;, Хрват, Бела Арањи, Фадим Мулић из Бијељине, Петар Лабеш, Живко Шиншар, Александар Ушћебрка, Боганић, Јанкулов, Ботев, Звонимир Одак, Мастељица, Валентин Козомарник, Мурат, Хинко Мајер, велетрговац из Загреба, командант комунистичког одреда који је српским сељацима тестерисао главе, Лазар Лалије, Иштван Борота, командант комунистичког одреда који је секао српским подофицирима, добровољцима и четницима руке и ноге, нос, уши и полне органе, Бела и његов син Карло Хиршвалд, Худалес, Фрањо Пунцер, Шобер, Хриберник, Алија Фотић, Алмузлино, отац, син и ћерка, Зденко Сењић, Друмка ћурђевић, Пера Јурковић, Ева Граушник, Хрвоје Белош, Лујо Хитри, Моле Рабас, Јаков Албахари, Тома Водничек, Иван Даклер, Иван Пухловец, Барбарезе, Вита Гутман, Иван Вентричек, Нисим Барух, Фрањо Мартер, Моша Кабиљо, Ирена Мункер, Иван Катић, Хрват, Шериф Хусрефовић, муслиман који је заклао неколико десетина Срба, међу њима и православног свештеника Милошевића из Азање: Иван Михар, Иван Кап, Мухадиновић, муслиман из Бијељине, инжењер Вајнер, Јеврејин из Сарајева, Пишега, Иван Бајазит, Јожи Барух, Линдмајер, Иван Гарански, Хрват из Сарајева, крволоци Мурат и Смајо из Тузле, цревар Асим из Сарајева који је уместо овчјих и говеђих, парао црева православних Срба усред Србије уз припомоћ отпадника од српског народа, православне вере и здравога разума. Ето, то су ти велики "Срби" који су пошли да "ослобађају Србију" тиме што пљачкају српски народ, уништавају милијарде његове имовине и кољу на најбестијалнији начин стотине и хиљаде најбољих српских родољуба. То су "вође" српског народа који га свим својим силама гурају у неповратну пропаст. То је тај међународни олош који је дошао да опогани, окрвави и уништи херојску и мученичку Србију. Није ни овде ни изблиза поменут сав тај скуп међународних зликоваца, који су покушавали да залуде српски народ, како би сам помогао да буде уништен. Још стотине и стотине страних бандита помешало се овде са највећим олошем из Србије, са одбеглим робијашима, професионалним разбојницима и Циганима." __________________________________ Ово сам преузео из књиге Мисослава Самарџића, "Сарадња партизана са Немцима, усташама и Албанцима". Не волим га због оног што лаје о Љотићу, али овај цитат, преузет из публикације Недићеве владе, треба да уђе у уџбенике историје. Ето каква је битанга и вуцибатина дошла да се назива комунистом по Србији.


text: Књига о Милутину- трагедија једне младости | Патриот Насловна Ризница Књига о Милутину- трагедија једне младости "То је била трагедија једне младости, брање тек стасалих цветова, сурова драма о којој ће говорити свет, а која ће непријатељу пружити наду да је уништио српскинарод, да је сатро његову војску, сахранио његов подмладак... У то време, од јануара 1916. године, једна слика је обилазила свет. Преносиле су је новине, свуда је изазивала сентиментално расположење, јер је уз ту слику ишао овај натпис: Овај војник је симбол патње и страдања српског народа. Речено је, при том, да је слика начињена на острву Видо, које ће убрзо добити још један назив – Острво смрти. То је била слика авети: на гомили костију комади одеће, шињел допире до земље, о рамену торба... На глави велика, ко зна чија, шајкача, покрила чело, допрла до обрва. Лице испијено, мученичко, сломљено недаћама... На том лицу огледала се историја патње народа. На рањавим ногама које клецају од глади и умора, опанци везани опутом... Име тог младића који није има ни двадесет година, није објављено. А и да јесте, свету не би ништа посебно значило, аветињски лик је – рекао све." Антоније Ђурић је са Чедомиром Поповићем разговарао у његовом дому, у родној Барзиловици. Младост му је била несрећна, пуна патње и бола, али је са поносом о њој говорио. О зиду, у раму, окићена босиоком, стајала је његова страшна фотографија са Вида. Претходни текстРуси хоће да спрече "либерализацију наркотика": "Kо је дозволио Kанади да легализује марихуану?"


text: Област реке Темштице « Темска/Temska Почетак » ИСТОРИЈА ТЕМСКЕ » Област реке Темштице Област реке Темштице или Темске, као и само село истоименог назива на Старој Планини, иако надомак најпрометније балканске магистрале која повезује Блиски Исток и Централну Европу, остала је вековима готово непозната. Назив Темско, Темска – нејасан је, могуће пресловенског, келтског порекла. Како је област реке Темштице доста забачена и беспутна, на средњовековним картама често је и означавана различитим исквареним варијантама локалног имена, Tempesca, Tempesta (из чега су следили и погрешни закључци о значењу – наводно од латинског бура, олуја) Читава област од утоке реке Темштице у Нишаву па према њеним извориштима на обронцима Старе Планине била је међутим насељена још у доба Римљана. О томе сведоче многи локалитети и археолошки налази који се данас чувају у пиротском музеју. Жртвеници, нагробни споменици, топоними. Назив Тумба (на латинском гроб, споменик) за необичну геолошку појаву окомитих стена преко пута каснијег средњовековног градића Темско, само је један од њих.[1] Од локалних средњовековних споменика важна је капелна црква св. Николе у селу Станичење, подигнута још у 14. веку, као и оближња некропола у којој су били сахрањени поједини чланови бугаске царске породице. Богати прилози и златоткане одежде били су предмет темељних истраживања. У позном Средњем веку, после пада Бугаског царства под Турке и Косовског боја, област реке Темштице по први пут се изричито спомиње као шумовита и беспутна област у којој су живели одметници и разбојници. Локалитет Темско, као средњовековни градић на истоименој реци, спомиње се први пут у Житију деспота Стефана Лазаревића које је написао Константин Филозоф. У несигурно време када Турска доминација над Балканом још није била утврђена, уследио је изненадни пораз Османлија од стране монголског кана Тамерлана. После катастрофалне погибије султана Бајазида у битци код Ангоре, 1402. године, дошло је до распре између његових синова Мусе и Сулејмана око наслеђа престола. Извесни Новак Караљук, данас готово непозната личност, искористио је општу пометњу и како извор каже на хајдучки начин пљачкао Турске куће и складишта у широкој области имеђу Старе и Суве Планине. На захтев новог султана Сулејмана I да му ухвати и преда тог разбојника и преда опљачкане предмете, српски деспот Стефан Лазаревић одбио је тврдећи да тај човек као разбојник живи у шумама те му није могућно ухватити га. Осим чињенице да се српска Деспотовина почетком 15. века протезала до саме долине реке Темска, још је интересантнија била реакција Турака који су 1409. године освојили град Темско, како га наш извор назива. На тај поход пошао је и сам султан Сулејман I. Сам град, тачније утврђење, налазило се на неприступачном и шумовитом месту где река Темштица прави готово потпун круг. На узвишењу које локално становништво назива Трапезица (од грчког сто, сточић) на самом врху се и данас могу наћи остаци средњовековног локалитета. То би значило да је тврђава Темско била сазидана још током 14. века ако не и раније, вероватно у саставу рубних утврђења западних области Бугарског царства. Осим и данас видљивих остатака масивних камених зидина у кречном малтеру, унутар градића постојали су и остаци живописане капелне црквице невеликих димензија – 4 са 3 метра. На жалост, многобројне легенде о злату и драгоценостима везане за овај локалитет довели су до његове девастације током нестручних и илегалних ископавања. Темељи црквишта су у последњих неколико година више пута прекопавани и готово уништени, као и остаци фресака које су красиле локалитет још током 90тих година 20. века. На том месту налази се данас само камени крст – оброк посвећен св Петру и Павлу, а клесан у време изградње пута и хидроцентрале (мислим 1928. године) После турских освајања током 15. века, сасвим је непозната даља судбина градског насеља под називом Темско. Међутим, чини се да је локално становништво посвећено понајвише сточарству знатно напредовало, будући да је у непосредној близини средњовековног утврђења, током друге половине 16. века подигнут и Темачки манастир св. Ђорђа. На пар километара од пута Пирот Књажевац, уз саму реку Темштицу, манастир је свакако био подигнут пре 1576. године када је објекат живописан, али врло је могуће да је изграђен на темељима неке много старије грађевине. Манастир је складна грађевина моравског стила, сазидан од локалног материјала, речних облутака у кречном малтеру. Сам стил градње као и осликавање фресака изведено у складу са тада владајућим канонима Пећке патријаршије, под чијом је јурисдикцијом манастир био. Припрата, дозидана половином 17. века, сведочи о континуираном економском напретку као и о хармоничним односима између Пећке патријаршије као покровитеља ове задужбине и турких власти у дужем временском периоду. Тајна успешног економског развоја, осим у плодности локалног земљишта, богатству шумског покривача и пашњака, лежала је и у посебном геогоморфолошком саставу земљишта, а нарочито у рудном благу којим ова планинска област обилује. На пет километара од данашњег села Темска налази се место звано Рудиње, а у непосредној близини је и брдо звано Јаловик. Оба термина блиско су везана за рудокопњу. Што је још значајније, у 17. веку постојала је значајна дубровачка рударска колонија на источној страни Старе планине. Тридесетак километара Северо-источно од Темачког манастира, налазило се насеље под називом Чипровец, данас у Бугарској. Ископавање великих количина руде сребра довело је до подизање значајне дубровачке насеобине у том месту које се налази на Источној страни Старе планине . Чипровец је са Западним областима био повезан путном комуникацијом преко планинског превоја Павлов крст.[2] Каравански пут чији се остаци понегде још могу видети, водио је преко места Топли До ка Темској, местимично усечен у стену и пратио је десну страну кањона Топлодолске реке, настављајући даље долином реке Темштице.[3] Код села Станичења пут се настављао на велику друмску магистралу којом се могло ићи ка Нишу, Прокупљу и даље ка Дубровнику. Развијена локална мрежа путева говори о живим економским везама овог краја и других удаљених области Балкана у 16. и 17. веку. Међутим, током Великог бечког рата, на самом крају 17. века, дошло је до наглог прекида просперитетног развоја који је завршио пљачком и пустошењем. Наиме када су становници Чипровца, махом католици, подговорени од стране Беча подигли устанак у ишчекивању победничке аустријске војске која се приближавала долином реке Мораве, одговор Турака био је одлучан. Извесни Имре (Емерик) Текели, мађарски протестант и најамник у служби Турака, повео је казнену експедицију на Чипровец. Она је започела уништењем овог насеља а потом настављена прогањањем његових становника који су спас потражили бегством ка долини реке Темштице. Како запис из припрате Темачког манастира говори, том приликом разорен је (око 1688-89. године) и сам манастир који је потом сасвим запустео. Тек 1701. године извесни игуман Партеније обновио је монашку заједницу у манастиру Темска. Село Темска, спомиње се на данашњем месту тек током друге половине 19. века, када га поједини српски путописци описују као "велико и лепо село; куће су мале, плочама покривене; људи су врло вредни."[4] Други опет, описују је као неугледу насеобину блатњара покривених каменим плочама од пешчара са просторијама у којима су обитавали и мештани и њихова стока. У селу се налазила само једна камена грађевина, кула која је припадала извесном Турчину спахији, локалном господару. Село Темска се налазила на самом путу Књажевац (Гургусовац) Пирот на истоименој реци, а прелаз преко ње организован је постављањем два широка брвна која су се ослањала на импозантну стену која је штрчала на централном месту речног корита (на истом месту где се данас налази камени мост). Током Првог српско-турског рата, 1876. године, Черкези су опленили Темачки манастир, а по предању том приликом био је убијен и манастирки игуман, којег су бацили с горњег спрата манастирких конака. Иза самог манастира, налази се гроб капетана Милутина Карановића који је погинуо при операцијама српске војске и ослобађања града Пирота од Турака, у зиму 1877. године. Одмах по ослобођењу и присаједињењу Кнежевини Србији, 1878. године, Темска је као највеће насеље области Висок формално добила статус среског места. Међутим, што услед незгодне путне везе са Пиротом која је током зимских месеци често бивала прекинута, што услед непостојања погодних објеката за смештај среских власти, столица среза налазила се заправо у Пироту, при окружном начелству. Према попису становништва из 1879. године, село је имало 176 кућа, 235 пореских глава, 518 женских и 517 мушких становника, све укупно 1035 житеља од чега само 6 писмених. [1] Налази бакарног новца из периода римског цара Теодосија I (393-395) нађених у околини овог локалитета, сведоче у прилог тврдње о позноантичкој прошлости ове области. [2] Пут је пролазио између узвисине Три кладенца и Миџора, као највишег врха Старе Планине, на 2169. метара надморске висине.


text: US Windsurfing Nationals Day 4 Хоод Ривер, Event Site July 23-26th Final day of formula and slalom action, plus closing awards. Категорија: Видео Цонтест, УС Натионалс, Видео Ако сте уживали у овај чланак, Упишите се да примате више баш као што. Субсцрибе виа РСС Феед Коментари су затворени. Региструјте се за 2014 Организација данас


text: У Центру за мировне операције Здружене оперативне команде (ЦМО ЗОК) ГШ ВС, данас је почео петодневни курс за прорачун накнада у Уједињеним нацијама „BALUNCOE-08“. Полазници курса су из Србије, Босне и Херцеговине, Данске, Македоније, Норвешке и Румуније. Како је на отварању курса истакао начелник ЦМО ЗОК ГШ ВС пуковник Јелесије Радивојевић, реализација курса је још једна потврда успешне сарадње Војске Србије и армија чланица Координационог аранжмана нордијских земаља за операције подршке миру (NORDCAPS). Полазнике курса поздравио је и представник Одбрамбене команде и Генералштабне школе Норвешке пуковник Елдер Берли, а отварању курса присуствовали су и изасланик одбране Краљевине Норвешке у Београду потпуковник Терје Хавестад и изасланик одбране Републике Румуније потпуковник Флорентин Пера. Основни циљ курса је развој и унапређење способности полазника у области спровођења логистичких процедура и прорачуна накнада УН за ангажовање људства и покретних ствари у оквиру мултинационалних операција под окриљем Уједињених нација. Директори курса су потпуковник Зоран Николић из ВС и мајор Кјетил Андреас Андерсен из Норвешке, а инструктори су потпуковник Ласе Рирсен из Норвешке, мајор Ула Кари из Финске, потпуковник Оле Шиландер из Шведске и мајор Јан Флеминг Хансен из Данске Поред инструктора из нордијских земаља, на међународном курсу „BALUNCOE-08“ гостује двоје предавача из ОУН, Винг Ји Павлоски и Пјер Левеј.


Последние новости о наушниках OPPO TWS - OppoToday тег: OPPO наушники TWS


Свети мученик Бонифатије ( петак 1. јануар 19.дец ) – ASinfo Portal Тропар (глас 4):Мученик Твој Господе, Бонифације, у страдању своме је примио непропадљиви венац, од Тебе Бога нашега, јер имајући помоћ Твоју мучитеље победи, а разори и немоћну дрскост демона: Његовим молитвама спаси душе наше. Свети Григорије (Григентије), епископ омиритскиБеше најпре ђакон цркве Мадиоланске, и имаше многа виђења. Промислом Божјим доведен у Александрију, где га патријарх Протерије, према једном небеском откровењу, рукоположи за епископа земље Омиритске, у јужној Арабији, коју свети цар Елезвој (в. 24. октобар) тек беше ослободио од тиранина Дунаана Јеврејина. Пастир добри и чудотворац велики. Уредио цркву Омиритску, уз помоћ христољубивог цара Аврамија, подигао многе храмове и крстио мноштво Јевреја. Молитвом је чинио чудеса велика и страшна; молитвом је чак изазвао и појаву Христа Господа пред неверним Јеврејима, што одлучи на крштење Јевреја. Управљао црквом тридесет година и мирно прешао у живот вечни 552. године. Свети Бонифатије Милостиви, епископ ферентијскиОд детињства био необично милостив, тако да га мајка укоравала за то. Но он је помоћу молитве добијао од Господа стоструко. Скончао мирно у Италији у VI веку. “НЕМОЈТЕ СЕ ДЕЛИТИ!”


text: Слава цркве светог Луке на Кошутњаку Поводом храмовне славе Његова Светост Патријарх српски г. Иринеј служио је јуче, 31. октобра 2012. године, свету архијерејску Литургију у цркви светог апостола и јеванђелиста Луке у Коштутњаку. Поред братства храма, Његовој Светости саслуживало је и свештенство других београдских цркава, што је, уз велики број верних и деце, богослужењу давало посебну празничну атмосферу. За показану вишегодишњу ревност у служењу нашој светој Цркви, Патријарх српски г. Иринеј је одликовао пречасног јереја Невенка Сукура, првог пароха при овом храму, у чин протојереја, као и високопречасног протојереја др Луку Новаковића, старешину ове цркве, у чин протојереја-ставрофора.


Брод се налази на широко отвореној и лако проходној Перипанонској низији, на обали ријеке Саве у Посавини. На левој страни ријеке се налази Славонски Брод. Сјеверну границу чини ријека Сава, која меандрира и често плави своју алувијалну раван.


source: wikipedia

text: 3. март (03.03) је 62. дан у години по грегоријанском календару (63. у преступној години). До краја године има још 303 дана. Догађаји 1431 — Габријел Кондулмер је као папа Евгеније IV наследио на том месту Мартина V. 1799 — Окончана је руско-османска опсада Крфа предајом француског гарнизона. 1808 — Француске трупе под командом маршала Жоашен Мире заузеле Мадрид. 1820 — Амерички Конгрес је усвојио компромис из Мисурија. 1845 — Флорида је примљена у Унију као 27. америчка држава. 1861 — Царским манифестом и Законом о правном положају сељак цар Александар II је укинуо кметство у Русији. 1875 — Одржана је премијера опера Кармен Жоржа Бизеа у париској Опери комик. 1878 — Потписивањем Санстефанског мира окончан је Руско-турски рат и предвиђено стварање Велике Бугарске као кнежевине Османског царства.. 1886 — Србија и Бугарска су закључиле Букурештански мир којим је окончан Српско-бугарски рат. 1918 — У Брест-Литовску потписан мировни уговор Совјетске Русије и Немачке и њених савезника у Првом светском рату. 1924 — Народна скупштина у Анкари укинула муслимански калифат и протерала из земље калифа Абдулмеџида II и његову породицу. 1924 — Краљевина Италија је анектирала Слободну Државу Ријеку. 1932 — Јапан је прогласио независност Манџурије на челу са свргнутим кинеским царем Пу Јием (царевима Манџукуо). 1944 — Амерички ратни авиони су се први пут у Другом светском рату појавили изнад Берлина. 1974 — У дотад најтежој несрећи у историји цивилног ваздухопловства, погинуло је свих 346 особа у турском путничком авиону DC-10, који се срушио близу Париза. 1980 — Француски председник Валери Жискар Д'Естен је у разговору с државницима арапских земаља Персијског залива први пут у званичној форми признао палестинском народу право на самоопредељење. 1980 — Вођа партије ЗАПУ Роберт Мугабе убедљивом већином добио прве слободне изборе у Родезији и потом формирао прву већинску црначку владу. 1991 — Становници Летоније и Естоније убедљивом већином гласали за независност од Совјетског Савеза. 1991 — Брутално пребијање Роднија Кинга од стране припадника Лос Анђелеске полиције, чије је накнадно ослобађање после судског процеса, било повод за велике нереде у Лос Анђелесу 1992. године. 1996 — У Шпанији је конзервативна Народна партија Хосеа Марије Аснара добила парламентарне изборе, окончавши 13 година владавине социјалистичког премијера Фелипеа Гонзалеза. У експлозији бомбе у аутобусу у центру Јерусалима погинуло 19 људи, међу којима и бомбаш-самоубица. Југословенске власти ухапсиле Радослава Кременовића и Дражена Ердемовића, које је Хашки суд осумњичио за ратне злочине почињене у Сребреници у јулу 1995, и предале их Међународном суду. Кременовић, после истраге, пуштен у мају јер суд није доказао његову кривицу, а Ердемовић, први оптужени који је признао кривицу, осуђен на пет година затвора. 1997 — Најмање 125 људи погинуло, а више од 450 повређено када је путнички воз у пакистанској провинцији Пенџаб у пуној брзини излетео из шина. 2000 — Међународни суд за ратне злочине у Хагу осудио ратног команданта снага босанских Хрвата, генерала Тихомира Блашкића, на 45 година затвора због злочина које су хрватске снаге починиле над муслиманима у средњој Босни, од 1992. до 1994. године. 2002 — Швајцарци су се на референдуму изјаснили за улазак своје земље у Уједињене нације. 2003 — Посланици Скупштине Србије и Црне Горе изабрали су Драгољуба Мићуновића за председника парламента новоформиране државне заједнице. 2004 — Србија, после ванредних парламентарних избора, добила мањинску владу на челу с Војиславом Коштуницом, лидером Демократске странке Србије. Влада изабрана уз подршку Социјалистичке партије Србије, а чине је ДСС, Г17 плус и коалиција Српског покрета обнове и Нове Србије. Сенат Француске изгласао је огромном већином забрану ученицима у државним школама, истакнуто ношење верских обележја. Расправа је покренута због ученица које су носиле мараме на муслимански начин, и тиме нарушиле „лаицизам“ у школама. Рођења 1845 — Георг Кантор, немачки математичар, утемељивач теорије скупова. (прем. 1918) 1847 — Александер Грејам Бел, амерички научник и проналазач. (прем. 1922) 1871 — Морис Гарен, француски бициклиста. (прем. 1957) 1911 — Џин Харлоу, америчка глумица. (прем. 1937) 1921 — Мирослав Чангаловић, српски оперски и концертни певач. (прем. 1999) 1922 — Нандор Хидегкути, мађарски фудбалер и фудбалски тренер. (прем. 2002) 1941 — Недељко Билкић, босанскохерцеговачко-српски певач. 1945 — Џорџ Милер, аустралијски редитељ, сценариста и продуцент. 1953 — Зико, бразилски фудбалер и фудбалски тренер. 1954 — Јелица Сретеновић, српска глумица. 1956 — Збигњев Боњек, пољски фудбалер и фудбалски тренер. 1958 — Миранда Ричардсон, енглеска глумица. 1959 — Душко Вујошевић, црногорско-српски кошаркашки тренер. 1962 — Џеки Џојнер Керси, америчка атлетичарка. 1965 — Драган Стојковић, српски фудбалер и фудбалски тренер. 1966 — Фернандо Колунга, мексички глумац. 1970 — Џули Боуен, америчка глумица и модел. 1972 — Жељко Топаловић, српски кошаркаш. 1974 — Игор Перовић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер. 1977 — Нинослав Марјановић, српски кошаркаш. 1980 — Кетрин Вотерстон, америчка глумица. 1982 — Џесика Бил, америчка глумица, модел, продуценткиња и певачица. 1982 — Рафа Мартинез, шпански кошаркаш. 1985 — Татјана Ђорђевић, српска музичарка. 1987 — Шрада Капур, индијска глумица и певачица. 1989 — Душан Катнић, српски кошаркаш. 1990 — Владимир Јанковић, грчко-српски кошаркаш. 1991 — Виктор Елијас, шпански глумац и певач. 1993 — Антонио Ридигер, немачки фудбалер. 1997 — Камила Кабело, кубанско-америчка музичарка. 1998 — Џејсон Тејтум, амерички кошаркаш. 2002 — Лоренцо Мусети, италијански тенисер. Смрти 1111 — Боемунд I, оснивач Антиохијске кнежевине и један од вођа Првог крсташког рата. (рођ. 1058) 1703 — Роберт Хук, енглески физичар (рођ. 1635). 1707 — Цар Аурангзеб, најмлађи син Шах Џахана (рођ. 1618) 1792 — Роберт Адам, шкотски архитекта и декоратер. (рођ. 1728) 1922 — Владимир Јовановић, политичар. (рођ. 1833) 1965 — Катарина Богдановић, српска филозофкиња, педагошкиња, књижевница, књижевна критичарка. (рођ. 1885) 1987 — Дени Кеј, амерички позоришни и филмски глумац (рођ. 1911) 1988 — Хенрик Шеринг, пољски виолиниста (рођ. 1918) 1991 — Вилијам Џорџ Пени, енглески атомски физичар и математичар. (рођ. 1909) Серж Гензбур, француски певач, композитор и глумац.(рођ. 1928) 1993 — Алберт Брус Сејбин, амерички вирусолог пореклом пољски Јевреј (рођ. 1906) 1996 — Маргарет Дирас, француска списатељица. (рођ. 1914) 2003 — Хорст Бухолц, немачки филмски глумац, један од "седморице величанствених". (рођ. 1933) 2005 — Ринус Михелс, је бивши холандски фудбалски тренер. (прем. 1928) 2008 — Ђузепе ди Стефано, италијански тенор. (рођ. 1921) 2010 — Момо Капор, сликар, новинар, писац. (рођ. 1937) 2018 — Сабит Хаџић, југословенски кошаркаш. (рођ. 1957) Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Светог Лава I - папу римског. Светог Флавијана Хина мацури, јапански празник Референце 303