text: Аталиди |Овај чланак је део серије о историји Турске| |Историја Турске| Династија Аталида била је хеленистичка династија која је владала Пергамом од 281. до 133. године п. н. е. Оснивачем династије може се сматрати Филетер који се осамосталио у Пергаму 281. године након погибије дијадоха Лизимаха у бици код Корупедије. Филетер се након Лизимахове смрти ослонио на Селеука, а када је и Селеук исте 281. године погинуо Филетер је дефинитивно засновао једну самосталну државу Пергам и династију која ће по његовом оцу Аталу понети назив Аталиди. Каснији Филетерови наследници постепено су проширивали државу, која ће свој врхунац доживети под краљем Аталом I који се 230. године п. н. е. после победе над Галатима прогласио за краља. Династија Аталида владала је Пергамом све до 133. године када је последњи пергамски краљ Атал III својим тестаментом целокупну територију своје државе завештао Римској републици. Принцип наслеђивања[уреди] Код династије Аталида свакако се поштовало право примогенитуре где престо наслеђује најстарији владарев син. Међутим то се не може проверити на основу прва два владара с обзиром да су они усвајали своје наследнике из круга своје блиске родбине. Принцип сениората где престо наслеђује најстарији брат примењивано је у случају малолетности претедента на престо. Филетер је био евнух никада се није женио и није имао деце па је усвојио свог синовца Еумена, сина свог брата Еумена и његове жене Сатире, који га је наследио. Ни Еумен није имао деце, па га је наследио унук његовог стрица Атала, Атал I, први пергамски краљ. Примогенитура је први пут примењена када је краља Атала I наследио његов најстарији син Еумен, узевши краљевско име Еумен II. Овај принцип наслеђивања није могао бити примењен и на следећег владара, јер је син Еумена II, Атал имао свега 10 година када је његов отац умро. У овом случају примењен је резервни принцип наслеђивања, принцип сениората. Тако ће Еумена II наследити његов најстарији брат Атал, познатији као Атал II Филаделф. Тек након смрти Атала II на престо ће сести сада двадесетдвогодишњи Атал III који ће бити и последњи владар Пергамске краљевине. Атал III је био последњи званични краљ Пергамске краљевине, али не и последњи Аталид. Наиме након његове смрти и завештања његовог краљевства Риму 133. године, појавио се у Пергаму човек под именом Аристоник који је тврдио да је ванбрачни син Еумена II, тј. брат по оцу Атала III. Он се прогласио за краља и узео име Еумен III подигавши устанак против Рима. Након првих успелих борби Еумен је поражен од стране Римљана у бици код Стратоникеје 129. године п. н. е. Овим је са историјске сцене сишао и последњи представник династије Аталида, а бивша Пергамска краљевина постала је римска провинција Азија.


source: fineweb

text: Поступак власти према свим протестима постао је клише. Ко год покуша да изласком на улицу покаже незадовољство стањем у свом сектору рада, сопственим условима рада или зарадом од које не може да се преживи месец, пролази кроз уходани сценарио: 1.Медији који хвале Владу држе се даље од теме. Власти не жели да медији пропрате тај скуп. Да ли је у питању цензура или аутоцензура, није битно. Чињеница је да отварање једног погона фабрике која никад не би пословала у Србији да јој се субвенцијама не поклањају народне паре, преносе све националне тв и насловне стране, док протест хиљаду незадовољних људи који представљају читав сектор друштва који никад до сад није јавно протестовао, добије много мању пажњу. Ово је сасвим обрнуто друштвеном значају једног и другог догађаја и потпуно у нескладу са природном жељом медија да известе о нечему што се догађа први пут. 2.Ако медији и дођу, већина умањи степен незадовољства. Уколико пропрате протест, некако ће приметна бити чињеница да умањују његову бројност и јединственост, а фотографије које показују стваран обим окупљене масе ће се објавити ако су направљене из таквог угла да приказују расуте ћошкове окупљене масе. Треба да претражите на десетине Фб страна и сајтова, како бисте нашли реалне снимке. 3.Лидери сваког протеста се хитно искомпромитују. Лепе им се етикете разних врста. Заједничко за све етикете је да су изабране са познатог и провереног негативног менија . Ако нису страни плаћеници, онда су политички мотивисани. Ако нису политички мотивисани, онда их интересује неки сопствени екстра профит и за њега се протестом боре. У сваком случају, на брзину им се да опис који ће код народа изазвати одбојност и учинити протестанте у очима народа не баш најбољим представницима нашег друштва. 4.Протест се обавезно политизује, иако организатори то никако не желе и од старта се дистанцирају од било какве политике. Ако се протестанти жале да су гладни, гладни су из политичких разлога. Додаје им се утицај страног фактора, повезаност са екстремним организацијама. Наводна умешаност оних који су противници тренутне Владе је идеална етикета. Обавезно су злонамерни и никако нису искрени у свом протесту. 5.Након једне објаве, обим извештавања јењава. Ово иде до такве крајности да протестанти некад протестују недељама, а након првих 7 дана престане свако обавештавање јавности о томе. Грађани помисле да је проблем решен и да се незадовољна маса разишла, или да није било јединствености протеста, па је исти сам од себе пропао. Присетимо се протеста паора поводом давања државне земље компанији Тенис. Ради се о оној државној земљи која је један од малобројних ресурса на којој је могућ развој сеоских средина у периферним крајевима Војводине, баш о оној земљи која је плодна и на чији закуп су рачунале наше породице које се баве пољопривредом и која им је основ да развију своја газдинства. Премијер је протестанте назвао тајкунчићима. Иако је у поворкама трактора на протестима било и врло скромних, увек су истицани они Джон Дирови као скупе машине богатих земљорадника. Названи су узурпаторима, као да је узурпација могућа без сарадње са државним институцијама у којима седе политички кадрови. Циљ је био облатити земљораднике и скоро да је успело. Протест је трајао недељама, медијски је праћен само у првој фази. Када је покрет Доста је било наставио да пише о протесту, грађани су се чудили и изјављивали да су убеђени да је протест завршен. Недавно су протестовали лекари и фармацеути. Медијска пажња је скоро потпуно изостала. О протесту апотекара у Новом Саду медији су извештавали само као о локалној вести. Сећате ли се протеста „Не у Нато“? Марширале су Београдом хиљаде људи. Интернет, односно друштвене мреже биле су једино место где су се могле видети фотографије са овог скупа. Најсвежији је војни синдикални протест и ево епилога. Окупило се бар 1000 војника. У спречавању протеста, Министарство одбране је било врло креативно. Баш за дан протеста су испланиране активности у касарнама због којих војска мора да буде вандредно на задатку. Спречили су већину протестаната да дође на свој скуп. У медијима се појавио министар одбране и изјавио да се окупило свега 200 војника и да се ради о политикантском синдикату. Генералштаб је затим рекао да су оптужбе синдиката злонамерне и паушалне. У преводу, како је требало да грађани схвате изјаве министра и представника Генералштаба, војска је гладна из политичких разлога, а то да су им плате мале и да нису задовољни начином трошења буџета у Министарству одбране је злонамерно. То што их је било мало на протесту је зато што нису јединствени у захтевима, а не зато што су се одазвали наређењу да данас буду на задатку. Предлажемо свима који буду протестовали да се унапред припреме да прођу кроз све ово и да на будући протест понесу транспаренте следеће садржине: Гладни смо из неполитичких разлога! Не мрзимо Владу, већ начин на који троши новац грађана! Злонамерни смо само према јавашлуку! Било би нас више, али је организован недолазак већине! Немамо везе са политиком! Радо бисмо живели боље, ако политичари дозволе! Може да нас подржи ко год сматра да смо у праву, али то не значи да је са нама суорганизатор протеста! Дозвољено је снимати нас! Фактор нашег сиромаштва је сасвим домаћи! Светлана Козић посланица у Скупштини АП Војводине чланица покрета „Доста је било“, Кикинда


Реализација пројекта Изградња канализационе мреже Трговиште Жабљак У општини Трговиште ради се на реализацији пројекта Изградња канализационе мрече Трговиште Жабљак. Пројекат заједно финансирају општина Трговиште и ЕУ преко програма ЕУ ПРО. Вредност пројекта је 180 000 евра, од тога ЕУ је издвојила 150 000 евра а опстина Трговиште учествује са 30 000 евра. Пројекат обухвата изградњу канализационе мреже, замену водоводне мреже и на крају асфалтирање овог путног правца у насељу Жабљак у општини Трговиште. Дужина канализационе мреже је 1326 метара. Општина Босилеград донирала заштитне маске грађанима општине Трговиште У општини Трговиште стигле заштитне маске, које је грађанима општине Трговиште донирала општина Босилеград. Општина Босилеград донирала је 4.500 комада заштитних маски, које ће бити подељене грађанима општине Трговиште. Ово је још један вид добре сарадње грађана општине Трговиште и општине Босилеград. Надамо се да ћемо ускоро победити ову пошаст и наставити успешну сарадњу. Обавештавамо вас да се због проглашења ванредног стања на територији Републике Србије и спречавања ширења заразне болести COVID-19, шалтерски послови Општинске управе неће се обављати у услужни центар Општинске управе општине Трговиште. Подношење захтева могуће је електронским путем на e-mail pisarnica@trgoviste.rs Прекид свих изборних радњи у спровођењу избора за одборнике Скупштине општине Трговиште, расписаних за 26. април 2020. године Након проглашења ванредног стања у Републици Србији и доношење Уредбе о мерама за време ванредног стања, Општинска изборна комисија, на седници одржаној дана 16. марта 2020 године донела је Решење о прекиду свих изборних радњи у спровођењу избора за одборнике Скупштине општине Трговиште, расписаних за 26. април 2020. године. Комплетан текст Решења можете погледати овде. У Предшколској установи "Полетарац" Трговиште нова услуга еВртић Услуга еВртић представља електронску пријаву деце за упис у предшколску установу. Родитељи више не морају да одлазе у предшколску установу, већ пријаву могу да обаве електронски на Порталу еУправа. Електронско подношење пријаве се врши једноставним попуњавањем обрасца, а подношење докумената није потребно, јер се она аутоматски прибављају. Проглашена изборна листа "Александар Вучић - За нашу децу" На данашњој седници, Општинска изборна комисија општине Трговиште, донела је Решење којим се проглашава Изборна листа "Александар Вучић - За нашу децу", коју је 11 марта поднела Српска напредна странка са својим коалиционим партнерима. Ово је прва листа која је проглашена од стране Општинске изборне комисије.


text: Саопштење за јавност Председник Србије г. Томислав Николић примио је данас, 14. августа 2012. године, представнике Охридске Архиепископије, Преосвећене епископе брегалничког г. Марка и стобијског г. Давида, члана Светог Архијерејског Синода Српске Православне Цркве епископа бачког г. Иринеја, и епископа јегарског г. Порфирија. Епископи Охридске Архиепископије су изнели проблеме своје Цркве, податке о неправедном утамничењу Архиепископа охридског г. Јована и о угрожености људских права и верских слобода епископата, свештенства, монаштва и верник Охридске Архиепископије. Председник Николић је уверио своје госте да ће се активно заузимати за пуно поштовање људских права и верских слобода, не само за вернике Српске Православне Цркве него и за све људе, све народе и све заједнице, у Србији, у региону и у свету.


Српска историја у уџбенику за шести разред основне школе Милан Дамјанац петак, 02. јул 2010. Национални интерес сваке озбиљне државе јесте, пре свега, успешна и одговорна културна политика и квалитетно образовање деце. Нема ничег важнијег за будућност српског народа од демографске обнове, заштите културног наслеђа, очување националне свести и историјског памћења. У скорашњем тексту Слободана Антонића „Самомрзитељи“ 3ff9 [1] , имали смо прилике да прочитамо приказ лика и дела директора Народне библиотеке Сретена Угричића. Не само што је у нашој лепој држави могуће да неко попут Сретена Угричића постане директор једне од најважнијих установа, тиме доказујући да ова земља нема никакву културну нити образовну политику, већ су и уџбеници у служби дневнополитичких дешавања. Као што ћемо имати прилике да видимо, идеолошка злоупотреба младих пошиње од основне школе. Албанци – староседеоци Балкана и дошљаци Срби Претходних дана, помно сам ишчитавао и бележио занимљивости из уџбеника историја за шести разред основне школе у издању Завода за уџбенике Београд. Аутор овог уџбеника Раде Михаљчић износи неке фрапантне тврдње. Након читања овог уџбеника, нисам више сигуран да познајем српску средњовековну историју. Може бити да само нисам довољно проучавао дела албанских и хрватских историчара. Наиме, у овом уџбенику који се бави историјом средњега века, могао сам да научим да „...подела друштва увек води и стварању државе која штити богати, владајући слој“[2] . Занимљива опаска. Након што сам ову значајну лекцију савладао, упознао сам се са староседеоцима Балкана – Албанцима. Након описа доласка Словена на Балкан и сукоба са староседеоцима аутор каже „...међутим, староседеоци који су живели заједно и чија су насеља груписана у веће скупине нису словенизирани. Обичаје, језик, и друга народна обележја сачували су Албанци. Део досељених Словена примио је језик и обичаје Албанаца и стопио се с њима“.[3] Запањен овом констатацијом, сасвим случајно сам пронашао објашњење у првој проширеној верзији истог уџбеника, у реченици које нема у садашњој: „Албанци воде порекло од староседелаца на Балканском полуострву, највероватније Илира, романизованих у мањој мери. Са њима су се мешали стари Грци, Словени и други народи...“. [4] После оваквог сазнања, нема смисла приговарати Албанцима на својатању Косова и Метохије, српских манастира и културне баштине. Они су ионако балкански староседеоци, а Срби су узурпатори. Читајте децо, учите српски ђаци, своју историју! Ви сте припадници дошљака и узурпатори албанске земље и све што доживљавате – доживљавате са разлогом. Албанци не узимају српску земљу, већ враћају своју натраг. Ето, и то доживесмо од српског историчара који нашу децу учи средњовековној историји. Тврди човек да су Албанци потомци Илира, и тиме директно помаже њихове освајачке походе и отимачину српске земље. Одавно је утврђено да Албанци немају поморску и рибарску терминологију, чиме нам је немачки лингви 4000 089;та, академик, проф. др Густав Вајганд (G. Weigand, 1860–1930) доказао да Албанци нису Илири. Ово је један од његових дванаест чувених аргумената који су преведени, објављени и продискутовани (па и усвојени) од стране свих светских признатих истраживача. Штавише, и од самих албанских трезвених научника, лингвиста, историчара и академика, као што су академик, проф. др. Eqrem Çabej (1908-1980), др Ardian Klosi, Ardian Vehbiu, Fatos Ljubonja и пуно других. Без обзира на то што је научни свет прихватио истину о пореклу Албанаца, албанске власти, подржане од стране квазинаучних теорија, настављају да тврде да су пореклом Илири. Тиме су преплавили своју литературу, почев од буквара, који стављају у руке својој деци од првог дана школе, па све до "научних" студија и дисертација. Све то очигледно није довољно појединим српским академицима као што је случај са Радетом Михаљчићем. Кога брига за карту Европе из 814. године на којој се јасно види српска држава на Балкану и албанска која се граничи са Јерменијом и Азербејџаном. Моја непросвећена маленкост, недовољно заражена еврофанатизмом и регионалним духом сарадње и братства, не може да схвати овакву тврдњу у уџбенику за шести разред. Уколико сте помислили да је то све, варате се. Након тога сам проширио своја сазнања научивши да је „ Стефан Немања освојио Косово и крајеве северне Албаније“ [5] . Наравно, писац уџбеника је могао рећи – крајеве данашње Албаније. Ништа од тога. Понадах се, у тренутку, да је у питању случајан превид. Постоји још један случајан превид, који додуше, вероватно није ауторова грешка, али показује стање духа људи који су учествовали у припреми овог уџбеника за штампу. У одељку „Историја и легенда“, српски јунаци Топлица Милан и Косанчић Иван су, сасвим случајно, заменили имена, те се наводи „ ...њима је предање придодало измишљене, неисторијске ликове као што су Југовићи и побратими Милоша Обилића, Иван Топлица и Милан Косанчић“. Као неко ко је одрастао на косовском завету и српским епским песмама, не могу да разумем овакав превид (да не говоримо о сигурности са којом аутор тврди да су ликови измишљени). Након свега овога, био сам убеђен да читам дело из албанске историографије. Нажалост преварио сам се. Понадам се да ће се аутор исправити у одељку о османлијским освајањима, међутим: „После Маричке и Косовске битке, Турци су све више угрожавали албанске области“[6] . Након тога говори о јунаштву Ђорђа Кастриота Скендербега и ниједном речју не напомиње да је Скендербег пореклом био Србин, нити долазак Албанаца на Балкан након слома арапске Сицилије. „Македонски Словени“ и њихова национална самобитност Уколико нисте знали – ваша деца знају. Македонци су стари европски народ. Некада су се звали „Македонски Словени“ и међу првим 4000 ;а су прихватили ћирилицу: „ ...на Балканском полуострву ћирилицу су прихватили Срби, Македонски Словени и Бугари“.[7] Међутим, каже аутор, ћирилицу су, сем Срба, Македонаца и Бугара прихватили и људи који живе у „ Босни и приморским крајевима југоисточно од Сплита“. [8] Ко ли би ти, непознати људи, могли бити? Да ли је разумно претпоставити да су у питању били Срби? Не, не, то нипошто, бошњачки историчари у својим уџбеницима уче децу да у средњем веку у Босни није било Срба. Нећемо ваљда пропагирати великосрпску политику у уџбенику за историју, није европски од нас да исказујемо претензије на суседне и пријатељске нам државе. Зато ћемо, како бисмо изгледали европеизовано и сорошевски, рећи да постоје неки неидентификовани људи, ван границе данашње Србије, који су користили ћирилицу. Та формулација звучи модерно. Аутор је овај маневар искусно извео, и самим тим заслужује награду „Најевропљанин“. Заслужни носилац овог престижног признања је и Ивица Дачић. Аутор даље говори и о патњама и страдању „Македонских Словена“. Наиме, „после слома Бугарске, над Македонским Словенима успостављена је византијска власт. Нова управа изазвала је незадовољство које је прерасло у отпор... “[9] О патњама „Македонских Словена“ говори и у одељку о српским средњовековним освајањима: „ ... Од Византије краљ Милутин је освојио Македонију, у којој су живели Македонски Словени...“[10] Такође, Душан Силни је освојио „већи део албанских крајева“[11] . Одмах се види да смо лидери у региону. Председник Тадић решава хрватско – словеначке спорове, а историчар Михаљчић разрешава велику енигму историје и дневнополитичких збивања. Срби и Бугари су вршили претензије на македонску територију тероришући македонски народ (шта би са свим оним Србима у Македонији који су се тако изјашњавали до 1945, они су изгледа, статистичка грешка) а Грци без разлога нападају Македонце за узурпацију грчког имена и злоупотребу историје. Дневнополитичка енигма. Управо је то и суштина овог уџбеника – пропаганда у служби дневнополитичких збивања и потреба, корак напред ка „помирењу у региону“. Научио сам, такође, да је Маричка битка била катастрофа македонске, а не српске државе и народа.[12] Македонија је, каже аутор, „ изгубила самосталност“. Значи, наши преци су ослобађањем јужних српских крајева 1912 године у ствари извршили агресију на македонски народ. Боже, нисам имао представу да смо ми Срби народ освајача. Што би рекао Брана Црнчевић, „ колико Србија & 4000 #1090;реба да буде мала да не би била велика“. На овом месту не могу а да не споменем неколико речи Данка Поповића из уста његовог јунака Милутина: „ Заузесмо ми Кајмакчалан, синовче. Прекрисмо га лешевима. Само коња шта је остало да се распада на оним падинама... Добро, благо ујаку, а што ми онда љубисмо земљу?... Имадосмо ли ми нека друга посла него да по Македонији гинемо? Јесу ли, благо ујаку, велим, јесу ли ти чија је земља знали раније да је њина? Ако јесу, што је не освајаше и ослобађаше, како се тек сад сетише чија је?... – смеје ми се у брк... Сви они пишу сад и говоре да смо ми отели Македонију кад смо прешли преко Кајмакчалана. А ја, синовче, видим нас како љубимо земљу кад смо прешли на ову страну Кајмакчалана, па ми криво. Што је нама било потребно да љубимо земљу Кајмакчалана па да се Македонци љуте на нас... Што да Македонија буде за нас три пута гробница, па да нас чак и наши школовани људи кајмакчаланским аветима називају и да нас подругљиво зову Солунцима, ко да је лако бити Солунац. Зашто се заборавља да је и од оне шаке јада што је са Халкидикија пошла као десеткована српска војска до краја изгинуло више од половине... Зашто да испаднемо смешни на крају? “[13] Закључак Сваки народ покушава да у својим уџбеницима „улепша“ историјске догађаје и представи себе у бољем светлу, те често претера. Једино је код нас немогуће очекивати бар минимум објективности, бар минимум самопоштовања и поштовања историјске истине. Како изгледа концепција будуће регионалне сарадње у погледу заједничке историје и чињеница у уџбеницима, најбоље можемо видети по публикацији Сорошевог Фонда за отворено друштво Босне и Херцеговине „ Образовање у Босни и Херцеговини – чему учимо дјецу?“ [14] Ту можемо пронаћи позитивне и негативне уџбеничке примере. Наравно, на основу процене Фонда. На пример, у критици уџбеника из Српског језика и културе изражавања у Источном Сарајеву каже се: „ Већи део наведених примера односи се на имена везана за српску културу и историју, нису присутни примери из културе и традиције других конститутивних народа и не доминирају примери везани за Босну и Херцеговину: „На пример: Улица српских владара, Улица бана Лазаревића, Улица Бранка Чопића, Улица Немањина, Трг слободе, Трг жртава фашизма; Првомајска улица, Његошева улица ...На пример: Основна школа "Петар Кочић", Филозофски факултет у Бањалуци, Народна библиотека Србије, Грађевинско предузеће "Рад", Општина Требиње ...“ “ [15] Занимљив је коментар на песму Алексе Шантића: „ Избор ове Шантићеве песме из целокупног песниковог стваралаштва говори о свесној намер 30 80; аутора 3ffa уџбеника да кроз наставу књижевности пласира идеолошку поруку, чији је примарни задатак - формирање националног бића. Песма је, с обзиром на контекст, политичка, а будући да је национално јасно одређена, и патриотска: „МОЈА ОТАЏБИНА ....И свуда гдје је српска душа која, тамо је мени отаџбина моја, мој дом и моје рођено огњиште. ““[16] Тако изгледа наша срећна будућност на Балкану. Да се вратимо на крају уџбенику историје. Сем поменутих тврдњи, на неколико места аутор даје и непотребне и паушалне опаске, које су непримерене за један уџбеник историје (независно од тога да ли су исправни или не). Тако, на пример, каже да је папа Гргур сматрао да су „владари дужни да му љубе ноге “. Шта бих у закључку могао рећи о овом уџбенику? Лично, плашим се да узмем у руке уџбеник за седми и осми разред основне школе, у којима се говори о модерној српској историји. Из свега приложеног, јасно је закључити у ком се правцу креће тумачење историјских догађаја. Тужно је користити уџбенике за децу у циљу промовисања идеолошких порука и дневне политике. Несрећа је што је овај и овакав уџбеник издао Завод за уџбенике, установа која по правилу служи управо за одбрану ђака од пласирања лажи и полуистина и њиховом исправном образовању. Просто ме обузме туга када се сетим да сам се залагао за детаљну проверу садржаја уџбеника које објављују приватне издавачке куће, када овако изгледа ремек-дело Завода за уџбенике. Имамо ли права да било шта очекујемо од других када смо сами себи највећи непријатељи? На крају, наградно питање – шта мислите, какве ће ставове о српској држави и народу имати ова деца када порасту? [1] [2] Code: http://www.nspm.rs/polemike/samomrzitelji.html Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 27 [3] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 42 [4] [5] Code: http://www.ihtus.us/ihtus/viewtopic.php?t=490 Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 86 [6] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 125 [7] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 53 [8] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 53 [9] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 47 [10] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 90 [11] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 92 [12] Историја, Раде Михаљчић, Завод за уџбенике, Београд, 2009, стр. 117 [13] Књига о Милутину, Данко Поповић, Књижевне новине, Београд, 1986, стр. 40,41 [14] http://www.soros.org.ba/docs_obrazov...e_predmeta.pdf [15] http://www.soros.org.ba /docs_obrazovanje /2009 /analiza_sadrzaja_uzbenika_ nacionalne_grupe_predmeta.pdf [16] http://www.soros.org.ba/docs_obrazov...e_predmeta.pdf Извор: /www.nspm.rs


Сезамово уље: предности и својства - исхрана и исхрана 2020 Сезамово уље: предности и својства Тхе сусам постају идеална и неопходна храна у разноврсној и уравнотеженој исхрани, захваљујући, пре свега, њиховом нутритивном богатству. У ствари, она пружа занимљиве количине незасићених масти, протеина, витамина и минерала. Не узалуд, у групи елемената и минерала у траговима, можемо наћи калцијум, гвожђе, цинк, хром, фосфор, бакар и магнезијум. Управо због свог садржаја цинка истиче се као идеална храна чија се редовна конзумација препоручује код мушкараца, јер помаже у спречавању мушке неплодности. Поред тога, не смемо заборавити важност цинка за квалитет и сперме и сперме. Са друге стране, корисна је иу случају високог холестерола, поред тога што је погодна за труднице и жене у менопаузи. Шта је сезамово уље? Иако је уобичајено јести целе сјеменке сезама, било да је само у пратњи велике чаше воде, или у салатама или другим рецептима као што су хлеб и десерти (као што су колачићи), добијате дивно уље из семена сезама. Да ли сте знали да се производња ове нафте враћа у стари Рим, гдје је кориштена као природни лијек за љепоту? Прехрамбене предности сезамовог уља Са нутритивне тачке гледишта, сусамово уље се истиче на исти начин на који се његово семе ради када се конзумира цела. Његова композиција је посебно изненађујућа незасићене масне киселине, посебно линолеиц ацид (омега 6) и олеинска киселина (омега 9). Садржи и интересантне количине цинка, као и друге минерале и елементе у траговима као што су калцијум, магнезијум и фосфор. У том смислу, не можемо заборавити ни његов садржај у витамину Е, који помаже са природног становишта када уље не постане ужегло. У исто време то је уље богато лецитином и фосфолипидима. Својства сезамовог уља Богата незасићеним масним киселинама Због свог богатства омега 6 и омега 9 масних киселина, сезамово уље је идеално када се ради о бризи за наш кардиоваскуларни систем, остварујући заиста корисну акцију за циркулациони систем. На пример, корисно је смањити оно што је познато као лош холестерол и смањити триглицериде. То значи да је то идеално уље спречавају стварање угрушакаи одатле спречава инфаркт, ударце, ударце ... и све оне поремећаје и физичке услове који настају као резултат формирања ових угрушака. Стога, То је одлично уље за здравље срца и наших артерија. Антиоксидативне предности Захваљујући богатству витамина Е, уље од сезама је занимљиво предности и антиоксидативна својства, помаже у смањењу и елиминацији слободних радикала, што ће, као што сигурно знате, бити главни кривци појаве већине дегенеративних болести. Поред тога, његове антиоксидативне особине су корисне за одлагање негативних ефеката који узрокују старење, док у исто вријеме спречавање ракапосебно рак дебелог црева. Помаже да се смири бол Различите научне студије су потврдиле да редовно гутање незасићених масних киселина помаже на веома позитиван начин када третирати и смањити бол, тако честе у случају главобоља (узроковане слабом циркулацијом у крвним судовима мозга) иу случају реуматоидног артритиса. Разлог је тај што ове масне киселине имају важну улогу аналгетско и антиинфламаторно деловање, истовремено идеални у случају болова у мишићима, мишићних напрезања, тендинитиса, болова у уху ... Добро против живаца Ако се у последње време осећате под стресом, нервозним и узнемиреним, можете наћи у уљу семенке сусама аутентичан савезник, јер пружа веома интересантно опуштајуће врлине. Ово уље се може додати у воду за купање, уживати у благодатима опуштајуће купке, или за опуштајуће масаже, које ће вам помоћи да добро спавате и спавате. Идеалан за жене у менопаузи Сезамово уље може постати савезник жена у менопаузи, захваљујући сличним ефектима као код жена у менопаузи. естроген, тако да се може конституисати као алтернатива лековима који обезбеђују естроген, али без његових споредних ефеката и контраиндикација. Због естрогеног дјеловања и богатства масних киселина, уље сезама дјелује протуупално, помаже да се смање симптоми менопауза. У ствари, може да служи као лубрикант, помаже у спречавању и избегавању вагиналне сувоће тако уобичајене у овој фази. Добро за косу Због богатства витамина Е, уље сезама је интересантно када је у питању водите рачуна о коси, посебно у случају суха коса. С друге стране, такође помаже у борби против красте и даје сјај коси. Имагес | гокороко / пзадо Овај чланак је објављен само у информативне сврхе. Не можете и не треба да замените консултације са нутриционистом. Саветујемо вам да се консултујете са својим поузданим нутриционистом. ТемеОил


source: wikipedia

text: 12. април (12.04) је 102. дан у години по грегоријанском календару (103. у преступној години). До краја године има још 263 дана. Догађаји 238 — Гордијан II је поражен и убијен у бици код Картагине од нумидијске војске одане Максимину Трачанину. 467 — Антемије постаје нови западноримски цар. 1204 — Крсташи у Четвртом крсташком рату освојили Цариград. 1782 — Британска флота под командом адмирала Џорџа Роднија је поразила француску флоту под командом грофа де Граса у бици код Ле Сента у Западним Индијама. 1861 — Нападом снага Конфедерације на тврђаву Самтер у Јужној Каролини почео Амерички грађански рат. 1877 — Велика Британија анектирала бурску јужноафричку републику Трансвал. 1890 — Почело је уређивање београдске Ботаничке баште на Палилули. 1911 — Први непрекидни лет на релацији Лондон-Париз трајао је три сата и 56 минута. 1938 — У САД је донет први закон којим се захтева лекарско уверење приликом добијања дозволе за ступање у брак. 1941 — Немачке трупе у Другом светском рату ушле у Београд. 1945 — Југословенска армија је пробила Сремски фронт и отпочела борбе за завршно ослобођење Југославије. 1945 — Хари Труман је положио заклетву као 33. председник САД након смрти Френклина Рузвелта. 1946 — Сирија стиче независност од Француске. 1954 — Били Хели снима хит „-{Rock Around the Clock}-“. 1961 — Јуриј Гагарин, совјетски космонаут, постаје први човек који је Земљу облетео у космичком броду - сателиту Восток-1. 1961 — Реј Чарлс добија четири награде „Греми“. 1963 — У Уједињеном Краљевству објављен је албум Битлса „-{From Me to You}-“. 1966 — Бомбардери Америчког ратног ваздухопловства извели прве ваздушне нападе на Северни Вијетнам у Вијетнамском рату. 1970 — Православна црква у Америци добија аутокефалност од руског патријарха Алексија I. 1970 — Совјетска подморница К-8, која је носила четири нуклеарне бојеве главе, је потонула у Бискајском заливу четири дана након пожара на броду. 1980 — У војном удару под вођством наредника Семјуела Доа убијен председник Либерије Вилијам Толберт. Доу је потом суспендовао Устав, прогласио се председником и наредио стрељање 13 представника бившег режима. 1980 — Олимпијски комитет САД прогласио је бојкот Олимпијских игара у Москви. 1980 — Тери Фокс је у Сент Џонсу започео свој Маратон наде. 1981 — Свемирски шатл Колумбија је лансиран на своју прву мисију. 1985 — Прва синхронизација Ђердапа II 1987 — Совјетски космонаути Александар Лавејкин и Јуриј Романенко "шетајући" космосом успешно повезали космички модул са орбиталном станицом "Мир". 1992 — Извођењем представе „Трамвај звани жеља“, отворен је -{Ethel Barrymore theater}- на Бродвеју. Забележен је други по реду најнижи резултат утакмица NBA лиге (-{Detroit Piston-NY Knicks}-: 72:61). Отворен је европски Дизниленд Париз у -{Marne-la-Vallee}-, у Француској. 1993 — Током контроле зоне забрањеног лета изнад Босне и Херцеговине француски авион Мираж срушио се у Јадранско море. 1997 — Бивши албански краљ Лека I вратио се у земљу после 58 година изгнанства. 1999 — Током бомбардовања СРЈ авиони НАТО пакта су погодили путнички воз на мосту у Грделичкој клисури, при чему је погинуло 55 путника и више десетина повређено. 2001 — У месту Лоран, у Француској, деактивирана бомба из Другог светског рата, тешка 250 -{kg}-. Бомба нађена у центру града на градилишту једне дворане, између градске скупштине и стадиона. После интервенције председника САД Џорџа Буша, Кина пристала да, после 11 дана, ослободи 24 члана посаде шпијунског авиона САД. 2002 — Председник Венецуеле Уго Чавез поднео оставку под притиском официра, после жестоких сукоба својих присталица и противника у којима је погинуло најмање 17 људи. У року од 48 сати Чавес декретом враћен на место председника. Рођења 1823 — Александар Островски, руски писац и драматург. (прем. 1886) 1871 — Јоанис Метаксас, грчки генерал и политичар. (прем. 1941) 1881 — Рудолф Рамек, аустријски политичар, 7. канцелар Аустрије. (прем. 1941) 1928 — Харди Кригер, немачки глумац. (прем. 2022) 1933 — Монсерат Кабаље, шпанска оперска певачица. (прем. 2018) 1941 — Боби Мур, енглески фудбалер и фудбалски тренер. (прем. 1993) 1946 — Ед О’Нил, амерички глумац и комичар. 1947 — Том Кленси, амерички писац. (прем. 2013) 1947 — Дејвид Летерман, амерички ТВ водитељ и комичар. 1947 — Вејн Нортроп, амерички глумац. 1948 — Марчело Липи, италијански фудбалер и фудбалски тренер. 1948 — Јошка Фишер, немачки политичар. 1956 — Енди Гарсија, амерички глумац и редитељ. 1956 — Рајко Којић, српски музичар, најпознатији као гитариста групе Рибља чорба. (прем. 1997) 1959 — Небојша Зубовић, српски глумац. (прем. 2010) 1961 — Лиса Џерард, аустралијска музичарка и композиторка, најпознатија као чланица групе -{Dead Can Dance}-. 1962 — Карлос Саинз, шпански рели возач. 1965 — Ким Боднија, дански глумац, сценариста и редитељ. 1971 — Драган Вукчевић, црногорски кошаркаш. 1971 — Шанен Доерти, америчка глумица, продуценткиња и редитељка. 1973 — Кристијан Панучи, италијански фудбалер и фудбалски тренер. 1974 — Силвињо, бразилски фудбалер. 1976 — Бред Милер, амерички кошаркаш. 1979 — Клер Дејнс, америчка глумица. 1979 — Матеја Кежман, српски фудбалер. 1979 — Џенифер Морисон, америчка глумица, продуценткиња, редитељка и модел. 1983 — Јелена Докић, српска тенисерка. 1983 — Девин Смит, амерички кошаркаш. 1985 — Олга Серјапкина, руска певачица, најпознатија као чланица групе Серебро. 1986 — Марсел Гранољерс, шпански тенисер. 1986 — Блерим Џемаили, швајцарски фудбалер. 1987 — Брендон Јури, амерички музичар, најпознатији као певач групе -{Panic! at the Disco}-. 1989 — Адам Ханга, мађарски кошаркаш. 1994 — Ерик Баји, фудбалер из Обале Слоноваче. 1994 — Николина Милић, српска кошаркашица. 1994 — Серше Ронан, ирско-америчка глумица. 1995 — Џенифер Брејди, америчка тенисерка. 1996 — Матео Беретини, италијански тенисер. 1997 — Тамаш Кајдочи, српски дизач тегова. Смрти 65 — Сенека, римски филозоф и државник (рођ. отприлике 4. п. н. е.). 238 — Гордијан I, римски цар, извршио самоубиство. (рођ. 159) 238 — Гордијан II, син Гордијана I, убијен у битки током грађанског рата. (рођ. отприлике 192) 1684 — Николо Амати, италијански градитељ виолина. (рођ. 1596) 1938 — Фјодор Иванович Шаљапин, руски оперски певач. (рођ. 1873) 1941 — Владимир Ћоровић, српски историчар (рођ. 1885) 1945 — Френклин Делано Рузвелт, 32. председник САД од 1933. године до смрти (рођ. 1882) 1962 — Антоан Певзнер, француски вајар руског порекла. (рођ. 1886) 1974 — Јевгениј Вучетич, руски вајар. (рођ. 1908) 1980 — Вилијам Толберт, председник Либерије. (рођ. 1913) 1981 — Џое Луис, амерички боксер. (рођ. 1914) 2001 — Љиљана Крстић, глумица. (рођ. 1919) 2002 — Миодраг Ковач, југословенски министар. 2018 — Зоран Красић, српски политичар. (рођ. 1956) 2021 — Данило Јокић, српски игуман Манастира Плужца (рођ. 1952) Празници и дани сећања Референце


taj Čet Okt 08, 2009 2:22 am „Хвала Ти, Господи, јер си ме на бријегу једнога Твојега свијета удостојио извести и зраках једнога Твојега дивнога сунца благоволио напојити. Хвала Ти, Господи, јер си ме на земљи над милионима и душом и тијелом украсио – колико ме од мога ђетинства Твоје непостижимо величество топило у гимне Божествене радости, удивленија и велељепоте Твоје, толико сам биједну судбину људску са ужасом разматрао и оплакивао.“ (Из Тестамента) 1813. Рођен је 1. новембра (по јулијанском календару) у селу Његушима, главном селу Катунске нахије, под Ловћеном и надомак Јадранског мора, као Раде (Радивоје), син Тома Маркова Петровића и Иване (рођене Пророковић) из истог села. Имао је два брата (Пера и Јована) и две сестре. Његова породица владала је у Црној Гори више од двеста година и дала јој пет владика (Данило (1700-1735), Саво (1735-1750 и 1766-1782), Василије (1750-1766), Петар I (1782-1830), Петар II (1830-1851)) и два световна владара (Данило (1851-1860) и Никола (1860-1918)). У то време, Црна Гора је била савез племена и није имала атрибуте државе, њене границе нису биле одређене а централна власт скоро да није постојала. У међународним односима Црна Гора сматрана је турском територијом. Уз владику као духовног владара, постојао је и гувернадур (губернатор), кога су дуго одређивали Млеци из редова Црногораца као свог представника и световног владара. Нека црногорска племена признавала су владикину, али и млетачку, аустријску или турску власт. Црногорски владика често је потајно обављао и неке световне владарске дужности у суседним племенима, док је у Боки Которској и око Скадра био само епископ. Црну Гору дуго су чиниле само четири нахије (Катунска, Љешанска, Ријечка, Црмничка) а у време Петра I, Његошевог претходника, прикључена су јој племена Пјешивци, Бјелопавлићи и Пипери (која су се одметнула од Турака), а касније још два Брда - Ровци и Морача. У то време, становници четири нахије често су називани Црногорцима, а становници брда касније прикључених Црној Гори - Брђанима. Духовна и културна средишта земље били су цетињски манастир, као и манастири Острог и Морача. Цетињски манастир саградио је крајем петнаестог века Иван Црнојевић; после трећег турског разарања, обновио га је 1786. Петар I Петровић. Кућа Његошевих родитеља у Његушима Poslednji izmenio MustraBecka dana Čet Okt 08, 2009 5:04 am, izmenjeno ukupno 1 puta Re: Petar II Petrović Njegoš taj Čet Okt 08, 2009 2:23 am 1825. Почетком године, владика Петар I доводи Рада у цетињски манастир. У то време, други синовац Петра I, његов планирани наследник, Ђорђије (Георгије) Сава Маркова одлази на школовање у Русију. Први Радови васпитачи на Цетињу били су калуђер Мисаил Цветковић и владикин секретар Јаков Цек. Те године Раде саставља своје прве песме којима је забављао главаре и монахе. Једна од њих била је шаљива песма о некаквим ћеклићким сватовима и њиховим згодама и незгодама. Од половине године Раде борави у Топлој, близу Херцег-Новог, код јеромонаха Јосипа Троповића као новог учитеља. Са још неколико ђака учи предмете часловац, псалтир, црквено певање, рачуницу и италијански језик. Често присуствује црквеним обредима у оближњем манастиру Савине. У Топлој остаје до краја 1826. године и тада се враћа на Цетиње. taj Čet Okt 08, 2009 2:24 am Његошеве белешке за лекцију о интерпункцији 1827. Митрополит Петар I изражава, 20. јануара, жељу да му наследник буде Раде Томов, а не Ђорђије Савов (кога је уместо калуђерског живота све више привлачила војна школа и који је касније у Русији постао коњички официр). Због недостатка финансија не може да Рада пошаље у Русију, те га задржава поред себе и покушава да са њим подели своје знање италијанског, руског, немачког и делимично енглеског и француског, као и књиге из своје богате Крајем септембра, владика Петар I задржава у својој служби, као државног секретара и јединог министра, песника Симу Милутиновића Сарајлију и поверава му, као један од задатака, васпитавање Рада Томова. Сима Милутиновић, често несређеног духа и језика, упућује Рада у класику, уметност, историју, филозофију и књижевност и тако утиче на његову будућу поетику. 1829. Раде предаје свом учитељу, Сими Милутиновићу, неколико народних песама које је прикупио. Исте године саставио је песму у „народном духу“ о рату између руске царице Катарине II и турског цара. „Е тако ме не заклали вуци/у џамију, ђе клањају Турци,/ако дигнух моје јањичаре,/сву ћу твоју земљу поробити,/поробити, ватром попржити,/а тебе ћу живу уфатити,/да ме двориш као робињица.“ (из песме о рату између царице Катарине и турског султана). 1830. Mитрополит Петар I преминуо је 18. октобра. У складу са његовом тестаментарном жељом, изреченом тог дана, за „намјесника митрополита црногорског“ проглашен је Раде Томов и огрнут мантијом преминулог стрица. „А ја на моје мјесто насљедником управитељем и чуватељем од свега мојега и Церковнога чиним и остављам синовца мојега Рада Томова Петровића, у којега се надам да ће бити чојек од посла и од разума, коликоје преблагиј Отац Небесних благоволио подарити, и којега Богу и Цару нашему и свему Народу Церногорскоме и Бергскоме за вијека препоручавам свијем сердцем и свом душом.“ (из тестамента Петра I) Уз велике почасти, Петар I сахрањен је 20. октобра. Два дана касније, Рада је закалуђерио архимандрит манастира Врањине. Кроз неколико месеци произведен је у чин архимандрита. Тиме Раде постаје нови верски и незванични световни црногорски владар. „Чини ми се сит сам се већ наплака. Зато једино што виђу да ми од плача није никакве користи осим сама штета и погибељ очна, али јошт ми не да моје прежалосно срце уставит се мојијема сузама за мојијем оцем и благодјејом. Прво, што сам се лишио милости благодјетељске, друго, што је народ изгубио својега пастира и обранитеља, који бјеше непоколебими столп вјере и слободе христијанске и превјерни син и обранитељ отечества и неотлучими привјазаник к росијскому престолу и до својијех посљедњијех ријечих које ми је говорио на умрли час. Упитам га: ’Господару, виђу да ћете умријет, него што ћу ја сад?’ А он се усправи и сједне на постељу, па ми почне говорит: ’Ја ти сад не могу помоћ ништа, но ти ове најпосљедње ријечи од мене: моли се Богу и држ се Русије.’“ (писмо Јеремији Гагићу, 30. октобра 1830) taj Čet Okt 08, 2009 2:25 am Његош (непознати аутор) 1830. Младом Његошу првих месеци у владању помажу отац Томо, ујак - капетан Лазар Пророковић, као и неколико отреситијих главара. Крајем године и почетком следеће, Његош се налази на удару противника, предвођених гувернадуром Радонићем, који је и раније покушавао да ограничи световну власт породице Петровић. „Јошт ме је једна велика главобоља постигла. Наш господин губернатор Вуколај Радонић пошао је у околину которску, на Пуч, нотњо без знања ничијега него својевољно, тер се ту саставао с некаквијем генералом цесарскијем и с другијема људима цесарскијема, имајући намјереније предати им Черну Гору и на исту метнути покровитељство њино, мислећи он без никаква расутка, кад је владика умро да већ није остало синовах отечества у Черну Гору и привјазаниках к славимој Росији.“ (писмо Јеремији Гагићу, 22. новембра 1830) На народној скупштини одржаној 17. новембра, укида се гувернадурство, а Вуколај Радонић лишава службе и гувернадурског чина. Његошевој опозицији придружује се и Сима Милутиновић, његов некадашњи учитељ. „А наш Милутиновић узео је нечесову слободу отка се преставио митрополит, која би му сломила врат да се не гледа на његово иностранство, пак и на Ваше писмо с којијем сте га пропратили к мојему поч. донду. Него ја истинито знам да Ви јесте мислили да је он чојак, јербо ја знам истинитога мојега у Вас пријатеља, како што сте били и мојему претку. А он био је поша пред свјатаго Николаја на Стањевиће и ја сам шиља за њега момке у два пута. Он није ктио доћ кад сам ја за њега шиља, него кад је њему драго било, па по свему тому ја сам га примио ка да није ништа преступио, зашто Ви знате ја нијесам имао чесова ученија, нити сам нимало свијета видио, па мисљах да ће ми што помоћи у ову нашу жестоку муку, а он не стаде него два дана и пође без питања некуђ пут Боке Которске. Сада ја не знам што ће бити. Ви знате како је он преступио законе царске када је утекао из Котора, и они га уфатише, хоће га кастигат по закону. Ема нека ломи врат куђ му драго.“ (писмо Јеремији Гагићу, 6. јануара 1831) Његошева владичанска одежда 1831. У манастиру Врањина на острву Кому, 31. јануара, рашко-призренски архиепископ производи га у архимандрита и том приликом су му име „преиначили на Петар“. До тада се, у својим раним писмима, потписивао са „Радивој“. Савременици су га звали „Раде Владика“ или „Владика Раде“. Са „Његош“ се у писмима потписује од 1835. Тај додатак имену („Његош“) узео је од стрица, Петра I, који га је понекад додавао свом имену а према имену свог племена и завичаја (Његуши). 1831. Након смрти стрица, Раде се, за помоћ у управљању Црном Гором, обратио двојици Црногораца који су живели у Петрограду - Матеји Вучићевићу (црногорском поверенику у Русији) и његовом ујаку Ивану Вукотићу (подофициру у руској војсци). „Бержајте ако Бога знате, ако Христа љубите, док се није откуђ са стране иновјерне и туђеродне раздор и вражда посијала и распалила, пак би се нејмало се већ на што доходити.“ (писмо Матеју Вучићевићу, 22. октобра 1830) Њих двојица су у Црну Гору стигла у септембру и на збору који је Његош сазвао, доносе се 21. септембра одлуке о успостављању органа власти, „управленија народњег“. На челу управе је владика и он влада у договору са Сенатом који чини 16 сенатора (из редова племенских главара). Сенат има улогу владе и врховног суда. Извршну власт чинила је гвардија са 164 „испољнитеља“, чији су припадници ималу улогу данашње полиције и путујућих судија који су решавали мање спорове. Овим одлукама укинута је дугогодишња традиција да Црном Гором управља владика са гувернадуром. „[...] имам чест Вама објавити како се Црногорци находе у согласију међу собом исти како су били овога прошлога времена од како је блаженопочившег митрополита завјешчаније проглашено, али сада је сувише стављено управленије народње, које управленије состовља 180 људих, из којијех су 16 совјетници (senatori), а 164 исполнитељи (polizia), које слуша народ добро и како је дужност народња своје старије слушати и собом одабранима повиноват се. Мене се радује срдце и душа када ја виђу моје отечество тако сложно и када виђу толико њихово почитаније к нашему царју и благодјетељу и к њиховијема старјешинама и главарима, али каква ће ми јошт и ово радост бити када виђу моје отечество ђе напредује у наукама и процвјетава просвјешченијем и када га виђу да почне излезати своје просвјешчене и вјерне синове, који ће га умјети бранити не само оружјем него и пером умним.“ (писмо Јеремији Гагићу, 6. децембра 1831). За првог председника Сената изабран је Иван Вукотић, а за потпредседника Матеја Вучићевић. Седиште Сената било је на Цетињу, а гвардије у Ријеци Црнојевића. Суђењима Сената присуствовао је и Његош, осим када је доношена смртна казна. Касније је државна администрација проширена капетанима и перјаницима (неком врстом владикине гарде), а на границама земље и пандурима. taj Čet Okt 08, 2009 2:26 am Његош у походном (ратничком) оделу 1831. У октобру и у фебруару наредне године, у два наврата, покушава да освоји Подгорицу и Зету - али без успеха. „Кад свак ратује, ми мирујемо, а кад свак мирова, ми ратовасмо.“ (писмо Данилу Медаковићу, 6. јануара 1849) За освету, војска скадарског везира од неколико хиљада људи ударила је у априлу 1832. на погранично село Мартиниће, којима је притекло у помоћ око 300 Бјелопавлића и Пипера, те сузбило и потукло турску војску. „Скочи ово мало число Мартинићах посред Тураках и покољи се с њима и обрати силу турску у бјекство. Турци како побјегни, у то дотрчи једне 100 Пиперах и 200 Бјелопавлићах, за Турцима јуриш, Турци устрашени једнако бјеж, а наши за њима до Спужа, 150 Тураках уби намртво, којијема су узели наши оружје, а сувише што су их Турци унијели мертвијех. Такођер било је и рањенијех више од 300. Сам Намик Али-паша једва с бјекством спасе живот.“ (писмо Јеремији Гагићу, 27. априла 1832) На удару нису само црногорска гранична села, већ околни Турци траже да им се покори цела Црна Гора. „Јошт кад је царство српско на Пољу Косову пало и невољно под иго турско дошло, од онога доба до данас Црна Гора непресјечно је како своју независност тако и своју вјеру сачувала и крв своју пролијевала само ради слободе, независимости и своје вјере, нити се икад икому хоћела покорити, знајући она добро почитовати шта је то слобода и предвиђајући каква би то невоља била туђима робовима бити. [...] Што ли нас сада зовете да се Вама предамо и рајом турском постанемо, не видимо нимало да право на то имате, јер како ће тако наједанпут туђијема поданицима постати Црногорци, који су више од 400 годинах свагда мужествено непријатеље од себе одбијали, а само да слободу и независимост у овијема безплоднијема и пустијем кршевима сачувају и да слободно по закону своме жертвоприношенија могу совршивати и господу Богу приносити, који ће свагда држати страну праведнијех и њима на помоћи бити. Што ли нам пак сада пријетите да ћете на нас силну војску послати и нас све истријебити, то само је у руци свемогућега Бога, који управља судбом човјечијом и, колико се год Ви уздате на своју силу, толико се и ми уздамо на божију, која нас је за толико вријеме бранила да нас неће ни сада оставити. [...] И ако Ви на нас нападнете, ми ћемо принуђени бити бранити нашу слободу и независимост, коју су и наши прађедови бранили и млоги жртвом постали. Тако исто и ми сви јединодушно пролићемо нашу посљедњу капљу крви за вјеру, слободу и независимост, и да знате добро да Црногорци ради су сви до посљедњега погребсти себе под развалинама својијех кућах и со тијем оставити потомству свједочанство гробовијех крстах да су пострадали за вјеру и отечество неголи потпасти под иго туђега ропства. И то Вам јављамо да ово није први пут да се Подгоричани и Црногорци бију него може бити стоти, а све за то што Подгоричани на тврду Божју вјеру невино сијеку Црногорце.“ (писмо Мехмеду Решид-паши, 17. јула 1832). Његош (Моргунов, литографија, 1833) 1832. Почетком јануара разоткривена су завереничка настојања гувернадура Радонића. Одлуком Сената од 4. јануара протерује се његова породица која је више од сто двадесет година обављала гувернадурске функције у Црној Гори. „Г. Радонић, да је био човјек какав се Вами представља и другијема људима, он не би ни прогнан био са својом фамилијом из својега отачаства, него би у њем био како остале поштене фамилије које у њему пребивају, јербо су он и његова фамилија бројена и чествована међу најпрвијема фамилијама у Црној Гори, него је г. Радонић својега отачаства свагда био враг и возмутитељ, не само он но сваки од његове фамилије. Стога су били прогнати из Црне Горе. Ви знате, милостиви господине, да су људи зли и мутни који могу бунити народ свуда опасни и ђе су правитељства свој темељ јако утврдили, а камоли међу овијем свободнијем народом, који није нигда привика узду правитељства врх себе држати.“ (писмо Јеремији Гагићу, 13. маја 1836) taj Čet Okt 08, 2009 2:27 am Његошево „објавленије народу цроногорскому и брдскому“ о увођењу пореских класа (1838) 1833. Почетком године завршава Глас каменштака, у којем је опевао борбе између Црногораца и Турака након 1711. године. Шаље рукопис у Беч Вуку Караџићу због штампања, али то није дозволила бечка цензура. „Допушташе ли печатати ту Глас каменштака? Ако су допустили, дај га печатати и пошаљи ми 12 егземплара; ако ли пак нијесу, а ти ми пошаљи матицу (оригинал), пак ћу обист хоће ли га овамо дати печатати.“ (писмо Вуку Ст. Караџићу из Петрограда, 1833) 1833. Државна администрација имала је трошкове и заведен је порез, који је почео да се наплаћује наредне године. Његош је у годинама које су следиле имао много проблема и трпео многе увреде због наплаћивања пореза („харача“, како су га злурадо звали неки Црногорци). Настале су 1839. и 1840. чак и две буне због наплаћивања пореза. Често је морао лично да одлази у народ да га умирује и убеђује у неопходност плаћања пореза. „Ви знате и сами што значи кад правитељство на установљено време не даје жаловање својима чиновницима: народ обично, ако и не ропта, он пада у сумњу о темељном суштествованију свога правитељства, па и сами чиновници почињу дремати у својој дужности, а то већ смета скором напретку народног благостојанија о коме се правитељство стара.“ (писмо Јеремији Гагићу, 18. јануара 1838) 1833. На народном збору 23. маја одлучено је да Његош пође у Русију како би га тамо завладичили и како би изнео молбе за помоћ Русије Црној Гори. Креће на пут 3. јуна. За свог заменика именовао је Ивана Вукотића, а том приликом потврђен је и законик Закони отачаства који је саставио Вукотић. На путу борави у Котору, Трсту, Бечу и у источној Пољској. У Петроград стиже 20. јула. У цркви Казански сабор, 6. августа, бива рукоположен за архијереја, у присуству цара Николаја I и свих чланова Синода. Његоша, током те посете Петрограду, примају митрополит петроградски, министар спољних послова гроф Неселроде и оберпрокурор светога Синода Нечајев. Први пут се као „владика црногорски“ потписује у писму Вуку Ст. Караџићу из Петрограда, 23. августа. „Ово ти јутрос полусанљив пишем из гласовитог монастира Александра Невскога, но теке именом монастира, а свијем прочим палате, и јављам ти да сам здраво путовао од Беча до довде, здраво дошао и здраво се сада налазим у монастиру Невском. Наслађујем се предивнијем погледом и прекраснијема зданијама Петробурга, разном искусном архитектуром дворовах царскијех, храмовах свемогућему уздигнутијех и величественима памјатницима воздвигнутијема основатељу ове столице и просвјетитељу Русије, какогод и другима мудрима њему посљедоватељима. Сваки безпристрасни овђе дошавши мора рећи и рећи ће: 'Руски је народ велик, а цари рускога народа велики; свемогућа је рука творца излила благодат на цара Русије и на сав његов дом, свемогућа је воља творца возвисила Русију до овога степена, свемогућа је рука владике излила своје богате даре просвјешченија и човекољубија на дворјане'.“ (писмо Вуку Ст. Караџићу, прва половина августа 1833 taj Čet Okt 08, 2009 2:28 am Његошева владичанска диплома из 1833. 1833. Након нешто више од месец дана боравка у Петрограду, враћа се у Црну Гору другим путем: преко Халеа, Лајпцига, Дрездена, Прага, Беча, Трста и Котора. На Цетиње стиже 30. новембра, као први црногорски владика посвећен у Русији. У једанаест сандука спакованих, на Цетиње доноси неколико стотина књига за потребе Цркве и школе, а и за себе лично – укључујући Правила поетике и Хомерове спевове. „Имадем и Хомера на руском језику Гњедићем преведена. Српски је Хомер у народној поезији ко ју хоће разумјети и коме је српскост мила; а ко неће, залуд му сва добра качества праве поезије у народним пјесмама, у којима и налазе.“ (писмо Вуку Ст. Караџићу из Петрограда, прва половина августа 1833). Током тог путовања, Његош, за 3000 рубаља, набавља штампарију која је на Цетиње, спакована у 47 сандука, донета почетком јануара 1834. „Ја сам намјеран штампавати овђе букваре, чаславце и псалтијере, и то на малом колу.“ (писмо Вуку Ст. Караџићу, Цетиње, 19. априла 1834) Из Русије Његош са собом доводи штампара Михаила Петрова, након чије смрти је Његош књиге поново штампао ван Црне Горе. Штампарија је престала да постоји 1852. када су њена слова преливена у зрна за пушке. 1834. На Цетињу почиње са радом прва основна школа за тридесетак ученика, са неком врстом интерната (благодејање). taj Čet Okt 08, 2009 2:33 am 1834. Проглашава, 18. октобра, свог претходника и стрица за свеца: „На знање ви дајемо, благочестиви народе, како смо 18. овога мјесеца, на Лучиндан, отворили гроб блажено и светопочившега претка мојега и архипастира вашега Петра и, пошто смо отворили гроб, нашли смо цјелокупно и свето тијело доброга и светога архипастира нашега. Зато, благочестиви народе, ми вама радосно и објављујемо о томе срећноме догађају, јербо знамо да ћете благодарити свемогућега творца, који ви вашега доброга оца, крепкога пастира цркве и стада Христова, вашега обранитеља и избавитеља, посла међу вама у светом тијелу, да, како је био у смртноме животу готов за вас дати душу и тијело, тако да му се молимо да он и сада, како светитељ и угодник Божји, буде молитвеник свемогућему Богу за нас како за своје синове.“ (Посланица Црногорцима и Брђанима, 18. октобра 1834) 1834. Објављује на Цетињу прву збирку песама Пустињак цетински, одштампану у цетињској штампарији. Исте године објављује другу збирку Лијек јарости турске (од свега четири песме: Пјесна за Вида и Мирчету, Ударац на Мартиниће, Вук пријатељ овчи, Нахије). Објављена је, на једном листу, и песма Србин Србима на части захваљује написана 1833. године као додатак Гласу каменштака. Његош је ову песму посветио которским римокатолицима, трговцима Лумбардићима код којих је 1833. боравио и грофовској породици Ивановић са којима га је везивало пријатељство. 1835. Почетком марта подгорички Турци убијају двадесетак кучких чобана. За освету, у ноћи између 11. и 12. марта једна мала група Црногораца осваја на препад Жабљак од Турака. Жабљак је, међутим, већ 18. марта морао да буде враћен Турцима. „Црногорци кад оно витешки / Жабљак тврди турски похараше, / онда мене старца заробише, / на Цетиње српско донесоше.“ (натпис на топу са Жабљака) 1835. Одређује Малу госпојину као дан заседања народне скупштине и службе св. Петра: „На Мали госпођиндан (8. септембра) одредили смо да буде сваке године на Цетињу скупштина народа и служба св. Петра, јер та дан долази и светитеља рођендан“ (Посланица Црногорцима и Брђанима, 20. јуна 1835). 1835. Добија, две године након завладичења, степен архиепископа: „Дошавши прије неколико дана из Бјелопавлића, ђе сам се за неко вријеме бавио по народнијем пословима, које сам хвала Богу с добријем успјехом свршио, имао сам чест наћи овђе височајшу грамату о возведенију мојем на сан архиепископа.“ (писмо Јеремији М. Гагићу, 20. јуна 1835) Његошеве гусле Његошева митра Његошева столица 1836. Почетком августа, око петнаест хиљада војника херцеговачког везира Али-паше Ризванбеговића, предвођених Смаил-агом Ченгићем, изненада напада Грахово, место на херцеговачко-црногорској граници. Граховљанима у помоћ стиже само неколико стотина најближих им Катуњана и надмоћни Турци убијају том приликом око педесет Црногораца међу њима Његошевог рођеног брата Јована (Јока), који тада није имао ни 15 година, као и осам других Петровића. „Што говориш да не знаш је ли то из моје главе било да гвардија и неколико људи од Црне Горе дођу у помоћ Граховљанима и толико твојијех људи побију, ја сам ово мало число људи посла у Грахово као пандуре, а теке су дошли твоја је војска ударила на њих и Грахово попалила, и они су се дужни били бити и били су се колико су могли и толико твојијех људих, што говориш, побили. И мене се међу тијема Црногорцима неколико момчади од моје куће нагнало и ту је двоје погинуло; нијесу имали но по петнаест годинах. Ја веома сажаљивам да нијесам знава твоје намјереније, зашто бих скупио неколико хиљадах Црногорацах да те јуначки сретем на своју границу, како су се вазда научили Црногорци.“ (писмо Али-паши Ризванбеговићу, 6. октобра 1836. Ђорђије, Његошев брат од стрица, враћа се из Русије где је служио као официр, и постаје, као сердар цетињски и ријечки, важан Његошев ослонац. taj Čet Okt 08, 2009 2:34 am Манастир Маине 1837. Увидевши да не може да задржи своја имања око манастира Стањевићи (који је више од сто година био резиденција црногорских владика) и око манастира Маине на аустријској територији, уступа, уговором са бококоторским капетаном Ивачићем, Аустрији имање Маине за 17000 форинти у сребру које је употребљава за опште народне потребе. Маја 1839. потврђује и продају манастира и имања Стањевићи за 17000 форинти. То је било важно за придобијање Аустрије за званично разграничење са Црном Гором (које је завршено 1841) чиме је Црна Гора први пут добила границе према једној суседној држави и тиме била призната као самостална држава. „Истина да ово имање више вриди, али будући да га правителство аустријанско жели имати, тако му га ја за речену цину само за то дајем да би показао моје пријателство према правителству аустријанскому.“ (из Свједочанства о продаји Маина, 5. фебруара 1837) Његош (Јосип Томинц, уље, 1837) 1837. У фебруару креће по други пут у Русију, да би тражио помоћ за Црну Гору и да би се оправдао од клевета својих противника, пре свега бивших црногорских сенатора Ивана Вукотића и Матеја Вучићевића а и чланова породица бившег црногорског гувернадура Радонића. „Дајемо ви на знање како се мислимо отправити пут Русије. Тога ради вама објављујемо и заповиједамо да имате сјеђет међу собом у мир и у слогу, такођер исто и с народима који с вама граниче који узоће од вас сјеђети с миром, а особито с ћесаровијема људима будите у слогу и у мир, зашто је нама познато да они неће вас зађест никаквом смутном работом. За све пак послове и давије с којијех би се могла смутња догодити можете се јавити на Сенат и Гвардију, које ми остављамо да земљом управља.“ (објавленије Црногорцима и Брђанима, 12. новембра 1836) Међутим, због сплеткарења Његошеве опозиције, руски посланик у Бечу одлагао му је издавање пасоша за Русију. Тај боравак у Бечу Његош је искористио за друге послове са аустријском администрацијом, укључујући питање разграничења између Црне Горе и Аустрије. На путу за Петроград, Његош је поново задржан у Пскову и био примљен у Петрограду од стране руског цара тек 24. маја, када се цар уверио да су оптужбе на рачун Његоша потпуно неосноване. Позитивној промени руског расположења највише је допринео руски конзул у Дубровнику Јеремија Гагић, који је знао да је Његошева владавина правична и поштена, иако понекад строга. Тако су се замерке Његошеве опозиције свеле на његов приватни живот - да се влада као световњак и да се више бави ловом и песништвом него владарским и владичанским пословима, као и да често одлази у Боку, где се удвара дамама и игра карте. „Неки су ме совјетовали да очи на женски пол не окрећем, а човјек не може и са самртнога одра да очи не баци на красно створеније.“ (писмо Петру Маринковићу, 10. августа 1850) Руси су прешли преко тих оптужби и не само да је Његош одбацио нападе противника, него је успео и да издејствује повећање годишње помоћи Русије са једне на девет хиљада червоњеца у злату; ту помоћ користиће за куповину хране, финансирање државне администрације, као и изградњу зграда, путева, млинова, школа. taj Čet Okt 08, 2009 2:36 am 1837. У Бечу купује 1. јула Карађорђеву сабљу којој је посветио стихове Сабљи бесмртнога вожда (књаза) Карађорђија, објављене у Голубици 1840. године. „Оружје свештено, вјенчано са славом,/с каквијем восторгом тебе данас виђу,/каква ли ми чувства душу потресују!/Плачући те славим, с уздисаљем гледам/кад ми на ум дођу твоја дјела страшна –/кад си у рукама вожда и витеза/кроз полкове густе тирана људскога/сијевала страшно и крвљу се мила,/по дижући Српство, круну му иштући.“ (из песме Сабљи бесмртнога вожда (књаза) Карађорђија). Црна Гора 1838. године 1838. Херцеговачко Грахово одметнуло се од турске власти и пришло Црној Гори. То питање је годинама оптерећивало односе са херцеговачким Турцима и Његош је успевао да одложи његово решавање за боља времена. Тиме је припремљено формално присаједињење Грахова Црној Гори за време кнеза Данила. „Што се тиче Грахова, за које сте ми у Вашем почтеном писму од 31. маја [...] ов. г. за No 62 изволили писати да се тамо говори да су Црногорци њим завладали и да се Турци купе у Херцеговини да освободе Грахово и ишћерају Црногорце из своји предјела, чест имам саопштити Вам да Грахово нити је данас турско, нити је од преко сто година њихово било него црногорско.“ (писмо Јеремији Гагићу, 3. јуна 1838) „Племе Грахово откако је населио га мој прађед и никшицки капетан, оно је стајало вазда на један начин, то јест Турцима је поштено плаћало за земље које је држало унутра у турској земљи, а Црногорци су им вазда судили..“ (писмо Веџихи Мехмед-паши, 1838. Од почетка године до јуна, на Цетињу борави Антид Жом који Његоша подучава француски језик. „Ви знате колико ми је мило да научим италијански и француски језик, а сад ми се та прилика показала. Ту у Котору налази се г-н Жом, кога сам јошт у Тријесту идући овамо из Русије познавао и од њега неколике лекције примио, а сад исти г-н Жом иде за Скадар и даље. Ја би рад да он овамо дође к мени на неко вријеме да би се штогод ползовао његовима лекцијама...“ (писмо Фридриху Орешковићу, 24. децембра 1837). 1838. Током пролећа и лета, у близини старог манастира на Цетињу, подигнут је нови, опремљен дворац са двадесет пет одељења, са високим зидом и кулама, који је касније назван Биљарда, по билијарском столу који је 1839. донет за једну од сала. У једном његовом делу биле су просторије за Сенат, у другом је становао владика, а у приземљу су становали перјаници. Дворац је био луксузно и модерно опремљен, али су његове просторије биле влажне. Његош, оптерећен многим бригама и пословима, већ средином године жалио се да га „поболијева нога“, а неколико година касније патио је од реуматизма. „Од њекога времена поболијева ме нога, па бојећи се какови рђави посљедствија, чест имам обратити се к Вама с молбом да бисте ми учинили љубов и послали овамо вашега окружнога доктора, разумије се, ако му његова дјела дозволе и ако соизволи доћи да се с њим посовјетујем о овој ствари.“ (писмо Габријелу Ивачићу, 3. јуна 1838). 1838. Посећује га, 19. и 20. маја, саксонски краљ Фридрих Август II, који је дошао у Црну Гору ради ботаничких истраживања. „Пре неколико дана, т. ј. 19. овога мјесеца, имали смо чест дочекати на Цетињу високога госта њ. в. краља саксонскога, који је сјутридан пут Будве пошао, подаривши ми за знак воспоминанија брилијантови прстен с вензловим именом његовим.“ (писмо Јеремији Гагићу, 26, маја 1838) 1838. У јулу долази до сукоба на Паштровској гори између 4000 аустријских војника и 500 пограничних црногораца из Црмничке нахије у којој су Црногорци успели да потисну Аустријанце. Након тога, 25. августа Аустрија је склопила мир са Црном Гором и тиме индиректно признала њену независност. Око два месеца након тога, Његош је закључио мир и са босанским везиром и херцеговачким пашом, чиме су и турске власти по први пут индиректно признале независност Црне Горе. У годинама које су следиле, Његош је био у добрим односима са херцеговачким пашом, побратимом Али-пашом Ризванеговићем, док му је скадарски паша био „велики крвник“. 1839. Док Његош са скадарским везиром ради на склапању мира, скадарски Турци почетком јуна на Црну Гору врше неколико напада, који бивају одбијени. „Може бити да ће нас Турци опет напасти, али се надам у Бога и црногорску храброст да неће побиједити. Ми према њима одиста нећемо водити нападачки рат, али одбрамбени морамо и од невоље се бранити до посљедње капи крви од свакога ко нас нападне.“ (писмо Д. П. Татишчеву, 12. јуна 1839). taj Čet Okt 08, 2009 2:37 am 1840. Новица Церовић са неколико дробњачких главара одлучује да убије Смаил-агу Ченгића. По Његошевој препоруци, њима своју помоћ пружају Морачани и неки ускоци и Смаил-ага Ченгић бива убијен у Дробњаку, на Мљетичку, 23. септембра. Његош убиство Смаил-аге дочекује и као личну освету за убиство свог брата Јована, четири године раније. Убиство Смаил-аге учврстило је присаједињење дробњачког племена Црној Гори, као првог херцеговачког племена које у ушло у њен састав. „Гласовити злочинац Смаил-ага Ченгић, муселим гатачки, пљеваљски, колашински и дробњачки, готово сваке године су по неколике хиљаде људи нападао је на наше границе. Он је и овије дана такођер разапео био свој чадор близу наше границе три сахата и почео био купити војску да удари на наше племе Морачу. Наши пак његово зло намјереније приђе сазнали, скупи их се од три до четир стотине и ударе му једно јутро, тј. 23. прош. септ. зором на чадор, те га истога ту посијеку и јошт четиридесет њему подобније зликоваца, међу којијема десетак намјерило се и од оније босанскије бунтовника против Већи-паше.“ (писмо Јеремији Гагићу, 4. октобра 1840). „За знак мојега пријатељства и одличнога уваженија к Вашој особи пошиљем Вам на дар једнога од мојих хатова који се назива Гавран. Ово је хат био онога у свој Босни и Албанији турскога у садашње вријеме најславнијега витеза Смаил-аге Ченгића, па кад су овога Црногорци прије 2 године дана посјекли, узет му је хат искрај његова шатора.“ (писмо Ј. А. Турском, 23. јуна 1843) 1840. Ангажује себи учитеља немачког језика. 1840. Одликује Александра Карађорђевића војводским чином. „Нека је познато и знано да смо ми Александра Црног, сина бившег српског врховног вожда Ђорђа Петровића Црног, који проистиче од старих књажева наше области Васојевића, признали свијетлим књазом и патриотом нашим по поријеклу. Нарочито цијенећи заслуге његова оца, који је својом храброшћу ослободио од турског јарма наше једноплеменике, сматрали смо за праведно и достојно да се одликује и одликујемо горепоменутог књаза Александра Црног војводским чином.“ (писмо Александру Карађорђевићу, 21. децембра 1840) taj Čet Okt 08, 2009 2:39 am 1842. Месеца марта Едоардо Грије је на Цетињу уручује Његошу брилијантни крст, дар аустријског цара у вредности од хиљаду златних дуката, као признање за сарадњу на уређењу границе између Црне Горе и аустријског бококоторског округа, завршеном годину дана раније. Истим поводом Његоша одликује руски цар Николај орденом св. Ане првог степена. 1842. Преминуо је Његошев синовац и потенцијални наследник, Павле (Павел). Једна Његошева песма говори о тој вести и о његовом синовцу. „Примио сам Ваше почтено писмо од 15а августа, које ми је жалосну вијест донијело да се мој млади синовац, императорски паж Павел Петрович Његош, јошт 20а маја ове године преставио. Овај тужни глас мене је сасвим поразио. Па како и не би кад оно што сам имао најдраже на свијету, то сам изгубио, јер с њим је сарањена јединствена надежда његове куће, његовог стрица, а и самога отечества.“ (писмо Јеремији Гагићу, 21. августа 1842) „Ти си сада ангел код престола божјег/али сјајна зв’језда у небесну кругу,/но у душу моју храм си мрачни дига/у ком ће се вјечно лик твој сахранити,/ка пред огледалом мрачним и сломјеним/кад жалосно дуби цвијет увехнути.“ (Из песме Плач или жалосни спомен на смрт мојега десетољетног синовца Павла Петровића Његоша, пажа его Величества Императора Николаја I-го) 1842. Уз посредовање турског комесара Селим-бега и руског конзула Јеремије Гагића, Његош долази у Дубровник и ту 12. септембра потписује са Али-пашом Ризванбеговићем уговор у осам тачака о престанку непријатељстава са херцеговачким Турцима. „Послијед дугога зла и крвопролића, које је било међу нама и Турцима херцеговачкијема, ја и Али-паша, везир херцеговачки, састадосмо се у Дубровнику, око свашта се лијепо разговорисмо и међу собом мир и јако пријатељство утвердисмо.“ (Посланица Црногорцима и Брђанима, септембра 1842) 1843. Крајем јула изасланици Али-паше Ризванбеговића имају намеру да убију Његоша на састанку у Острогу. Сазнавши то, Његош одбија да их прими, а када за то сазнају и други Црногорци, убијају неколико тих изасланика, док неке спасава сам Његош. „Ми смо у рат са свијема Турцима около нас, како готово свагда што смо. Они су вазда сложни на наше зло, и Бошњаци и Арбанаси. Веома ми је за чудо, господине, да би многи људи радији да су Турци и ови пут, како много пута, преварили Црногорце, него ли е су Црногорци својијема варалицама зајам вратили. Чудо ми је да људи кажу да су Црногорци противу права народнијех сада поступили, а нико не каже да је Али-паша противу права народнијех поступио када моје посланике похвата, три на колац наби, а три [и]по године у синџир држа, и за друге многе невјере које је учинио мојијема крајинама, а и сада да су преварили мене и моје Црногорце, за то не би нико ни ријечи рекао, но би све ћутањем прошло, како што је пролазило и ово до данас што је нама чинио. У нас је обичај, који се у ови народ у закон обратио: којом мјером ко нама зајми, оном истом да му зајам повратимо. Да нијесмо зло са злом предусретали, давно би се на ову гору турска џамија поперила и ова шака Славјана своје име изгубила. – Истина да је мучно водити рат 100.000 народа црногорскога са 2 милиона Бошњака и Арбанаса, а особито у данашње вријеме када им правитељство цариградско сваку нужну помоћ у изобилију противу нас даје. Може бити да ће казати ко да ово овако није, али ја најбоље знам који сваки дан то очима виђу.“ (писмо Јеремији Гагићу, 12. августа 1843) 1843. Средином септембра на Грахову долази до неколико сукоба између Црногораца и херцеговачких Турака. taj Čet Okt 08, 2009 2:40 am 1843. Дванаест хиљада турских војника под вођством скадарског везира Осман-паша Скопљака 16. и 17. септембра, заузима острва Врањину и Лесендро у Скадарском језеру и тиме наноси Црногорцима велику штету у трговини и риболову. „Седамнаести истога мјесеца опалише Турци село Врањину, у којему је било око 30 до 40 кућа, куће све до темеља разуре. Нашијех буде око 60 људи мртви и рањени и ухваћени на Лесендро и на Врањину. Турака је и више три пута толико било мртви и рањени, али све исто Турци осташе побједитељи на овоме маломе острву.“ (писмо Јеремији Гагићу, 24. октобра 1843) Његош је касније неколико пута покушавао да их поврати, али без успеха. „[...] ми смо наперили два топа, те тучемо укрјепленија која су Турци на поменутом острову начинили, но будући да су наши топови стари и рђави, а к томе ни зрна не имајући доста, па и што их је нису од калибра, зато и не можемо имати жељенога успјеха, али при свем том барем узнемирујемо непријатеље, па и штете им понешто чинимо. Да ми којом срећом имамо неколико бродића с топовима, те би Турци давно чистац с Лесендра [...]“ (писмо Јеремији Гагићу, 19. новембра 1843) Стална Његошева брига да поврати изгубљена острва, оставила је у народу изреку „изгоре као Владика за Лесендром“. „С особитим удовољствијем имао сам чест получити Ваш високопочитајеми лист од 21. (9) маја, којим сте благоволили увједомити ме да се већ предузела дипломатическа радња да Турци острове Врањину и Лесендро, прошле године од нас пријеваром узете, очисте. Ја почитујем себи за дужност принети моју најчувствитељнију благодарност правитељству аустријскому за то што оно великодушно узима участије у судбу овога народа и стара се водворити мир и срећу у ове крајеве.“ (писмо Ј. А. Турском, 18. маја 1844). 1844. Креће из Котора ка Трсту 2. јануара. У Трсту пише песме Три дана у Триjесту и Мисао (песма Три дана у Триjесту штампана је у Бечу, у штампарији Јерменског манастира, а на италијански ју је превео и објавио у Трсту 1844. песник Франческо дал Онгаро). Ка Бечу креће 11. јануара и тамо тражи посредовање Русије и Аустрије у спору око заузетих острва Врањина и Лесендро. Поред тога, тражи укидање царина на робу коју су Црногорци продавали на пазару у Котору. „Дајем ти на знање како [сам] за неке своје послове ову годину био до Беча, и тамо сам добио наредбу да са свакијем у миру сједим; ако [би] ме ко и напануо, да за то оружјем никакве освете не чиним. Такођер се исто надам да си и ти наредбу добио или ћеш је скоријем временом добити да ове наше крајеве смиримо. Него утолико, ако ти није досада заповјед дошла, нареди и ти са своје стране, како што сам и ја с моје, да се зла по границама не догађају, а за ово око шта се не можемо погодити, како рекну старији онако ће и бити.“ (писмо Осман-Паши Скопљаку, 6. априла 1844). „Што се тиче сваке друге трговине које се може наћи на црногорске пазаре, аустријскима је поданицима слободно ходити и куповати без никакве дације и без никаква питања куда и зашто иду, као и у своју кућу. Вама је ово све добро познато, а мени је исто тако познато биједно црногорско трговање на пазару которскоме, које је свакога дана све горе и даже ево неколико времена докажују ми да им је Котор сасвијем затворен као непријатељима аустријскима, премда они нити су кад били непријатељи аустријски нити ће бити.“ (писмо Едоарду Гријеу, 5. маја 1846). Креће из Беча 3. марта и затим проводи двадесетак дана у Трсту и Венецији обилазећи знаменитости. Са пута се враћа 28. марта и бива свечано дочекан на Цетињу. taj Čet Okt 08, 2009 2:42 am 1844. У пролеће у Црну Гору, измучену сушом и глађу, стиже жито, делом поклоњено од Русије. „Међер си ти заборавио кршно наше стање и положеније теке иштеш новаца на зајам онђе ђе их никада било није и ђе им се сухе и празне горе, и кад их се штогод добије, не дају ни обратити.“ (писмо Сими Милутиновићу, 10. јула 1845). Руску помоћ прате и сумње како се она троши. Руски конзул у Дубровнику, Јеремија Гагић, добија од надређених задатак да мотри на то да ли Његош троши новац само на куповину жита и он о томе „секретно“ обавештава Његоша 18. децембра 1845. „Чудо ми је откуд је толика сумња код министерства да ја на што друго не трошим паре које су дате на покупку жита и заведеније магазина. Никада ја злоупотребљеније нећу учинити од великодушија мојега високога покровитеља, нити ћу се ја никада пред њим двострук показати. Моја ће истина у чистоти и невиности пред обожајемим монархом свагда се показати.“ (писмо Јеремији Гагићу, 10. фебруара 1846) 1845. Завршава рад на Огледалу српском. „По од дужега времена дао сам купити по Црној Гори наше народне пјесне и већ их добро число имам у рукопису, којима сам додао и од печатаних оне о Карађорђију. Ја сам намјеравао ове пјесне дати печатати у Лајпцигу, гдје би по мојој жељи могле изићи у великољепном изданију; но почем сад тамо полази г-н Вуковић, вручитељ овога писма, а знајући пак да тамошња типографија превасходи све остале у којима се што досад српскога печатало и да има добре коректоре, па зато и шиљем исте пјесне у рукопису Вама, учтиво молећи Вас да бисте изволили дати их печатати у 8° великом на велин папиру и украсити их образом бесмртног Карађорђија.“ (писмо Василију Берару, 12. априла 1845) 1845. Половином године тражи помоћ једног стручњака из Дубровника како би га обучио за коришћење дагеротипа (тј. фотографског апарата), купљеног нешто раније. „Ја се надам у Ваше дружеско расположеније к мене да ћу Вам наскоро захвалити и на дагеротипца. За љубав коју ми показујете, немам Вам су чим повратити нако празном захвалом. Да изволите наредити да и ја Вас што послужим, су чим ће Ве послужити један човјек који је на крају образованога мира и који се очама пред вратима едемскијема, мученик два противна урагана, азијатскога и европејскога, т. јест ураганима просвјештенија и глупости?“ (писмо Јеремији Гагићу, 8. октобра 1845) 1845. Стиже у Котор 11. јула, а четири дана касније у Пераст на летовање. На Цетиње се враћа након десетак дана. taj Čet Okt 08, 2009 2:43 am 1845. У пролеће завршава писање Луче микрокозма, религиозно-филозофског спева о настанку света. Књигу је Његош посветио свом некадашњем учитељу, Сими Милутиновићу. Луча микрокозма штампана је у Београду исте године. „Кад Луча буде напечатана, пошљи ми од ње 100 егземплара и упути их у Тријест al sig Michele Vucetich, negoziante, објавивши јошт ту да књиге иду у Црну Гору in transito, те ће ми тако доћи поуздано. А с осталијема егземпларима чини што хоћеш: на част ти их.“ (писмо Сими Милутиновићу, 23. децембра 1845) 1845. Половином године, Његош (вероватно једини пут) посећује полуострво Превлаку у бококотроском заливу и тамо цркву Св. Тројице (саграђене 1833. на темељима старе цркве Светог Архангела Михаила). Тестаментом из 1846, удовица грофа Илије Властелиновића, грофица Екатарина Превлаку оставља Његошу. Наредбом аустријских власти из 1846. забрањено је црногорским држављанима да поседују некретнине на аустријској територији која је, по разграничењу, сезала до средине ловћенских серпентина. 1845. Лечи се од реуматизма. Даје да се на Ловћену, на „Капи“, сагради скромна црква у којој ће бити сахрањен. Насловна страна првог издања Горског вијенца (модел за лик владике Данила био је сам Његош) 1846. Завршава писање Горског вијенца, еп о обрачуну Црногораца са потурчењацима са краја XVII века. По неким историјским анализама тај обрачун није се никада догодио. Креће у Трст 20. септембра да купи жито за Црну Гору, а затим у Беч, где је, последњих дана те и првих дана наредне године, одштампан Горски вијенац. Није одобрена његова посета Петрограду и руском цару (и током које је планирао да тражи од руског цара помоћ у повраћају острва Врањина и Лесендро), са образложењем да је потребно Његошево присуство у Црној Гори. taj Čet Okt 08, 2009 2:44 am 1847. Објављује, 12. јануара, у Сербском народном листу, Поздрав роду из Беча 1847. год. (На ново љето). У Бечу борави до марта 1847, одакле се преко Трста и Венеције враћа у Црну Гору. Пише Лажног цара Шћепана Малог, углавном на основу архивске грађе из Венеције. Рукопис је штампан 1851. у Загребу, а објављен у Трсту. На корицама књиге, као место издања писало је Југославија. „Због важности догађајах и због чудноватости Шћепанове ја сам жељео штогод о њему написати. И, доиста, да случајем не пођох у Млетке у почетку 1847. године, не хтијах ништа вјернога о њему своме роду објелоданити. Али у Млетке када дођох, потрудим се и којекако уљезем у огромну архиву бивше старе републике млетачке. Господин Томазео усрдно прискочи, и би ми на руку; чувара од архиве, старога маркиза Солари, готово слободном и веселом горском поезијом и причањем замађијам, те ми добри старац почне по мојој ћуди играти; пет шест ваљатијех писарчићах три читаве недјеље по свима угловима од архиве копаше, и што год се могло наћ о чудноватом Шћепану и о другијем стварима односећи се Југословенства све исписаше.“ (из Предговора књиге Лажни Цар Шћепан Мали). 1847. У првој половини године, изазвана великом глађу, избија буна у пограничној Црмничкој нахији, коју је помогао скадарски паша муницијом, храном, али и својом војском од три до четири хиљаде људи. Побуна у корену бива угушена у крви (о тим борбама Његош је спевао песму Кула Ђуришића). Након повратка из Беча, Његош осуђује на стрељање неколико вођа побуне. Ова буна и тежина одлука које је требало донети, учиниле су да Његош помишља да заувек напусти Црну Гору. И након ове буне, интриге скадарског паше остаће, поред глади, највећа Његошева брига. „Сутрадан пошто сам ја изишао из парохода, сирјеч 26. прошастога марта, премамљени митом, а највише житом и хљебом на ову гладну годину, неколика села црногорска од Нахије црничке објаве се непријатељи својему правитељству. Паша скадарски, који је о томе и радио, одма пошље међу њих на помоћ им око 3-4000 војника, хљеба доста и џебане. Ради тога буде принуђен Сенат отправити 2000 Црногораца, предвођенијех мојијем братучедом Георгијем, сердаром ријечкијем, сердаром цетињскијем, и тако ове 2000 Црногораца ударе на прво од побуњених села, у којему је била војска турска и џебана, и послијед упорнога боја опале неколико кућах у селу Бољевиће и Турке изаждену. С наше стране било мртвијех 19, а рањенијех око 20 људи, међу којијема је и мој братучед малу рану добио од зрна од кумпаре, а с турске стране около 60 мртвијех и рањенијех кажу да је пало. Црногорци у овоме боју похватали су били и неколико живијех, но, бивши све христјани, даду им свободу.“ (писмо Јеремији Гагићу, 6. априла 1847) 1847. У октобру, после неколико година мира, око 8000 херцеговачких Турака напада Црну Гору, али овај напад бива брзо одбијен. О томе је Његош спевао песму Чардак Алексића. „Дошло ми је твоје писмо од 17. фебра[ра] о. г., у којему неке ствари смијешно напомињеш. Прво што кажеш да оперемо своја срца па да учинимо сваки лијепи начин и слогу на наше границе, моје је срце за људе свагда чисто и опрато, а с нељудима принуђен је човјек да се нељудски влада, јер иначе не може и да би хтио. Што се хвалиш да имаш код мене пријатеље који ти доказују моје намјереније, добро кад их имаш, мени их не казуј да од мене не пострадају. Ову и другу овакву ствар ти можеш казати онијема који свијет проз чибук гледаше, не мени. Моје је намјереније јавно и чисто; кога је како ваља, онако са мном у сусједству и да живује.“ (писмо Осман-Паши Скопљаку, 5. октобра 1847) taj Čet Okt 08, 2009 2:46 am 1848. Током револуције у Аустрији, у Венецији је проглашена обнова Млетачке републике, која је до краја осамнаестог века била извор тешких проблема Црној Гори. Мађарска претендује на проширење своје територије, чиме би се у њеном саставу нашло скоро четири милиона Срба и Хрвата, без права на аутономију и сопствени језик. Мађарска војска напада Сремске Карловце, седиште Срба у Угарској, чиме почиње српско-мађарски рат. Његош нуди хрватском бану Јосипу Јелачићу, а на другој страни и руској војсци у рату са Мађарима, војну помоћ од неколико хиљада људи. Његош одвраћа Црногорце од упада у Боку, као и становнике Боке од побуне против аустријске власти, како их Млетачка република не би одвојила од општег јужнословенског покрета. У исто време почињу и побуне локалних турских владара против централне султанове власти. Његош прихвата Гарашанинову политику: против је револуције у Аустрији, а за револуцију у Турској. „Ја ви залуду пишем, залуду заповиједи шиљем да зла и погана ђела не чините поданицима ћесарскијема; него видим што се надао нијесам, да за моје заповиједи главе не обрћете. Ако радите ту буну противу ћесара, ћесар је велик: за њу чути или не чути; ако ли је радите за инат мој, то сами своју кућу разурате. Које било да било, добро је да ве познам какви сте ми. Као сваком што сам писао и заповиједи шиља, тако ви и сада залуду пишем. Устајте на ноге сваки ако ме чут хоћете и не дајте на границу његушку да се догоди никакво злочинство у Боку. Нећете ли ме послушати, а ви се разберите што учинисте, да мени образ нагрдисте, међусобни суд разуристе и себе у ништа бачисте.“ (писмо Његушима, 16. марта 1848) „Прво, молимо вас, како нашу браћу, да сва друга намјеренија и позиве одбаците на страну, а да будете срцем и душом привржени својој народности и сасвијем вјерни и послушни Јелачићу, свому јединоплеменому бану од троједине краљевине, који је под круном ћесарском. Друго, ако пак, сачувај Боже, покажете се невјерни својему бану и примите се туђина, а своје добро одбаците, знадите чисто, ми ћемо постати ваши заклети непријатељи, с нама ће се многи ваљасти јунак од та два окружија здружити, и крв ће се издајническа немилице пролити и куће издајническе у пепео разасути. Ви знате да се ми не умијемо шалити, но пазите добро што ћете радити.“ (писмо Бокељима и Дубровчанима, 20. маја 1848) 1848. Почиње да развија планове о ослобођењу околних територија од турске власти. Његови поверљиви људи обилазе крајеве од Неретве на западу, до Вишеграда на северу и Пећи на истоку. Његош преговара са околним турским владарима побуњеним против централне султанове власти. Средином априла код Његоша долази Матија Бан, поверљиви изасланик Александра Карађорђевића и српске владе, чији је план био ослобођење Српства и стварање Југославије, заједничке државе Срба, Хрвата и Бугара, у којој би Његош био духовни поглавар у Пећи, а српски кнез световни поглавар у Призрену. Бан овај план излаже Његошу и доноси му, као финансијску подршку, 1000 дуката. Његош прихвата план, али сматра да најпре треба ослободити и ујединити оне најугроженије - Србе под турском влашћу. Планови укључују обезбеђивање црногорских граница, а затим излазак око седам хиљада црногорских ратника на околне територије. Штампарија је са Цетиња требало да буде пренета у Дубровник, где би Матија Бан издавао један политички лист. „Ако је игђе икога, нас ево. Ако ли нема никога, ја не могу ништа до стиђети се што сам вам брат. Сад али икад, никад ако не сад.“ (писмо Илији Гарашанину, 2. маја 1848) Крајем 1848. године, Његош увиђа да се ти планови и његове жеље не остварују. „Ја видим страшне погрешке. Мени се чини да се од правог циља далеко одступило. Боже дај да се варам. Ако се сада сагријеши, дуго ћемо тај гријех кајати.“ (писмо Станку Вразу, 20. октобра 1848. taj Čet Okt 08, 2009 2:47 am 1849. Одлучује да учи турски и грчки језик и трага за потребним књигама. У то време, говори и пише на руском и француском језику, а служи се италијанским и немачким. 1849. У другој половини године, жали се да га је „кашаљ спопао“. Тада се појављују први знаци туберкулозе код Његоша: кашаљ и слабљење. Од тада, његово здравље добро је само у кратким периодима. Пати од „запуштене назебе, кашља, кијавице и реуматизма“.1850. Почетком пролећа бива обустављен план побуне хришћана у Херцеговини, Босни, Албанији, коју би предводила Црна Гора а помагала Србија. О тренутку када је ту одлуку власти у Србији саопштио Његошу, Матија Бан је записао: „Вратим се у Далмацију рањеним срцем, па отидем Владици. И за њега је та вијест била као гром. Гледао ме најприје укочено, па се спустио у наслоњачу и покрио лице рукама, па срдит устао и хитно корачајући по биљардној сали говорио све што му је на уста долазило. Наједанпут стаде преда ме и рече ми одрешито: 'Знаш ли шта је? Херцеговина, Босна и Црна Gора с Албанијом у нашој су руци, сад их већ можемо запалити кад год хоћемо; бацимо ватру, па Србија, хтјела не хтјела, мора за нама поћи.... За дипломатске [проблеме] не марим, а војничких се не бојим чим сам у споразумљу од албанске стране са Биб Додом, а од херцеговачке са везиром Сточевићем. Ту ћемо имати око 30000 пушака, додајте мојих 15000 најмање, а 5000 из Далмације, па располажемо снагом од 50000 људи, и то каквих људи! Помислите што би се с толиком и таквом војском могло учинити, још сви хришћани чекају на наш миг, па и они да устану!“ Матија Бан ипак успева да убеди Његоша да би, без помоћи Србије у оружју и средствима, рат био унапред изгубљен. Његош је разочаран неспремношћу јужнословенских народа да се боре за слободу и уједињење и што није „неки напредак у цијеломе народу нашем видио“. „Српске ствари, колико су назадне у нашем веку, није чудо е ме је готово уморила ова крвава и бурна катедра на којој сам се попео ево 20 година. Сваки је смртан и мора умријети. Мени ни с чега сада жао не би било до што нијесам неки напредак у цијеломе народу нашем видио и што ми се није дало да на неки начин основу утврдим внутренему управленију црногорскому, те се бојим е би се после мене све оне несреће повратиле у Црној Гори које су пријед мене биле, те би остао у вечну невољу овај народац мали, необразован, но војинствени и силни духом и срцем.“ (писмо Илији Гарашанину, 5. јула 1850) Поверенику из Србије, Матији Бану, рекао је 1851: „Сјети ме се гдјекод кад ме већ не буде и нека потомство бар дозна за наше намере, кад му дјела не могах оставити“. Preporucite knjigu Tarbuk stereotip kuca izbiracica doors mrtav ljubav komedija kapa miodrag nevidljiva boemija drame moja DOBRO temu Osoba karadžić zitu lovac nije Balkan ZNAS Veceras pirandelo maska » Čudesan napitak - VODA Create a forum on Forumotion | Duh vremena i društvo | Friendship | © phpBB | Besplatan Forum međusobnog pomaganja | Kontakt | Signalizirajte zloupotrebu | Napravi svoj blog


source: CulturaX

text: ODRŽAN AKREDITOVAN SEMINAR ZA VASPITAČE U SMEDEREVU - Agencija za bezbednost saobraćaja, Republika Srbija ОДРЖАН АКРЕДИТОВАН СЕМИНАР ЗА ВАСПИТАЧЕ У СМЕДЕРЕВУ Датум објаве: 10.07.2018 Агенција за безбедност саобраћаја Републике Србије и Савет за безбедност саобраћаја Града Смедерева организовали су дводневни семинар под називом ,, Безбедни простори за игру деце" за 30 васпитача Предшколске установе ,, Наша радост". На почетку семинара смедеревским васпитачицама и васпитачима обратио се Бранислав Дробњаковић, председник Савета за безбедност саобраћаја Града Смедерева, који је том приликом истакао да су малишани најмлађи и најважнији учесници у саобраћају које треба заштитити и да је едукација васпитача, учитеља и наставника о значају безбедности саобраћаја од приоритетне важности ради превентивног деловања. ,,Култура понашања у саобраћају развија се од најранијег узраста деце и стога је посебно значајно континуирано присуство тема безбедности саобраћаја у целокупном школовању", навео је саветник директора Агенције за безбедност саобраћаја Републике Србије, Милан Илић . У име домаћина госте и васпитаче поздравила је Миљана Кравић, в. д. директора Регионалног центра Смедерево, која је изјавила да ће се ова градска образовна установа потрудити у наредном периоду да подржи организацију што више акредитованих обука са циљем побољшања потребних знања и вештина како просветних радника, тако и васпитача и стручних сарадника, будући да се перманентним учењем просветних радника умногоме унапређује непосредни рад са малишанима и ученицима. Према речима задовољних учесника семинара, резултати ове обуке допринеће у будућности свакако унапређењу безбедности најмлађих у саобраћају на територији Смедерева којима васпитачи од најранијег узраста преносе различита знања и искуства.


text: Успех хора храма Светог Николаја из Ниша | Serbian Orthodox Church [Official web site] Успех хора храма Светог Николаја из Ниша 24. April 2018 - 10:06 Са благословом Његовог Преосвештенства Епископа нишког г. Арсенија, хор храма Светог Николаја Мирликијског у Нишу учествовао је ове године на трећем фестивалу хорова Хорфест 2018, који је од 20. до 22. априла 2018. године одржан у Ваљеву. У конкуренцији од укупно 28 хорова из Србије, хор храма Светог Николаја Мирликијског из Ниша освојио је прву награду, проглашен победником у оквиру категорије духовне музике, као и апсолутним победником (лауреатом) фестивала. Током боравка у Ваљеву, чланови хора посетили су манастир Лелић, у коме је хор певао на светој Литургији, поклонивши се моштима Светог Николаја Жичког. Такође, хор је примљен и у манастиру Ћелије, где су чланови имали прилике поклонити се моштима Светог Јустина Ћелијског. Хору је лично честитке на раду и успеху упутио Преосвећени Епископ ваљевски г. Милутин, који је имао прилике слушати певање овог састава како у манастиру Лелићу, тако и на завршном победничком концерту који је уприличен у сали Музичке школе у Ваљеву 22. априла у вечерњим часовима.


Quote: Једним делом у свом одговору си у Праву.Што пре Америка пропадне што пре тамо избију расни немири или нека инфлација то су наше шансе веће да се ослободимо ционистичке окупације и да ослободимо наше земље.Мислим да је најважније то што ће се са падом Америке као светске силе решити други проблеми у свету, а јдан од тих проблема је и наш проблем са Шиптарима.У глобалном смислу Русија ће се поставити Америци и Америка више неће бити јдина светска сила и свет неће бити једнополни са Америком као једином светском силом. Што се тиче Европе нажалост судбина Енглеза, Француза, Немаца и осталих белих нација уско је повезана са нама.Вара се неко ако м 4000 080;сли да ћемо ми да се спасемо од пропасти и мулти културног хаоса, а да ће Француска, Немачка и Енглеска да потону у том хаосу.Једноставно ми смо Европа и нас све чека судбина истина судбина која погађа Немце, Енглезе или Французе. Једино решење је ослобађање од јудео масонске ционистичке тираније и стварање Европе нација националних држава где ће бели човек бити један уз другог држећи се заједно.У сваком другом случају тонемо доле и нестајемо.Ко то не може да разме тај не види шуму од једног стабла.


text: Трагедија на Дрини: Утопио се свештеник Милорад Јовић Бијељина - Свештеник Милорад Јовић (51) из Пушковца код Лопара, са службом у Глоговцу у Мачви, утопио се у ријеци Дрини данас око десет часова код ресторана "Дринска ружа" код Бијељине приликом изласка из чамца на обалу. Послије Јовића из чамца су испали и његови сапутници, Ненад Рикић (47) из Пушковца код Лопара и Предраг Петрушић, који су спасени. Ријечна матица их је све тројицу понијела низводно. Петрушић је убрзо успио да се ухвати за грање врба и изашао је неповријеђен на обалу. Рикића је брза Дрина носила и када је већ био у готово бесвјесном стању, успјели су да му пруже руку и помогну риболовци Славко Ђокић и Миле Милинковић. Рикић је одмах превезен на Хируршко одјељење бијељинске болнице и налази се ван животне опасности. Потрага ронилаца за тијелом настрадалог свештеника на ријеци Дрини није дала резултата, рекао је Срни вечерас Мирослав Прица из бијељинског Ронилачког клуба "Пантери". Епархија шабачка СПЦ потврдила је за "Новости" да је у таласима Дрине у понедељак у 10.10 часова нестао свештеник из Глоговца, Милорад Јовић, отац четворо пунолетне деце, омиљени парох, најпре у Богатићу, а потом у Глоговцу. - Као млад свештеник, дошао је у време ратног јада на левој обали Дрине, у Епархију шабачку, где је добро прихваћен и где се показао да вредно о одано чедо Цркве и њених верника, које је поштовао и који су га поштовали-речено нам је у Епархији шабачкој.