Његош – Витешки владар Црне Горе и песник косовског завета | Културни центар Новог Сада query_builder 28/05/2017 Аутори: Милован Балабан, историчар и Фата Егановић, филолог Готово да нема бољег начина почети причу о Његошу, него се једноставно позвати на његове стихове: ...душа људска јесте бесамртна, ми смо луча тамом обузета...[1] а него ли царству земаљскоме.[2] Још је у Старом завету пророк Данило, видевши светлосног Анђела Божјег, рекао: Не оста снаге у мени, лепота ми се нагрди и немах снаге. Лепота му се претвори у ругобу. Све што се њему чинило и што је он доживљавао као лепо у сусрету лицем у лице са анђелом божијим се нагрди и поста чак ругоба, како се он изражава. Они око њега чак и попадаше а он је осетио да све он што има, све оно што је сматрао врхунском лепотом, а он је био чиста душа, у односу на светлосног анђела и небеског гласника, јесте слабост и немоћ, чак он говори ругоба, ма како то сурово звучало. Када говоримо о владики Раду, можемо да кажемо, упоређујући ове стихове, наравно не потпуно идетификујући владику Његоша са светлосним анђелом, да је његова лепота и појава, његова личност била таква да је у сусрету на европском елитом на светским дворовима изазивла пажњу и бацала у засенак све дотадашње критеријуме којима се дефинисала лепота, маркантност и аутентичност неке личности. Није у питању само телесна лепота човека који је био висок преко два метра, него још и више духовна, која је ову телесну оплемењивала и заједно са ставом и чаровним зрачењем пројављиваним из Његошеве личности остављала снажан утисак на све његове сувременике са којима се сусретао. Његош је био фасцинатна појава и то су осетили сви са којима се сретао Владика Раде на светским дворовима. Његово аристократско и поносно држање (као да је неким делом свог бића био изнад овог света) изазивало је пажњу где год би се појавио а зрачење владике није остављало никог равнодушним. Многи су се питали какав је то народ којим влада овакав човек. Свима је импоновао сусрет са Његошем. И данас онај ко са, готово двестагодишње дистанце, изучава Његоша има осећај његове грандиозности, величине, лепоте и аристократизма. Природно је да се и данашњи истраживач пита и да има потребу додатно, или поново изучити и схватити Његоша. Да схвати шта га је изнедрило, где се васпитавао, ко су му били учитељи и који га је то дух надахњивао. Можемо на почетку овог рада само констатовати да је једна таква громада створена из вишевековног стила живота његовог народа. Вишевековног трпљења и одрицања по цену гетоизације и враћање, гледано из угла модерне цивилизације, на инфериорније облике племенског уређења, народа ком је припадао, а све зарад слободе. И то не оне обичне слободе, него слободе златне, надахнуте заветним духовним и узвишеним принципима њеног поимања, где је спољашања слобода само резултат оне унутрашње која човека везује са вишим световима. Или како би Његош рекао, слободе која даје човеку разум који га са бесмртнијем равни. Као круна таквог поимања слободе читавог народа, више векова негованог и практикованог, појавио се Његош. Пре свега да је овековечи и опева у својим стиховима и посведочи својим животом. Животом који целокупан, у Његошу владару, књижевнику, мислиоцу и православном владици, нама приказује човека за ког се може рећи да је: Као искра за небо створена и бесмртнијем Богом помазана. Његош кроз призму романтичарске поетике Мислити и писати о Његошу као личности, изузетно је тешко, а да се притом не позовемо на извесне категорије античког духа. Постоје три ствари које одређују хероја у античком смислу. То су: племенито порекло, лепота физичког изгледа и јуначка дела. Малобројни су на свету они који су се родили са све ове три особине. Ми смо у нашој историји имали две такве личности, а то су Његош и деспот Стефан Лазаревић. Бити световни и духовни владар једне земље, а истовремено књижевник и филозоф то је, најблаже речено, тешко за човека којем је такав усуд додељен, а који је за свог кратког живота урадио више него већина што би урадила и да је три пута дуже живела. Томас Стенс Елиот је у свом есеју „Традиција и индивидуални таленатˮ изнео једну тезу која је обележила поглед на савремену кљижевност (и књижевност уопште, поготово због тезе да треба тражити не само прошло у садашњем, него и садашње у прошлом). Он посматра светску и европску књижевност као један органски систем, односно као један ланац. Почевши од антике до данашњег дана. У том ланцу се прикључује индивидуални таленат, на њега он делује и постаје њен део. Његош је успео да уђе у европску и светску књижевну традицију раме уз раме са свим књижевним талентима почевши од Хомера па до данашњег дана. Ово се најбоље види у „Лучи Микрокозмиˮ где се може препознати да је Његош идејно кореспондирао са свом европском књижевном традицијом. То се може сагледати кроз пример субјекта који напушта овај свет да би у метастварности дошао до неког сазнања. Тако имамо код Хомера Одисејев силазак у подземни свет, потом Вергилија који свог јунака Енеју шаље у подземни, односно онострани свет да дође до сазнања у вођству богиње Сибиле. Данте овај мотив облачи у хришћанско рухо и као јунак свог дела путује кроз пакао, чистилиште и рај у пратњи Вергилија[3]. Осим горе поменутих књижевника који су обележили европску и светску кљижевност, имамо и Милтона и његов спев „Изгубљени рајˮ, који говори о преегзистенцијалном паду Сатане и човека. Затим у најаутентичније и најгенијалније европско и светско наслеђе спадају свакако Гете, Бајрон и незаборавни Пушкин. Његош са својим делом овом низу се прокључује у најмању руку равноправно и са кључним цртама романтичарске поетике (стварајући у моделу романтизма као поетике и правца, али задржавајући све одлике духовне и материјалне културе из које је потекао) који се састоји у ноћном анбијенту као у „Лучи Микрокозмиˮ. Контеплтивни, а не физички пут лирског субјекта у космосу упућује на слободно изграђен индивидуални свет уметника коме није стало до тенденциозности односно реакције публике, а то је у романтизму настало као једна врста бунта против класицизма, односно, као својеврсна врста његовог опонента. Оно по чему се може рећи да је Његош надишао своје поетичке сувременике јесте управо конструкција приче о преегзистенцијалном паду Адама. Код Његоша у „Лучи Микрокозмиˮ пад Адама је двоструки. Први се одиграва у преегзистенцији, док је човек од нетелесне односно светлосне материје. А други пад представља једну врсту реплике, односно репризе, у „кожним хаљинамаˮ. Ово услед тога што је што је Бог одузео сећање Адаму те се овај није сећао свог кажњавања у преегзистенцијалној епохи. Отуд је морао у кожи, у овом свету, да преживи исто искуство. Таква врста (ре)интерпретације мотива човекове преегзистенције се нигде у светској књижевности, укључујући и романтичарску, није појавила. Још једна ствар је битна, којом Његош, усуђујемо се да кажемо, надилази светске и европске романтичаре. То је појам луче. Луча представља светлост или сноп светлости коју он тумачи као светлост са божанског огња и сваки човек има лучу којом је обасјана његова душа и којом је оживљено његово тело. Након завршетка овоземаљског живота и ослобађања луче од тела, она се враћа вечном огњу, односно Богу. Према мишљењу Ђорђа Сп. Радојичића ту лучу Његош баштини од Доментијана, нашаг средњовековног хагиографа, писца житија Светог Саве. Стручњаци за средњовековну књижевност се и данас активно баве Доментијаном и називају га песником светлости. Узимајући у обзир горе наведено, види се да је Његош један моћан ум и човек заинтересован за свет око себе. И за антички свет и европску културу, а највише (као владика) за православну средњовековну књижевност. Његош је знао и читао на неколико језика, темељно је познавао античку књижевност, као и сувремену чији је део био. Највише наравно, као што је напоменуто, своју средњовековну хагиографску књижевност, дела светих отаца и био свестан своје књижевне традиције. Штавише, био уроњен у њен дух, који не само да му је био познат, него је и живео њиме. У „Лучи Микрокозмиˮ Његош поставља неколико егзистенцијалних питања човеку. Та питања се заиста тичу сваког човека на планети и по томе се види колика је књижевна и духовна вредност његовог дела. Његошево књижевно дело представаља предмет изучавања многих еминентних уметника и стручњака из поља науке о књижевности. Његоша су, између осталих, изучавали Владета Јеротић, Жарко Видовић, Миран Флашер, а нешто пре њих Исидора Секулић, Иво Андрић и други... Све ове личности представљају различите интелекте и сензибилитета са, понекад и опречним ставовима, али их све неспорно мири и уједињава Његошева генијалност и изузетност његовог књижевног дела. Ако узмемео „Горски Вијенацˮ видимо да то није само један венац прелепих стихова, него је то и један идиличан приказ патријархалне средине и амбијента ког више нема. Тешко је, или немогуће, читајући „Горски Вијенацˮ не волети те људе и осећати носталгију, ма у ком времену читали ово дело. Само када видите чему се смеју и како се лепо смеју упркос судбини свог народа, која је прилично трагична и страдалничка, што се види кроз беседе Владике Данила и Игумана Стефана. Са друге стране, имате сатиричне ликове попут Војводе Драшка, који уносе неку живост у тај жртвени амбијент и дају свежину животу. Живост, веселост па и радост заједнице, у паузама између бојева и мука животних, најбоље се види кроз казивања војводе Драшка о Млецима када га народ слуша пошто се вратио од дужда из Венеције: Како тридесет напуни годинах сваки дође као бабетина од бруке се гледати не може како пођи мало уза стубе ублиједи као рубетина а нешто му се заигра и погрло рекао бих онај час умрети... Његош овде, у контексту времена и простора које дело осликава, показује декаденцију западног човека наспрам једне виталне, живе патријархалне црногорске заједнице. Такође о јелу и пићу млетачких аристократских младића каже: Јоште млади а обезубели Вук Мићуновић, у својој доскочици каже: где се гусле не чују, ту је мртва и кућа и људи, што допуњује контраст између црногорске заједнице и цивилизованог Запада, по много чему на уштреб наводно напреднијег Запада описаног у „Горском Вијенцуˮ кроз Републику Светог Влаха. И најзад, у овом делу ћемо поменути стихове према животу, о ономе чему би требало некада да се вратимо и над чим да се замислимо. Та идеја стоји у стиховима: иза дуге ведрија је душа, И наравно не треба заборавити лик Вука Мандушића и његове љубавне јаде у овом књижевном делу, које је изузетно тешко жанровски одредити. Имати Његоша у српској књижевности јесте срећа, а читати таквог књижевног великана у оригиналу је привилегија. Поред тога што је то привилегија то је и велика одговорност и то треба добро да запамтимо и имамо на уму као Његошеви потомци. Његош – световни владар Црне Горе и косовско порекло Црногораца Занимљиво је да једна заједница, без државе у модерном смислу речи, може да цивилизацију каква је Венецијанска република потпуно схвати и прочита. Припадници народа којим влада Његош своја запажања исказују најречитије и најјасније у лику Војводе Драшка (иако је то књижевни лик, он одражава модел размишљања и дух читаве заједнице), којем је после боравка у Венецији јасно шта може од ових да очекује. Његошу, а и народу коме је владар, јасан је и исток и запад. Јасни су им и модели функционисања великог света и империјалних чиновника, све до царева и господара великих царстава. Како се решавају државна питања и начини на којима се империје служе како би остварили своје циљеве, а самим тим им је и јасно шта у одређеном тренутку могу очекивати и добити Црногорци кроз практиковање реал-политике. Јасно им је оно што је најважније – ко им је пријатељ а ко непријатељ. Иако без потпуног државног искуства, Његош и тадашњи Црногорци разумеју светска политичка и геополитичка кретања и умеју да нађу своје место у тадашњем компликованом светском поретку. Ово је, мора се признати, својеврсан феномен. Немајући државу они разумеју много боље актуелне проблеме, однос Запада и Истока према њима и како их ови виде, као и своју позицију и колико могу да очекују од истих за народ и државу у датом тренутку. Знају са ким могу да буду пријатељи и схватају, што је најважније, квалитет пријатељства, колико је оно дубоко, да ли је ограчничено само на тренутак. Да ли је интересно, ортачко или дубље и племенитије. Каснији српски државници неретко све слабије разумеју ове нијансе и услед тога често падају у грешке. Тако војвода Драшко за дужда каже Црногорцима на питање: како те дочека, је л лијепо? Не лијепо но прелјепо обећа ми и што не исках кад све то послије излиња ко да ништа ни зборено није. Драшков (а и у остале већине Црногораца) морални кодекс је уграђен у заветну мисао. Он не филозофира него живи овом мишљу, схвата њоме, гледа свет око себе њоме и бива поражен моделом функционисања у Венецији. Али он Венецију и све девијације венецијанског друштва одмах препознаје, иако је имао сасвим другу представу о вишевековној и моћној Републици Светог Влаха. Драшкова моћ препознавања (коју су његови потомци изгубили у већини) и супериорност потиче од заветног духа, читавог сета наслеђених вредности преношених са колена на колено и практикованих у животу, који не налази упориште ни у цивилизацијама истока, али ни цивилизацијама запада. Он је спецификум изгражен и проникао из опредељења Кнеза Лазара на Косову и садржи духовни принцип као фундаментални и као оријентир за тумачење свих овосветских манифестација, било државних, било културних, политичких, војних или уметничких... Мођемо се запитати: какав је то народ који је се својим моделом размишљања и функционисања, на некин начин изнад Истока и Запада, уздигао, као и какав је то део народа који није хтео да прихвати ропство када је целокупан српски национални корпус утонуо у вишестолетну ноћ робовања, дугу и готово без и једног зрачка светлости у виду помоћи коју би добио од околних народа или било кога са било које стране света. Да ли ми смемо један део српског народа да на овај начин карактеришемо а да избегнемо његову идеализацију. Да ли смемо да тврдимо да су четири нахије (катунска, Љешанска, Рјечка и Црмничка), језгро Црногораца и нуклеус будуће државе, који нису признали ропство и повукли су се у брда још од овладавања Османлија овим просторима, они који су били толико специфични да им ни неминовна гетоизација у односу на цивилизован свет као и повратак на племенске форме функционисања заједнице са свим њеним позитивним али негативним аспектима, није одузела супериорност духовног поимања света и отргла најузвишенији смисао живота потврђен и осведочен најсветијим главама које је овај народ имао. Но, када имате сачувано оно главно, а то је дух, сопство и оно аутентично, снага заједнице и њено изграђивање кад тад дођу на ред и бивају само резултат овог предходног. Нешто пре Његоша се кренуло одлучније у изграђивање државних институција, а за тај процес је, уз његове предходнике, најзаслужнији Његошев стриц Петар I Петровић Његош. У његово време су племенима четири нахије припојени Бјешивци, Бјелопавлићи и Пипери, као и брдска племена Ровци и Мораче. Дакле то је та Црна Гора у којој је владао Његош. То су те планине и кршеви где су се предходних више стотина година досељавали они који нису хтели да признају турску власт. Они су се одрекли цивилизације, егзистирања у институцијама, па што не рећи и погодностима које им је могла пружити тадашња окупаторска, али ипак сређена и функционална османлијска држава. Суштина њиховог поступка је у одрицању и противљењу окупаторској власти како би се сачувала слобода која у њиховом схватању живота нема замену и алтернативу. Откуд та жеља, мотив и смисао. Мотиви су морали бити јаки, а доживљај заветног духа потпун и дубоко укорењен да би се одважили на живот у готово немогућим условим како би сачували слободу и своју аутентичност. Њихов поглед на историју може много објаснити. Племена из Катунске нахије, Цуци и Бјелице, су веровали да потичу од косовских хероја браће Орловића, који су браћа Павла Орловића који је погинуо у Косовском боју. Павле Орловић није историјска личност, али ово веровање говори о нечему битнијем, о нераскидивој повезаности ових племена са косовским јунацима а самим тим и косовским митом као вредносним пакетом начела који су они били решени да чувају и подржавају, те да живе њиме. Због тога се његово постојање и јунашто преносило са колена на колено и стварало један морални кодекс који је опет стварао један поглед на свет чији је мото да се мора остати у овим брдима и практиковати дух слободе непризнавањем империјалне власти, чак и када она у неком тренутку завлада тим брдима и неприступачним пределима где су се сместили Црногорци. У племену Његуш је владало уверење да они никада нису плаћали порез Турцима. Те косовско заветне основе су темељи на којима је стварана Црна Гора и темељи на којима су егзистирали и којима су живели Црногорци. Тај народ је одлучио да живи у планинама, у племенским заједницама (враћајући се у цивилиозацијском смислу на нижи облик друштвеног функционисања који је носио и одређене негативности, непостојање закона, крвна освета итд.) после егзистирања у моћној срдњовековној држави, баш зато што није хтео да пристане на нове односе у оквиру којих је доминирала Османлијска Турска а на западу Аустрија и Млетачка република. Најдубљи је осећај духа Косовског завета и он је та снага и сила која се констатно улива у заједницу препричавањем и преношењем са колена на колено.Уз гусле се пева о српском царству, о прецима светитељима царевима и јунацима пред којима сваки члан заједнице осећа да мора да буде достојан. Штавише може се рећи да они доживљавају своје претке као живе, да кроз подражавање њима они их оживљавају и чувају као духовни и уопште животни образац који им је негде императив и који они желе да достигну. То се најбоље види кроз Његошеве речи када каже: са чиме ћете изаћи пред Милоша и остале јунаке који живе докле сунце греје. Када грми на Вујицу Вукашина и Вука који су издали своје ближње, државу, цркву и народ. По томе видите да је Косовски завет и косовски дух изнад свега материјалног. Он даје снагу и силу, он није морал парграфски, безлични и лишен животне енергије. Он уз силу даје и смисао да се у таквим, готово немогућим условима, егзистира. Мотив витешких предака, од којих вуку корене припадници племена или народа, није присутан само у српској историји. По речима историчара Радована Самарџића светска је појава да племена или родови смисле свог родоначелника. У њему је њихово племенско исходиште и јемство њиховог достојног опстанка међу другима, као и очување њихове аутентичности. Код Срба је, наводи даље Самарџић, то безмало увек била и остала нека гласовита личност из историског предања, веома често из косовског завештања. Успостављана је, дакле, представа о племенитом пореклу и племенитим својствима појединих група. Дакле, по јунацима из народних предања, који су оснивачи и каснији морални узор заједнице, Срби се не разликују од осталих народа. Таква појава је карактеристична за целокупан српски национ. Ипак она је најкарактеристичнија за Србе из Црне Горе и Брда јер су они најснажније подражавали херојима, најпре Светом Кнезу Лазару, што је било основ за успостављање косовског, заветног духа који је констатно сведочен животом. То је оно што је на неки начин (не потцењујући остале скупине српског народа које су у складу са могућностима и објективним околностима носили и сведочили велико наслеђе косовског опредељење духовном царству, као и наслеђе и вредности свих српских владара и црквених великодостојника светитеља) издвајало Србе у беспутним планинама Црне Горе и Брда. Исто тако мора се нагласити да у другим народима оваква предања на право место стављају видљиву моћ заједнице, њену снагу и јунаштво усмерено ка видљивом свету, док код Црногораца у кршевитим и неприступачним планинама видљиво није приоритетно него оно као битно произилази тек из невидљивог, из царства духа које је било опредељење и Светог цара Лазара. Баш као што је и Светом Сави била битна држава, али само као средство и установа у којој се народ могао боље организовати зарад остваривања хришћанских вечних духовних начела и у том духу изграђивати себе као народ Божији при чему сваки појединац у оквиру тог великог сабора постаје причасник небеске, духовне славе које су се удостојили они најбољи из народа. Осећај одговорности код Његоша Када говримо о Његошу треба напоменути да је он за разлику од многих песника био и много тога другог у животу, те му је због тога одговорност била велика. Његош је био световни владар Црне Горе, борио се за опстанак народа између великих империја, Турске и Аустрије. Био је духовни и световни владар. Kao такав је имао контакте са Аустријанцима, Турцима али и осталим народима у Европи и са њиховим елитама са којима се сретао на многим европским дворовима. Из тог стеченог искуства, али и свих других животних мука којима је био изложен, настајале су Његошеве песме. Он није стварао из удобне фотеље, него купивши искуства у „гладијаторској арениˮ. Термин који можда најбоље говори о овом свету и најреалније објашњава стање једног малог народа међу великим светски империјама. Отуд су Његошеве песме снажније и реалније од његових савременика, али и снажнија потврда заветног духа који је опстајао у најмању руку у тешким условима доказујући своју снагу, виталност, али и неуништиво вечно исходиште. Имао је Његош сукоб са гувернадурском породицом Радоњић која је хтела да преотме световно владарство над Црном Гором а била је у дослуху са Венецијанцима, а после и Аустријанцима. Био је настављач дела Петра I Петровића Његоша и осећао је одговорност да настави изградњу државних институција које је овај започео. Његош је осећао сву величину свог претходника и отуд је наставио његово дело. Градио је у племенској држави модерне институције схватајући да прелаз ко модерној држави може извести само Црква кроз борбу стварајући савршеније унутрашње устројство. Исто тако је знао је да изградња државе не сме да угрози заветно опредељење које су Црногорци ондашњи прокламовали изнад свих идеала и које их је вековима одржало духовно и морално снажнима. Али је и знао да треба ићи у правцу изграђивања модерне државе, а то му је у аманет оставио Петар I Петровић Његош. Свети Петар Цетињски. Често је и навика Црногораца да функционишу племенски била препрека Његошевом државотворном деловању. То је још једна мука коју је имао, јер ти људи нису једноставни, то су људи од интегритета који никада нису, како су они наглашавали, харач плаћали Турцима и нису баш погодни за прилагођавање државном устројству, са свим својим правилима и законима који се морају неминовно у свакој држави поштовати. Како би рекао Владика Николај владати тадашњим Црногорцима није лако, а Његош је владао међу соколовима. Страдање и његов смисао код Његоша Управо све ове муке су Његоша и инспирисале да задире у дубоке филозофске и егзистенцијалне теме. Мука њега и његовог народа је навела Његоша да се пита, а то у својој поезији и прикаже, зашто његов васцели народ страда и зашто пати. И под Турском и под Аустријом и у Црног Гори. И на крају да се пита зашто уопште људи страдају, где је узрок њиховом страдању. Та питања Његошева, и наша о Његошу, нас доводе до оног централног нерва песникове муке. Доводе нас до Његоша који се бави идејом пада, како пада српског средњовековног царства, тако и пада човечанства уопште. Односно до Његошеве муке и грозничавог тражења (по обрасцу Достојевског где је Његош највише сличан овом руском генију) одговора зашто људи страдају и зашто Срби морају да се одричу свега, да трпе, да беспримерно страдају да би сачували завет, као и какав је уопште смисао страдања. Отимајући се из мрака ка светлости, као и сваки велики човек, може се констатовати да је Његош рођен и произашао од светородне лозе, као потомак свог предходника Петра I Петровића Његоша, али и свих својих предака који су живели и црногорским брдима вековима. Није исто када је неко наследник једног свеца или када је наследник и потомак човека са сумњивим моралом. Постоји и духовна генетика која у неку руку одређује наш пут. Али ту је и одговорност јер се курс, како морални и духовни тако и државни и нацвионални мора одржати. Дакле, као што рекосмо, отимајући се од мрака као светлости, као и све личности што би требало, Његош покушава да схвати узроке патње и страдања, али и да детектује када и зашто се десио пад, како српског царства тако и свог рода људског. Штавише, он се труди да се потпуно уживи у пад да би успоставио дијагнозу и да би добио визију за други пут који ће неутралисати прошлост и усмерити и њега и заједницу у правом смеру. Тај пут за Његоша јесте пут сакрални, пут покајања за грехе, како личне тако и националне. Пут искупљења, преображења и обожења. Како доћи до тог пута. Видећи неколико векова иза себе он констатује да је немогуће избећи болан период искупљења који подразумева ношење крста: Што се више удубљује у његову тајну смисао страдања, Његошу све снажније почиње да осветљава пут којим треба да иде. Он почиње да доживљава и схвата духовне законитости и узроке страдања који су свом силином пали на њега и његов народ. Страдања је јако тешко објаснити, схвата Његош, ако се не посматрају из перспективе вечности. Из финалне, есхатолошке перспективе. Крајња реалност духовне стварности се доживљава пре свега на литургији, у евхаристији. Причешћем ми се причешћујемо логосом који нам доноси предукус новог доба које ће наступита у вечности. Но, оно је присутно својим делом, онолико колико човек може да прими, и сада, али најпотпуније на литургији. Човек у том стању уздигнућа може много лакше, односне тек тада може да буде на путу потпуно правилног схватања страдања. Многи историчари, антрополози, психолози, социолизи филозофи и остали научници су се трудили да објасне страдања. Конкретно и да објасне шта се десило са српском државом, зашто је пропала. Но, то је сложен и за људске умове тежак посао, а у потпуном смислу тајна страдања је недокучива. Али то је тајна, чије се откровење назире на Литургији, а највише кроз слављење творца и причешћивање оним вечним, где се постаје саучесник духа новог доба. На Литургији и живљењем литургијским животом се омогућује сагледавања узрока зашто се нешто десило. То се открива људима у мери у којој они то могу да приме и схвате. Дакле, учешће на Литургији омогућује додир са тајном оваплоћеног Бога и божанског духа, надилажење времена које резултира откривањем тајне страдања сопственог народа, али и целокупног човечанства. Само тако се схвата свет, и само тако се може бити изнад свих модела функционисања овога света, при чему се они не негирају него се надилазе моћнијим законима и моћнијом логиком и силом. Само тако човек може деловати у овом свету а да при том као да није од овога света. То је Његош временом све боље схватао. Луча Микрокозма је потпуни доказ за горе наведено. Прва два дела овог јединственог књижевног спева говоре о небеском царству, оном чији доживљај и предукус имамо на Литургији. Битно је истаћи да тек када се то доживи онда постаје готово потпуно јасан пад и српског царства, али и Адама и Еве у рајском врту, а и Сатане. На њ је престол миросијатеља те у свјетлост биће окупао.“ Јошт Бог нек зна што ми ангел прича, но ја поглед пут неба исправих и занешен не чујах ангела, већ трепетом св’јет свјетовах гледах, и слатка ме немоћ обузела. вообрази сами себе гоне и губе се у неизвјесности! Од свијета на ком ми сјеђасмо растојање преужасно бјеше – стопут више Земље од Урана; сав небосклон што могах виђети мир мировах бјеше напунио са својијем свијетлијем шаром. Из њега се луче бесамртне на све стране р’јекама сипаху. Ко кад творац могућијем словом нашу земљу у вјетар развије и у тренућ земни океани кад се проспу сребрним струјама у пропасти бездне мраковите – тако теку изобилно луче са добротом својом бесамртном у просторе опширнога бића. Кроз валове небесне свјетлости миријаде лећаху кометах са наглошћу својом прекомјерном на све стране тамо и овамо: неке к небу, а неке од неба, како оно трудољубне пчеле кад им рука благодатна творца са штедрошћу проспе ману слатку, те узавру тамо и овамо на вјенчано са тишином јутро. Апостол Павле је био уздигнут на треће небо, били су то и још неки други светитељи, а њихова сведочења после тога су била штура. Они су говорили да је телесном човеку немогуће објаснити оно што Бог уготови онима који га љубе јер телесан човек то схвата телесно, и не може духовне ствари другачије да схвата. Нећемо овде да кажемо да је Његош био уздигнута на треће небо као апостол Павле, али хоћемо да нагласимо да су ови стухови из Луче Микрокозме, као и цело дело, плод божанског надахнућа и виђења Његоша. Дакле Његош види небо али, са друге стране, види и Црну Гору као гетоизирану, отргнуту од света, без законског устројства какво се налази у заокруженим државама и окружену онима којима и она таква неретко смета. Но, он види и друшво у ком постоји готово несразмерно страдање људским моћима, види и да је крст носити Црногорцима суђено, види и да се за слободу мора борити, да се још мора одрицати да би Срби косовски завет испунили и због тога страдању даје један посебан печат. Страдање и жртва су обично схваћени као нешто негативно, поготово у модерној цивилизацији. Она не схвата више модел размишљања који страдање не ставља само у негативан контекст. Сви изрази су код нас добили потпуно други смисао. Не налази се данас ниједан позитиван разлог страдању, мада сви ипак знају да се без одрицања ништа не може у животу постићи. Али страдање у смислу остварења човека и његовог обожења зарад остварења у финалним, есхатолошким димензијама ретко кога занима у овом нашем модерном времену. Ипак страдање је најчешће најбржи пут до вере, онога најзначајнијег за вечну реализацију и афирмацију човека. Страдање изазива неку врсту удара и врло често отвара пут до Творца. То се може видети у обичном животу јер како каже наш народ без невоље нема богомоље. Тешко човек у зони комфора, без невоље и страдања уопшпте може да се покрене, а камоли да почне да помишља и промишља о суштинским стварима којим би променио свој живот те да доведе под упит дотадашњи пут којим је ишао, као и да га мења. Умовање није лоше али оно продужује пут до Бога и до усавршавања, штавише тешко да само умовање и може бити пут ако не постоји некакв удар, некаква искра која изазове покрет и приморава душу на подвиг. Без страдања, или искушења на која наилази у животу, готово је немогуће да човек да уради било шта у животу а камоли да има контакт са веров и путем као личносном усавршавању, покајању и обожењу. Његош јако добро осећа битност страдања и то је општа карактеристика свих православних мислилаца. Они се, као рецимо Достојевски, муче страдањем и њима је оно често егзистенцијално питање. Колико Његош види смисао и неопходност страдања за изграђиввање човека најбоље се види из стихова. Тумач пада рода људског и српског царства Српски пут заветни је пут страдања из којег се рађа радост. То Његош осећа и добро зна. Он чак тај проблем на бржи начинм решава од Достојевског. Дијагнозу страдања српског народа Његош даје као последицу неслоге великаша, односно српске средњовековне елите. Они су у својим областима тражили аутономију после цара Душана и желели да буду краљеви, деспоти, господари те да немају никога изнад себе. Цар Душан је својом јаком личношћу још увек успевао да одржи и сабере све српске земље и све српске обласне господаре. Но, након његов смрти сви обласни господари су се осамосталили. Сматрали су, или им је похлепа лимитирала разум, да је то потпуно, природно да они буду гопсподари у својим областима. Међутим, то је био круцијални разлог слабљења читавог народа и лакшег продора Османлија. Да ли би историја изгледала друкчије да је српска елита и елита осталих балканских народа била уједињена то не знамо. Но, ово је битно истаћи зато што у „Лучи Микрокозмиˮ налазимо објашњење прапада и његов праузрок из ког су настали сви остали падови, па и пад српске средњовековне државе. Луча Микрокозма, као први део трилогије „Луча Микрокозмаˮ , „Горски вјенацˮ, „Лажни цар Шћепан малиˮ, говори да се Његош у свом књижевном и филозофском опусу прво мучио космичким проблемима, а да је касније из њих изводио планетарне, националне и личне. Од шест певања „Луче Микрокозмеˮ три су посвећена паду, Сатане а онда и Адама и Еве, а кроз њих и читавог човечанства. Прва два су посвећена небеској Литургији и царском духовном блаженству божанских светова. Ово Његош чини управо да би објаснио из ког стања и из ког блаженстав је произашла побуна. Тиме је тој побуни већ у старту успостављена морална дијагноза и фаталистичке последице. Она је од стране Његоша обесмишљена и осуђена те јој је придата крајње негативна морална карактеристика. Занимљива су објашњења побуне у духовном свету које Његош нуди. По њима ћемо лако препознати и побуне у државама укључујући и српску средњовековну државу. Бог је, како се каже у „Лучи Микрокозмиˮ , из перспективе Сатане, створио светове који се морају покоравати њему. Сатана је пак, са друге стране, врло заводнички за аутономију и за то да свако има апсолутну моћ у свом делу света, наводно створеним за њега. Да ту господари и да има и част и славу. Дакле, то је један заводнички приступ, готово демократски и социјалистички. Прво демократски пошто је за аутономију, а социјалистички пошто је за наводну једнакост. Овде можемо видети да смисао и жеђ за побуну није у људској психологији. Она је увек подстакнута Сатаном. И наши праотац и праматер су подстакнути од Сатане баш како и пише у књизи постања. Побуну је могуће једино схватити из аспекта и са позиције духовне реалности, из позиције духовног уздигнућа, које је најприступачније на Литургији, а које Његош описује у прва два певања „Луче Микрокозмеˮ. Дакле из позиције духовне реалности блаженства за коју је човек створен и у којој је на почетку у ендемском врту и боравио. Да би то остварио у актуелном тренутку, човеку је потребно уздигнуће, избављење и спасење. Потребно је да божанском силом и својим подвигом дође до обожења и превазилажења модела и логике размишљања стандардних и рационалних. Тек тада се може ваљано и правилно видети и схватити пад. Као пример за ово што је речено може нам послужити случај човека који је заробљен неким пороком. Док порок или страст влада њим он не може видети смисао и деструктивну суштину порока, услед чега га он, са свим његовим последицама, не може правилно протумачити. Тек када се изађе из њега може се схватити потпуна ругоба и деструктивност самог порока и онога што је он урадио од њега, као и опасност у којој је био док је боравио у пороку. Његош као православни тумач Библије Како је Његош уопште могао доћи у ситуацију да суштински правилно протумачи пад, што је он у „Лучи Микрокозмиˮ , без обзира на делимичну неусклађеност са догматима цркве, свакако урадио, као и да из тог правилног тумачења, вођен тим духом, правилно протумачи и читаву српску историју, пре свега пад српског средњовековног царства. Постоје различити приступи тумачења пада, који је описан у првој књизи Постања, и уопште различити приступи проучавања и тумачења Библије. Једно од њих, на Западу доминатно, је научно, које је у разним варијантама заступљено на Западу, и друго је Литургијско које је доминатно у православљу. За православно тумачење литургија је неопходна и у оквиру ње литургијске анагнозе. Како каже Жарко Видовић капитални значај анагноза у православном мишљењу и певању, као и тумачењу Библије, уочио је најјасније немачки теолог Конрад Онаш. Онаш први налази за потребно да у приказу суштине православља наведе све анагнозе, литургију за литургијом, празник за празником, недеља за недељом. Ако хришћанин хоће да тумачи Библију онда не треба да филозофира, као протестанти, него да наведе кључни текст из саме Библије. Он тумачи већ самим тим бирањем текста! А онда текст се не наводи као подршка размишљању – које, заиста мора бити критично, иначе је бесмислено – него као слављење Библије, у Литургији. Анагнозе су делови старозаветних и новозаветних списи који се читају на литугији (Светог Јована Златоустог и Светог Василија Великог) и који славе Христа, Богородицу, али свеца којем је тог дана посвећена литургија. На свакој Литургији анагнозе су друкчије јер се у зависности од празника њима даје одређена карактеристика празника. Анагнозе су и препознавања (на грчком) јер се по њима препознаје празник од празника. Сви писци свештене поезије убацују анагнозе и тиме од својих дела чине свештена дела. То је пракса која се развила још у Византији. Српска средњовековна свештена поезија има нераскидиву нит са византијском свештеном поезијом, што чини јединство православног духа и израза. Ово нарочито треба напоменути јер су многи тумачећи Његоша ово превиђали и песника карактерисали само као врхунац наше епске поезије и култа јунаштва. Овим су га на неправилан начин потпуно утапали у романтичарски клише, па чак и неопаганску парадигму немачког и гностистичког модела. Дакле, можемо констатовати, да се у православном тумачењу Библија ставља у Литургију, а литургијски местод и читање анагноза помоћу слављења творца и светитеља уздиже човеков дух и омогућује да човек Библију постави у прави контекст и да изречено у њој добија духовни и суштински смисао. На Западу, са друге стране, Библија се тумачи без литургије и то резултира профаним тумачењем кроз анализу, без слављења, без доживљаја, без духовног уздигнућа. У таквој перспективи пад се схвата као догађај. Као нешто што се десило у времену, постоји само хоризонтала, нема вертикале. Он нема тајински карактер, не сагледава се из перспективе тајне доступне само онима којима се то открије на Литургији кроз доживљај финалног осећаја краја историје и наступања новога еона или царства духа – косовским релником речено царства небеског. А само се кроз Литургију и смештање Библије и њених текстова у Божанску службу, као и кроз самог Христа кроз евхаристију и духовно преображења које ово прати, може се објаснити и схватити пад, који је у православљу, у Литургији нешто обавијено велом тајне, као уосталом и живот и читав створени свет. Смисао и схватање пада је тајна која се само може открити. Она се практично и не може схватити профаним проучавањем и анализирањем, тајну само Бог може открити и он то открива кроз Литургију онима који могу да приме. Пад је тајна, која, можемо констатовати се тек у спасењу открива. Само ће чисти срцем Бога гледати, а идући овом логиком можемо закључити да ће само чиста душа разумети и схватити пад. Прави теолози су само они који су очишћени, тако бар каже православље. Онај који се добро моли Богу је прави богослов, онај који је испуњен Духом Светим, који је испуњен Богом. Његош са те перспективе посматра пад. Да би показали да Његош заиста из поменуте перспективе сагледава пад треба рећи да литургијске ангнозе на Аранђеловдан, Митровдан и Велику Госпојину, говоре о пада Сатане и да читајући те делове Библије имате утисак да читате, или макар да сте у истом духу који вас обузима када читате „Лучу Микрокозмуˮ . У Јеванђељу по Луци (стихови од 16. до 21.) говори Христос где виде Сатану где паде као муња с неба. Његош је у том литургијском духу писао своја дела и сагледавао све велике светске тајне, мучио се њима али је добијао светлост у којој су му се оне откривале. Литургија, литургијски дух, као и сам Христос су га штитили од сопствене заблуде, у коју се пада неминовно ван Цркве и свега горе наведеног. То је оно што Његоша највише издваја од припадника романтичарског књижевног правца. Они нису имали такав духовни беграунд и код њих Сатана као „јунакˮ некада бива описан, истина најчешће као антихерој и негативац, али неретко и привлачан и заводљиви побуњеник. Сатана је јако заводљив и нема заштите од његових обмана до у православљу. Његош га јасно детектује а суштину и дубину пада сагледава готово потпуно, свакако боље од свих романтичара, код којих се Сатана некада, уз све ограде, дефинише и као смели побуњеник а култ бунта често порпима неозбиљне и наивне контуре. Јер смело осим као дрско може да се дефинише и као храбро. Сатана код романтичара, иако већином као негативац, ипак изазива контраверзе јер се доживљава и као онај коме се неки и потајно диве, али чак и да није тако описи који му се дају подилазе неретко великој већини обичних људи те у неком тренутку живота могу да нађу речи чак и хвале за овога, по православљу највећег крвника људског. Код Његоша нема простора за дилеме, код њега је Сатана кристално јасан. Његош Сатану гледа из перпективе Христа и због тога је ван опасности да му се на било који начин и макар и најмањим делом приклони. Он види јасно посрнуће Сатане, али и посрнуће Адама. Он га ставља у преегзистенцију што није потпуно догматски исправно, али усуђујемо се да кажемо да то не нарушава Његошев православни приступ. Најважније је истаћи да Његошева „Луча Микрокозмаˮ , захваљујући Литургији и литургиским ангнозама, иако не свештено дело добија одлике, чак и постаје свештено дела као и дела из средњовековне књижевности, химне, хагиографије, житија и службе. Његош је потпуно у континуитету српске средњовековне књижевности као и српског православног и светосавског духа. Иако је Луча Микрокозма код неких православаца спорна морамо истаћи да је Његош у њој потпуно православан. Са друге стране, ако немате то што има Његош (комплетан православни беграунд у свој својој сложености, силини и лепоти) онда се причешћује дрветом познања добра и зла а добро и зло је увек зло. Адам који на небу приступа Сатани, како пише у „Лучи микрокозмиˮ, саучествује у његовој побуни, зар то не може да буде слика Адама који у едемском врту приступа и причешћује се дрветом познања и тиме прилази и приступа побуни. Он у тренутку Богу, који му каже немој јести са дрвета познања јер ћеш умрети, не верује, него верује Сатани који каже: ви ћете постати као Богови ако поједете са тог дрвета. То значи да Адам у тренутку помишља да Бог лаже, а да Сатана говори истину, Сатана, који је отац сваке лажи и који биће своје заснива на одрицању и лажи, говори истину. Значи Адам се причешћује дрветом познања. Наравно тајна Адамовог пада је толико дубока да просто нећемо да улазимо у суштину њену, нити сматрамо да смо за то позвани и способни. Само покушавамо да наведемо оно већ познато у контексту разјашњења онога што је Његошу било јасно и тумачења Његошеве сложене личности. Можемо дакле рећи да тумачење Библије без њеног смештања у Литургију, што је Његошу потпуно јасно, је тумачење са дрвета познања. То је профано тумачење, ту се пад третира као догађај, а он је тајна која се схвата једину у Христу из перспектив вечности. Из другачије перспективе је немогуће схватити пад, да ли његови тумачи били научници или било шта друго. Приступајући тако они је тумаче као потомци оних који су појели са дрвета познања, као потомци старог Адама, док је литургијско тумачење тумачење новог Адама, или самог Христа који и јесте нови Адам, зачетник новог света. Његоша све ово издиже од тадашње Европе, иако је био њен припадник са оним вишим карактеристикама које има уметник. Он је дакле црпећи своју традицију моделе романтичарског правца, тада доминатног у европској и светској књижевности, у његовој форми прихватио. То је потпуно у складу са православним духом али и елементарном логиком. Вечност се и пројављујекроз време и кроз форме које је човек створио у времену. Једна од тих форми је и романтизам као уметнички правац. Он је дакле потпуно у равни са свим највећим романтичарима тог времена, са свим генијима, али их и надилази, пре свега својим заветним беграундом. Његош је због тога национални геније, али као и сваки национални геније он прелази националне оквире и улази у општечовеланске оквире типа Достојевског код Руса, Шекспира код Енглеза, Гетеа код Немаца, Сервантеса код Шпанаца. Али захваљујући Косовском завету литургиски схваћеном, који је само континуитет Светосавског завета, где је циљ Светом Сави да у складу са Богом откривеном истином читав народ српски приведе новом универзалном духовном Израиљу, Његош је постао национални геније, или како чак Андрић каже Трагични јунак косовске мисли. Ново изабрање после Христа је универзално, васељенско и духовно, односно оно се не остварује у ниједном народу понаособ него у цркви Христовој. На свему томе, на тим постулатима и потпуно у том духу је Његош. Он је био и владика и књижевник, црквен човек који се мучио Богом и судбинама људи, мучило га је зло у свету. Некад може да се стиче утисак да је Његош дуалиста, да има анимозитет према материјалном свету, али ипак он воли свет и то се увек на крају певања види. Када у стиховима описује суровост овога света он каже на крају: Ипак над свим овим силним беспоретком нека умна сила торжествује. Његош увек наглашава да је Творац тај који је промислитељ. Али страдање, поготово људи према којима је он осеђао братску љубав, који су прихватили завет и прихватили суров живот, он мора да реши. То му је као код Достојевског животни инператив и он на крају решава проблеме страдања завирујући у многе тајне недоступне нама обичним људима. Дакле, Његош је потекао из великог народа, не бројно великог, али велике традиције, и на маестралан начин је посведочио, написао и нама оставио оправослављену традицију тог храброг и страдалног народа и показао да је њихов живот у оно време био максимум поштовања православне вере и Светосавског и Косовског завета, који је једини пут српског народа ка новом Јерусалиму и новом небу и новој земљи. [1] Петар II Петровић Његош, Луча микрокозма, ЦАНУ, Подгорица, 2004. година [2] Цар Лазар се приволе царству небескоме [3] Вергилија, зато што је овај теолошки на западу протумачен као весник хришћанства због своје четврте Еклоге у којој најављује појаву небеског дечака који ће променити свет. Ово је јако битно и интересентно пошто је Вергилије о овоме наслућивао пет деценија пре Христовог рођења.


source: wikipedia

text: 1969. је била проста година. Догађаји Јануар 1. јануар — Марјан Нгуаби званично постаје Председник Републике Конго. 10. јануар — Шведска је као прва западна земља успоставила дипломатске односе са Северним Вијетнамом. 14. јануар — Велики пожар и низ експлозија који су избили на америчком носачу авиона УСС Ентерпрајз су усмртили 28 морнара, повредили 314 и уништили 15 авиона. 20. јануар — Ричард Никсон инаугурисан за 37. председника САД. Март 2. март — Совјетски и кинески војници су се сукобили код карауле на реци Усури. 2. март — У Тулузу је извршен први пробни лет конкорда. 12. март — У Београду почео са радом Девети конгрес Савеза комуниста Југославије. Април 17. април — Лидер Комунистичке партије Чехословачке Александер Дупчек поднео је оставку, после краха реформског курса названог Прашко пролеће. Април 28. април — Председник Француске Шарл де Гол је дао оставку после референдума о регионализацији земље и реорганизацији Сената, на којем је већина Француза гласала против његових предлога. Мај 10—20. мај — Битка за коту Хамбургер 25. мај — У Судану је државним ударом власт преузео пуковник Џафар Нумејри. Јун 27. јун — Стоунволска побуна у Кристоферовој улици у Њујорку. Јул 14. јул — После пораза репрезентације Хондураса од Салвадора у квалификацијама за Светско првенство у фудбалу 1970. и нереда усмерених против салвадорских миграната у Хондурасу, војска Салвадора је напала Хондурас. 20. јул — Амерички космонаут Нил Армстронг постао први човек који је ступио на Месец. Август 15. август — Почео је Фестивал музике и уметности у Вудстоку. Септембар 1. септембар — Група официра с пуковником Моамером Гадафијем на челу оборила је са власти краља Либије Идриза I и прогласила републику. Октобар 27. октобар — Јак земљотрес је погодио Бању Луку, усмртивши 17 особа и наневши велику материјалну штету. 29. октобар — Студент Универзитета Калифорније је послао прву поруку на Арпанету, претечи Интернета, према рачунару на Станфорском истраживачком институту. Новембар 18. новембар — Модул америчког васионског брода "Аполо 12" са астронаутима Чарлсом Конрадом и Аленом Бином спустио се на Месец. Рођења Јануар 3. јануар — Михаел Шумахер, немачки аутомобилиста, возач Формуле 1 5. јануар — Ристо Видаковић, српски фудбалер и фудбалски тренер 5. јануар — Мерилин Менсон, амерички музичар, музички продуцент, глумац, визуелни уметник, писац и музички новинар 6. јануар — Норман Ридус, амерички глумац 12. јануар — Роберт Просинечки, хрватски фудбалер и фудбалски тренер 13. јануар — Сузана Шуваковић Савић, српска оперска певачица (прем. 2016) 14. јануар — Џејсон Бејтман, амерички глумац, редитељ и продуцент 14. јануар — Дејв Грол, амерички музичар, најпознатији као члан група -{Foo Fighters}- и -{Nirvana}- 17. јануар — Тијесто, холандски ди-џеј и музички продуцент 18. јануар — Дејв Батиста, филипинско-амерички глумац, рвач, бодибилдер и мајстор мешовитих борилачких вештина 19. јануар — Предраг Мијатовић, црногорски фудбалер 21. јануар — Карина Ломбард, француско-америчка глумица и модел 28. јануар — Кетрин Морис, америчка глумица 29. јануар — Саша Обрадовић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер Фебруар 1. фебруар — Габријел Батистута, аргентиски фудбалер 1. фебруар — Брајан Краус, амерички глумац 2. фебруар — Валериј Карпин, руски фудбалер и фудбалски тренер 5. фебруар — Мајкл Шин, велшки глумац 6. фебруар — Тим Шервуд, енглески фудбалер и фудбалски тренер 9. фебруар — Павел Тонков, руски бициклиста 11. фебруар — Џенифер Анистон, америчка глумица и продуценткиња 12. фебруар — Дарен Аронофски, амерички редитељ, сценариста и продуцент 20. фебруар — Синиша Михајловић, српски фудбалер и фудбалски тренер (прем. 2022) 20. фебруар — Данис Тановић, босанскохерцеговачки редитељ и сценариста 22. фебруар — Брајан Лаудруп, дански фудбалер 25. фебруар — Етијен де Креси, француски ди-џеј и музички продуцент 28. фебруар — Роберт Шон Ленард, амерички глумац Март 1. март — Хавијер Бардем, шпански глумац 1. март — Никола Радмановић, српски фудбалер (прем. 2022) 4. март — Пјерлуиђи Казираги, италијански фудбалер и фудбалски тренер 6. март — Миленко Топић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер 11. март — Теренс Хауард, амерички глумац, музичар и продуцент 14. март — Лари Џонсон, амерички кошаркаш 15. март — Елвир Лаковић Лака, босанскохерцеговачки музичар 18. март — Александар Коцић, српски фудбалски голман и фудбалски тренер 19. март — Горан Шушљик, српски глумац 28. март — Иван Готи, италијански бициклиста 31. март — Стив Смит, амерички кошаркаш Април 2. април — Ајзеа Морис, амерички кошаркаш 3. април — Бен Менделсон, аустралијски глумац 6. април — Пол Рад, амерички глумац, сценариста и продуцент 20. април — Феликс Баумгартнер, аустријски падобранац 20. април — Алберто Ерерос, шпански кошаркаш 25. април — Рене Зелвегер, америчка глумица и продуценткиња 27. април — Слободан Каличанин, српски кошаркаш 29. април — Пол Ејделстајн, амерички глумац Мај 1. мај — Вес Андерсон, амерички редитељ, сценариста и продуцент 10. мај — Денис Бергкамп, холандски фудбалер и фудбалски тренер 10. мај — Зоран Приморац, југословенски и хрватски стонотенисер 14. мај — Кејт Бланчет, аустралијска глумица и редитељка 16. мај — Јаник Бисон, канадски глумац, редитељ и продуцент 16. мај — Дејвид Боријаназ, амерички глумац, продуцент и редитељ 19. мај — Томас Винтерберг, дански редитељ, сценариста, продуцент и глумац 22. мај — Карл Крејг, амерички ди-џеј и продуцент електронске музике 25. мај — Ен Хејч, америчка глумица, редитељка и сценаристкиња (прем. 2022) 31. мај — Симоне Пјаниђани, италијански кошаркашки тренер Јун 11. јун — Питер Динклиџ, амерички глумац и продуцент 14. јун — Штефи Граф, немачка тенисерка 15. јун — Оливер Кан, немачки фудбалски голман 15. јун — Седрик Пиолин, француски тенисер 20. јун — Драган Мићић, босанскохерцеговачко-српски фудбалер и фудбалски тренер 27. јун — Гала Виденовић, српска глумица Јул 3. јул — Шони Смит, америчка глумица и певачица 5. јул — РЗА, амерички хип хоп музичар, музички продуцент и глумац 10. јул — Бранислав Бане Васић, српски хармоникаш, продуцент, аранжер, клавијатуриста, продуцент и професор хармонике 17. јул — Џејсон Кларк, аустралијски глумац 19. јул — Николај Севастијанов, бугарски митрополит 22. јул — Деспина Ванди, грчка музичарка 24. јул — Џенифер Лопез, америчка музичарка, глумица и плесачица 27. јул — Трипл Ејч, амерички рвач и глумац 30. јул — Сајмон Бејкер, аустралијски глумац, редитељ и продуцент 30. јул — Гордан Петрић, српски фудбалер и фудбалски тренер Август 2. август — Седрик Себалос, амерички кошаркаш 4. август — Макс Кавалера, бразилски музичар, најпознатији као певач и гитариста групe -{Sepultura}- 12. август — Танита Тикарам, енглеска музичарка 17. август — Дони Волберг, амерички музичар, глумац и продуцент 17. август — Кристијан Лејтнер, амерички кошаркаш 18. август — Едвард Нортон, амерички глумац, редитељ и продуцент 18. август — Кристијан Слејтер, амерички глумац и продуцент 19. август — Нејт Дог, амерички хип хоп музичар и глумац (прем. 2011) 19. август — Метју Пери, канадско-амерички глумац (прем. 2023) 28. август — Џек Блек, амерички глумац, комичар и музичар 29. август — Лусеро, мексичка музичарка, глумица и ТВ водитељка 30. август — Небојша Глоговац, српски глумац (прем. 2018) 30. август — Владимир Југовић, српски фудбалер Септембар 5. септембар — Леонардо Араужо, бразилски фудбалер и фудбалски тренер 5. септембар — Предраг Смиљковић, српски глумац 7. септембар — Владимир Батез, српски одбојкаш и политичар 8. септембар — Гари Спид, велшки фудбалер и фудбалски тренер (прем. 2011) 13. септембар — Шејн Ворн, аустралијски крикеташ. (прем. 2022) 17. септембар — Кит Флинт, енглески музичар и плесач, најпознатији као оснивач и члан групе -{The Prodigy}- († 2019) 19. септембар — Канди Дулфер, холандска музичарка, најпознатија као џез саксофонисткиња 19. септембар — Јохан Јохансон, исландски композитор (прем. 2018) 20. септембар — Ришарт Витсхе, холандски фудбалер 25. септембар — Кетрин Зита Џоунс, велшка глумица 29. септембар — Торе Педерсен, норвешки фудбалер Октобар 2. октобар — Дејан Говедарица, српски фудбалер и фудбалски тренер 3. октобар — Гвен Стефани, америчка музичарка и глумица 8. октобар — Џулија Ен, америчка порнографска глумица и плесачица 9. октобар — Стив Маквин, енглески редитељ, сценариста, продуцент и визуелни уметник 9. октобар — Пи Џеј Харви, енглеска музичарка 11. октобар — Стивен Мојер, енглески глумац, редитељ и продуцент 15. октобар — Витор Баија, португалски фудбалски голман 15. октобар — Доминик Вест, енглески глумац, редитељ и музичар 19. октобар — Треј Паркер, амерички глумац, аниматор, сценариста, продуцент, редитељ и музичар 22. октобар — Спајк Џоунз, амерички глумац, сценариста, продуцент и редитељ 24. октобар — Адела Норијега, мексичка глумица 31. октобар — Жељко Шашић, српски певач Новембар 1. новембар — Александар Ђурица, српски глумац 3. новембар — Роберт Мајлс, италијански музичар, композитор, ди-џеј и музички продуцент (прем. 2017) 4. новембар — Метју Маконахеј, амерички глумац и продуцент 10. новембар — Јенс Леман, немачки фудбалски голман 10. новембар — Елен Помпео, америчка глумица 13. новембар — Џерард Батлер, шкотски глумац и продуцент 16. новембар — Ивана Банфић, хрватска музичарка 18. новембар — Давор Јањић, босанскохерцеговачки и српски глумац (прем. 2022) 19. новембар — Ришар Виренк, француски бициклиста 26. новембар — Шон Кемп, амерички кошаркаш Децембар 4. децембар — Џеј-Зи, амерички хип-хоп музичар, музички продуцент и предузетник 6. децембар — Славиша Стојановић, словеначки фудбалер и фудбалски тренер 9. децембар — Биксенте Лизаразу, француски фудбалер 11. децембар — Вишванатан Ананд, индијски шахиста 12. децембар — Софи Кинсела, енглеска књижевница 14. децембар — Наташа Макелхон, енглеска глумица 18. децембар — Сантијаго Кањизарес, шпански фудбалски голман 19. децембар — Кристи Свонсон, америчка глумица 21. децембар — Жили Делпи, француска глумица, музичарка, режисерка и сценаристкиња датум непознат — Вера Дедовић, српска глумица (прем. 2000) Смрти Јануар 29. јануар — Ален Далес, амерички дипломата и директор ЦИА Фебруар 2. фебруар — Борис Карлоф, британски глумац 26. фебруар — Леви Ешкол, израелски политичар 26. фебруар — Карл Јасперс, немачки психијатар и филозоф Март 28. март — Двајт Д. Ајзенхауер, амерички генерал и 34. председник САД (* 1890) Април 7. април — Риста Марјановић, српски фотограф 26. април — Морихеј Уешиба, јапански мајстор борилашких вештина 26. април — Рене Баријентос, боливијски политичар Мај 2. мај — Франц фон Папен, немачки политичар Јун 16. јун — Харолд Александер, британски фелдмаршал 22. јун — Џуди Гарланд, америчка глумица Јул 3. јул — Брајан Џоунс, енглески музичар 5. јул — Валтер Гропијус, немачки архитекта Август 6. август — Теодор Адорно, немачки филозоф 10. август — Тоне Селишкар, словеначки књижевник 17. август — Ото Штерн, немачки физичар 31. август — Роки Марчано, амерички боксер Септембар 2. септембар — Хо Ши Мин, северновијетнамски политичар 22. септембар — Адолфо Лопез Матеос, мексички политичар (*1909) Октобар 7. октобар — Леон Сјер, белгијски бициклиста, побједник Тур де Франса 1921. (*1888) 12. октобар — Соња Хени, норвешка клизачица и глумица 21. октобар — Вацлав Сјерпињски, пољски математичар Новембар 12. новембар — Љу Шаоћи, кинески политичар Децембар 2. децембар — Климент Ворошилов, маршал Совјетског Савеза Нобелове награде Физика — Мари Гел-Ман Хемија — Дерек Харолд Ричард Бартон и Од Хасел Медицина — Макс Делбрик, Алфред Херши и Салвадор Е. Лурија Књижевност — Семјуел Бекет Мир — Међународна организација рада (ILO) Економија — Рагнар Фриш (Норвешка) и Јан Тинберген (Холандија) 1960-е 61969


text: Мир је стање у друштву у којем нема сукоба односно рата. Време сукоба две или више страна зове се рат. Рат је појам супротан појму мир. Поред одсуства рата, мир може да означава и социјално, лично и друштвено благостање. У историји цивилизације мир је увек био идеално стање друштва, али историју пре свега карактерише стање рата и оружаног решавања конфликтних ситуација. Да је рат доминантни начин решавања конфликата у историји цивилизације показује и потреба међународне заједнице да регулише стање рата како би се спречили ратни злочини тј. „цивилизовало“ стање рата Женевском конвенцијом која је и данас актуелна. Нажалост, упркос томе што је рат нежељена појава у решавању конфликта, а опет чести начин решавања конфликата, тако се ни стање рата не може регулисати а да се спречи појава ратног злочина и нечовечног поступања зато што је то у контрадикцији са самом природом рата. На руском језику реч „мир“ има више значења између осталог значи и „земља“ (планета) и „свет“ (васиона). Етимологија Термин „мир“ () је настао из англо-француског -{pes}-, и старофрансуског -{pais}-, са значењем „мир, помирење, тишина, споразум“ (11. век). Међутим, сама реч -{Pes}- потиче из латинског -{pax}-, са значењем „мир, споразум, мировни споразум, транквилност, одсуство непријатељства, хармонија“. Енглеска реч је ушла у употребу у разним личним поздравима од око 1300. године као превод хебрејске речи шалом, која по јеврејској теологији потиче од јеврејског глагола са значењем 'бити комплетан, цео'. Мада је -{peace}- уобичајен превод, он је непотпун, пошто шалом који је исто тако сродан са арапским -{salaam}-, има вишеструка друга значења осим мира, укључујући правду, добро здравље, безбедност, благостање, просперитет, једнакост, сигурност, срећу и пријатељство. На личном нивоу, мирно понашање је љубазно, пажљиво, поштено, праведно и толерантно према другим веровањима и понашањима - тежи да манифестује добру вољу. Ово друго разумевање мира може се такође односити на интроспективан смисао или концепт самог појединца, као што је то „у миру“, у сопственом уму, као што се види у европским референцама из око 1200. Рани енглески термин је такође кориштен у смислу „ тишине“, што одражава мирне, спокојне и медитативне приступе породичним или групним односима, који избегавају свађе и траже спокојност - одсуство немира или агитације. У многим језицима, реч за мир се исто тако користи као поздрав или опроштај, на пример хавајска реч -{aloha}-, као и арапска реч -{salaam}-. У енглеском се реч -{peace}- понекад користи за опроштај, посебно за преминуле особе, као у фрази -{rest in peace}- (почивај у миру). Волфганг Дитрич у свом истраживачком пројекту, којим је произведена књига -{The Palgrave International Handbook of Peace Studies}- (2011) мапира заличита значења мира у различитим језицима и из различитих региона широм света. Касније, у свом раду -{Interpretations of Peace in History and Culture}- (2012), он групише различита значења мира у пет фамилија: енергетска/хармонија, морал/правда, модерна/сигурност, постмодерна/истина и трансрационална, што је синтеза позитивних страна четири раније породице. Верска уверења и мир Религијска уверења често настоје да идентификују и размотре основне проблеме људског живота, укључујући сукобе између, међу и унутар људи и друштава. Међу паганским верама, обожавање персонификованог мира је било организовано у античка времена под именом Ејрене („Мир“) у грчком говорном подручју и Пакс у латинском говорном подручју. Њени идоли су приказали одраслу жену, обично са рогом изобиља и скиптаром, а понекад и са бакљом или маслиновим лишћем. Хришћани, који верују да је Исус из Назарета Месија у јудаизму звани Христос, интерпретирају Исаија 9:6 као месијанско пророчанство Исуса у којем се он зове „принц мира“. У Јеванђеље по Луки, Захарије слави свог сина Јована: „И ти, дете, ћеш се звати пророком свемогућег, јер ћеш ићи пред Господа да припремиш његове начине, да даш његовом људству спознање о спасењу кроз опроштење њихових грехова, због благе милости нашег Бога по којој дан од горе ће нас посетити да обасја оне који седе у сенци мрака и смрти, да води наше стопе на путу мира.“ Бројни понтификовани документи о Светој круници документују континуитет ставова папа да верују у Свету круницу као средство за неговање мира. Ислам је изведен из корена речи -{salam}- која значи мир. Муслимани се називају следбеницима Ислама. Куран јасно наводи: „Они који су веровали и чије срца су уверена сећањем на Алаха. Несумњиво, сећањем на Алаха, срца су уверена“ ... Будисти верују да се мир може постићи када се заврши сва патња. Они сматрају да су све патње проистичу из пожуде (у екстремном случају, похлепе), аверзија (страхова) или заблуда. Да би елиминисали такву патњу и постигли лични мир, следбеници на путу Буде се придржавају сета учења званих Четири племените истине - централног начела у будистичкој филозофији. Хинду текстови садрже следеће: Унутрашњи мир Унутрашњи мир (или мир ума) одражава стање металног и духовног мира, са довољно знања и разумевања да се остане јаким при излагању раздору или стресу. Бити „у миру“ многи сматрају здравом хомеостазом и супротним од стреса или узнемирености. Мир ума се генерално повезује са блаженством и срећом. Мир ума, спокојство и смиреност су описи диспозиције ослобођене од ефеката стреса. У неким културама, унутрашњи мир се сматра стањем свести или просветљења које се може култивисати разним видовима вежбе, као што су молитве, медитација, тајђићуен или јога, на пример. Многи духовне праксе називају тај мир као искуство познавања себе. Налажење унутрашњег мира се обично везује за традиције као што је будизам или хиндуизам, као и њу ејџ покрет и хришћанство. Сатијаграха Сатијаграха ( ) је филозофија и пракса ненасилног отпора коју је развио Махатма Ганди. Он је примењивао сатијаграха технике у кампањама за индијску независност као и током његових ранијих борби у јужној Африци. Сама реч сатијаграха је формирана путем јавног конкурса који је Ганди спонзирао кроз његове новине које је објављивао у Јужној Африци, -{Indian Opinion}-, када је дожао до закључка да ни уобичајени, савремени хинду језик нити енглески језик садрже реч која је у потпуности изражава његова сопствена значења и намере када говори о његовим ненасилним приступима сукобима. Према Гандијевој аутобиографији, победник такмичења је био Маганлал Ганди (вероватно не постоји веза), који је поднео унос садаграха, који је Гандхи затим модификовао у сатијаграха. Етимолошки, ова хиндуска реч означава „чврстоћу истине“ и обично се преводи као „сталност у истини“ или „сила истине“. Сатијаграха теорија је исто тако утицала на Мартина Лутера Кинга током кампање коју је он водио током покрета за грађанска права у Сједињеним Државама. Теорија сатијаграха види средства и циљ као нераздвојне делове. Стога је контрадикторно да се користи насиље ради оствања мира. Ганди је писао: „Они кажу, 'средства су, након свега, средства'. Ја бих рекао, 'средства су, након свега, све'. Како средства тако и циљ ...“ Савремени цитат понекад приписиван Гандхију, али и А. Ј. Мастију, сумира: „Нема пута до мира; мир је пут.“ Правда и неправда Од класичних времена, примећено је да мир понекад постизао победник над побеђеним наметањем немилосрдних мера. У својој књизи Агрикола римски историчар Тацит укључује елоквентне и жестоке полемике против ритуалности и похлепе Рима. Једна, која Тацит наводи је која је дело Каледонијског вође Kalgak, завршава се са -{Auferre trucidare rapere falsis nominibus imperium, atque ubi solitudinem faciunt, pacem appellant.}- (Да униште, до покољу, да узурпирају под лажним називима, они позивају империју; и где праве пустињу, називају је миром. - Оксфордски ревидирани превод). Дискусија мира је стога истовремено дискусија форме таквог мира. Је ли то једноставно одсуство масовног организованог убијања (рата) или је за мир неопходна посебна моралност и праведност? (праведни мир). Мир се мора видети бар у две форме: Једноставна тишина оружја, одсуство рата. Одсуство рата праћено посебним захтевима за међусобно успостављање односа, које карактеришу термини као што су правда, узајамно поштовање, поштовање закона и добра воља. У скорије време, заговорници радикалне реформе у правосудним системима су позвали на усвајање јавне политике непарничких, ненасилних метода ресторативне правде, и многи од оних који проучавају успех ових метода, укључујући Радну групу Уједињених нација о ресторативној правди, покушали су да редефинишу правду у смислу везаном за мир. Одд краја 2000-их, предложена је теорија активног мира која концептуално интегрише правду у већу мировну теорију. Дуги периоди мира Најдужи непрекидни период мира међу тренутно постојећим државама је остварила Шведска, која има мир од 1814. (током година; ако се шведско учешће у ратовима у Авганистану и Либији не узме у обзир) након губитка великог дела земље у корист Русије током Наполеонских ратова. Шведски мир се може делом објаснити њеним географским положајем, делом не учествовањем у војним савезима у доба мира, што резултира у извесном нивоу шведске неутралности током ратних периода, и делом због периода релативног мира у Европи и свету познатим као -{Pax Britannica}- (1815—1914) и -{Pax Europaea/Pax Americana}- (од 1950-их). Други примери дугих периода мира су: Изолационистички Едо период (такође познат као Шогунат Токугава) у Јапану 1603 до 1868 (250 година) -{Pax Khazarica}- у Хазарски канат (југоисточна Турска) око 700-950 AD (250 година) -{Pax Romana}- у Римском царству (за 190 или 206 година). Покрети и активизам Пацифизам Пацифизам је категоричка опозиција било којеј форми рата или насиља као средства за решавање спорова или стицање предности. Пацифизам покрива спектар гледишта у опсегу од уверења да се међународни спорови могу и треба их мирно решавати; позивања на укидање војних институција и рата; опозиције било којој организацији друштва путем владиних снага (анархистички или либертаријански пацифизам); одбацивање употребе физичког насиља ради остваривања политичких, економских или социјалних циљева; до противљење насиљу под било којим околностима, укључујући одбрану себе и других. Пацифизам може да буде базиран на моралним принципима (деонтолошки поглед) или прагматизам (а консеквенцијалистичко гледиште). Принципијелни пацифизам сматра да је насиље било којег облика неодговарајући одговор на конфликт и да је морално погрешно. Прагматични пацифизам сматра да су трошкови рата и међуљудског насиља толико велики да се морају пронаћи бољи начини решавања спорова. Пацификисти генерално одбацују теорије праведног рата. Организације Уједињене нације Уједињене нације (УН) су међународна организација чији наведени циљеви су да олакшавање сарадње у међународном праву, међународној безбедности, економском развоју, друштвеном прогресу, људским правима, и остваривање светског мира. УН су формиране 1945. године након Другог светског рата као замена за Лигу Народа, да би се зауставили ратови међу земљама, и прожила платформа за дијалог. Организација уједињених нација, након одобрења Савета безбедности, шаље мировне снаге у регионе где су оружани сукоби недавно прекинути или заустављени како би се спровели услови мировних споразума и обесхрабрили борци за наставак непријатељстава. Пошто УН не одржава своју војску, мировне снаге добровољно пружају државе чланице УН. Снагама, које се називају „Плавим шлемовима“, које примењују споразуме УН-а, су додељиване медаље Уједињених нација, које се сматрају међународним наградама уместо војних награда. Мировне снаге су у целости примиле Нобелову награду за мир 1988. године. Лига Народа Главни претеча Уједињених нација била је Лига народа. Она је формирана на Париској мировној конференцији 1919., и произашла је из иницијативе Вудроа Вилсона и других идеалиста током Првог светског рата. Повеља Лиге народа је била уврштена у Версајски споразум из 1919, и организација је била базирана у Женеви до свог распужтања услед Другог светског рата и касније замене Уједињеним нацијама. Велике наде које су полагане у Лигу народа током 1920-их, на пример међу члановима Лиге националних унија, су исчезле услед свеопштег разочарања током 1930-их док се организација показивала немоћном одговори на изазове нацистичке Немачке, фашистичке Италије и Јапана. Један од најважнијих научника Лиге народа је био Сер Алфред Цимерн. Попут многих других британских поборника Лиге, као што су Гилберт Мари и Флоренс Ставел - такозвани сет „Грка и мира“ - он је до овога студирајући класике. Креирање Лиге нација, и тежња за информираним јавним мњењем о међународним питањима (коју је на пример изразила Унија за демократску контролу током Првог светског рата), је довела од креирања након Првог светског рата тела посвећених разумевању међународинх афера, као што су Савет за иностране односе у Њујорку и Краљевски институт за међународне афере у Чатам кући у Лондону. У исто време, академске студије међународних односа почеле су да се професионализују, са стварањем прве катедре за међународну политику, именоване по Вудрову Вилсону, у Аберистуиту у Велсу 1919. године. Види још Нобелова награда за мир Пацифизам Референце Литература Sir Norman Angell. The Great Illusion. 1909. Raymond Aron, Peace and War. London: Weidenfeld & Nicolson, 1966 Hedley Bull. The Anarchical Society. Macmillan, 1977. Sir Herbert Butterfield. Christianity, Diplomacy and War. 1952. . . . . Inis L. Claude, Jr. Swords into Ploughshares: The Problems and Progress of International Organization. 1971. Michael W. Doyle. Ways of War and Peace: Realism, Liberalism, and Socialism. W.W. Norton, 1997. . . Immanuel Kant. Perpetual Peace. 1795. . Donald Markwell. "Instincts to Lead": On Leadership, Peace, and Education. Connor Court, 2013. Hans Morgenthau. Politics Among Nations. 1948. Steven Pinker. The Better Angels of Our Nature: Why Violence Has Declined. Viking, 2011. Sir Alfred Zimmern. The League of Nations and the Rule of Law. Macmillan, 1936. . . . Martin Wight. Power Politics. 1946 (2nd edition, 1978). Letter from Birmingham Jail by Rev. Martin Luther King, Jr.. "Pennsylvania, A History of the Commonwealth," espp. 109, edited by Randall M. . Peaceful Societies, Alternatives to Violence and War Short profiles on 25 peaceful societies. The Path to Peace, by Laure Paquette Prefaces to Peace: a Symposium [i.e. anthology], Consisting of [works by] Wendell L. Willkie, Herbert Hoover and Hugh Gibson, Henry A. Wallace, [and] Sumner Welles. "Cooperatively published by Simon and Schuster; Doubleday, Doran, and Co.; Reynal & Hitchcock; [and] Columbia University Press", [194-]. xii, 437 p. Спољашње везе Carnegie Endowment for International Peace Lemonade a la Carnegie accessed 16 October 2012 PeaceWiki Peace Monuments Around the World Working Group on Peace and Development (FriEnt) Answers to: "How do we achieve world peace?" Врлине Ненасиље Друштво Политика Филозофска терминологија Социјални концепти


ОТКУД СУ СЕ ПОЈАВИЛИ СЛОВЕНИ И „ИНДОЕВРОПЉАНИ“? ОДГОВОР ДАЈЕ ДНК-ГЕНЕАЛОГИЈА Анатолиј Алексејевич Скраћени приказ: Руски весник, бр. 21, 2008 Уверени смо да ће ово научно-популарно излагање у правом смислу речи сензационалног проблема, професора А.А. Кљосова, изазвати доста расправе. Посебну одбојност ће изразити они људи којима је мрска историја не само руског народа, већ и читавог словенства. Неразумевање ће изрећи и поједини богослови који се у својим погледима ослањају углавном на Стари Завет. Са њима је, наравно, тешко расправљати, а ми то и не намеравамо. Мислим да ни богослови, ни истраживачи ДНК-генеалогије не могу докраја појмити Промисао Божји. Једно је јасно: Господ нас приближава Истини 3ffa , али нико нема право да је присваја за себе. Анатолиј КЉОСОВ ************* У раду се разматра питање порекла Словена, или порекло полазне словенске заједнице, односно тражење индоевропске прапостојбине. Одговор на питање прапостојбине Словена и Индоевропљана даје ДНК-генеалогија. Помоћу ДНК-генеалогије могуће je пратити кретања народа и без помоћи лопате и четкице археолога, или мерења лобања, и без довитљивог расплитања сазвучја и значења речи у живим и мртвим језицима, већ просто пратећи маркере у нашим ДНК. Њих, те маркере, не могу ”асимиловати„ или ”прогутати„ други језици, културе или народи, како се то дешава хиљадама година у оквиру појмова историје, лингвистике, антропологије. Износи се гледиште да се хаплотипови и хаплогрупе не асимилују, омогућавају да се израчуна време када су њихови преци живели. Појам ”предачка хаплогрупа„, или ”хаплогрупа рода„ одређују маркери, или слика мутација у мушком полном хромозому. Овај метод је омогућио да се убедљиво покаже како нису ”индоевропски језици„ првобитни, већ прасловенски, аријевски. ”Индоевропски језици„ је еуфемизам настао услед несхватања шта повезује санскрит и његове варијанте и европске језике. Закључује се да аријевски језици представљају основ и европских језика, и санскрита, и ”индоевропских„ иранских језика. На Дњепру, Дону и реци Урал нису живели ”народи који су говорили на иранским језицима„. Тамо су живели Словени,Прасловени, Аријевци и то је био њихов језик. Тај су језик донели у Индију, Иран, Авганистан. Прикупио сам хаплотипове од 25 маркера рода R1a1 из свих земаља Европе, и за сваку земљу или регион одредио хаплотип заједничког претка дотичне популације, и када је тај предак живео. И испоставило се да је у готово читавој Европи, од Исланда на северу па до Грчке на југу, заједнички предак био исти! Другим речима, потомци су своје хаплотипове као штафету преносили сопственим потомцима по поколењима, разилазећи се из једног истог историјског места, И то не просто Балкан, већ Србија, Косово, Босна, Македонија. То је ареал најстаријих хаплотипова рода R1a1. И доба када је живео прапредак, на које указују најстарији, највише мутирани хаплотипови – то је пре 12.000 година. Тачније, пре 12.200 година, али то је већ претерано. У археологији и лингвистици не знају за такве прецизности у толикој давнини. ДНК-генеалогија сасвим одређено указује да су током готово 6.000 година наши прасловенски балкански преци живели у тим крајевима, никуда се нарочито не крећући. Ако су се и кретали – трагови тих активиста у хапло-типовима наших савременика засад нису пронађени. Могуће да нису ни остали. Али пре око 6.000 година је започела Велика сеоба народа – изгледа, у вези са преласком на нове облике привређивања и потребом за освајањем нових територија. Прво померање је било на север 4000 1085;е Карпате, на територију источне Буковине. Тамо где је пронађена загонетна Трипољска култура, која је по мишљењу археолога исто тако загонетно и нестала. А она није нестала. Потомци Трипољаца исто тамо и живе. Њихов заједнички предак је, по локалним хаплотиповима, живео пре 6.000 година и припадао роду R1a1. Прасловен. И хаплотип тога претка нам је сада познат. Он је исти као и хаплотип претка Источних Словена. Иста породица. И даље су кренули да се разилазе таласи миграција рода R1a1 на све стране, са Балкана (археолошка култура Винча и њој сродне) и из Буковине (трипољска култура). Практично на све стране – пре 4.000–5.000 година, треће-четврто хиљадулеће пре наше ере". ++++ Преузми целу брошуру ОВДЕ .


Quote: Изгледа да ниси схватио шта сам хтео да кажем са ове две реченица. Quote: Quote: Исто тако као што можемо ми, тако можеш и ти , исто тако као што ми можемо да кренемо, крени и ти . Quote: Ако мислиш да има довољно материјала, одвоји мало времена и напиши неки текст о узроцима и разлозима катастрофалног образовања у Србији. Због тога сам ти написао ове две реченице: Немачки патриота Fichte је рекао да сваки прави патриота треба да се понаша као да будућност његове нације зависи само од његових сопствених акција. Вук Караџић је рекао, ако свако уради онолико колико је способан, народ неће пропасти.


text: Њу Хемпшир (), једна је од 13 првих америчких држава. Припада историјској територији Нове Енглеска. Налази се на северу и граничи се са Канадом. Главни град је Конкорд, а највећа популација становништва је у Манчестеру који има отприлике 100.000 становника. Познатије особе рођене у Њу Хемпширу: Алан Шепард (други човек, а први Американац у свемиру), Ден Браун (писац књига Да Винчијев код, Анђели и демони и Инферно који су доживели филмску адаптацију) и Адам Сандлер (комичар, глумац и редитељ). Интересантно је да на таблицама Њу Хемпшира пише „живи слободно или умри“, што је и мото државе. Број становника државе је нешто изнад 1.200.000 становника. Њу Хемпшир је погодан за скијање, лов и риболов. Етимологија Названа је по традиционалној грофовији Енглеске, Хемпшир. Демографија Галерија Референце Државе САД


Карлос Саура: Зауставити се, значи умрети - Спутњик Србија 20:52 25.02.2017 Преузмите краћи линк https://cdn2.img.rs.sputniknews.com/images/111016/76/1110167605.jpg https://rs.sputniknews.com/kultura/201702251110167274-Karlos-Saura-1/ „Зауставити се значи умрети. Због тога никада не треба стати“, поручује и после 40 филмова чувени Шпанац, гост 45. Феста. Редитељ за кога је својевремено Луис Буњуел казао да је најбољи, Шпанац Карлос Саура, увеличао је својим доласком издање 45. Феста који је свечано отворен синоћ у Центру Сава. Импресиониран сликом велике сале испуњене до последњег места, и публиком која разуме у филм и поштује га, Саура није крио задовољство што је у Београд дошао и по два велика признања — награду „Београдски победник“, која му је уручена на свечаном отварању Феста, и Златни печат Кинотеке, који ће му бити додељен данас после подне у здању у Узун Мирковој улици. Моника Белучи отворила 45. Фест Између ове две свечаности, аутор филмова „Лов“, „Аи Кармела“, „Кармен“, чувене трилогије „Фламенко“, „Танго“, и „Фадо“, као и последњег „Хота де Саура“ који се може видети на Фесту, за Спутњик открива да ни после 40 филмова не намерава да се заустави и раскине савез са камером. — Зауставити се значи умрети. Због тога никада не треба стати. Уживам у послу којим се бавим и мислим да је важно да човек, док год је жив, буде активан. Не признајем пензију, она је за људе који се баве неким тешким, физичким послом, за рударе, али не и за мој посао који ми доноси задовољство. Често ми се дешавало да дуго не идем на одмор, једноставно нисам осећао потребу. Каријеру сте почели са политички ангажованим филмовима, радили сте у Франково доба, али ипак главни ток ваше филмске биографије чине музички филмови. Да ли је случајно дошло до тог заокрета? — У франкизму се практично није говорило о рату. У време шпанског грађанског рата није било дозвољено говорити о рату, уместо тога се говорило о неким неважним стварима. Тада, због цензуре, нисам ни могао да снимим неке филмове које сам хтео, али сам писао и објавио „Оно светло“, неку врсту приче — полуромана, где сам испричао све оно што сам желео да снимим. Да ли ћете део искуства из тог времена унети и у филм „Герника“ који управо радите, а у којем једну од улога тумачи Антонио Бандерас? — Што се тиче „Гернике“, то је потпуно друга прича. Јесте да се догађа у то време шпанског грађанског рата и он се помиње, али је та прича испричана на други начин. Наравно, та паралела стоји, утолико пре што су то Италијани и Немци који су то учинили искористили као пример за оно шта може да се деси у Шпанији. Дакле, они су бомбардовали град Гернику да би показали шта може да се догоди у Шпанији. Кажу да се први пут у историји догодило да један град буде потпуно уништен у борби. Радили сте Лоркину „Крваву свадбу“, Пикасо је у знак протеста насликао „Гернику“... Да ли су случајно у фокусу ваше пажње уметници који су пружили отпор репресији, и да ли је, по вашем мишљењу, уметност заправо пружање отпора насиљу? — То зависи од времена, од епохе. У Франково време су сви уметници желели су да мењају политички систем, не само ја. Ми смо се, заправо, борили за слободу. Данас то није случај, постоји слобода израза и више се уметност не бори против тога. Гледали се синоћ филм „На млечном путу“ нашег редитеља Емира Кустурице. Какви су ваши утисци, шта мислите о Кустуричином филмском рукопису? — Веома занимљив и веома креативан филм. Учинило ми се да је можда предугачак, да има превише детаља. Постоје у њему изузетни тренуци, и мој коначни утисак је да је то један веома интересантан филм. Емира Кустурицу не познајем лично, али верујем да је исти као и његов филм — препун детаља и експресиван. Шпанац, Карлос Саура, ФЕСТ, филм


source: fineweb

text: wolfpece У давна времена, кад није било рачунара мудрости су се писале и чувале на пергаменту. Овај пергамент је, на жалост, скоријег датума. Револуционар ће вам се открити кад кликнете на ове ријечи..."serbian asshole". Vaš Wolfpece Шта је ово?Читаш чланак који је написан од стране грађанина еРепублика, интересантне стратешке игре на мрежи засноване на државама из стварног света. Направи свог властитог грађанина и помози својој држави да оствари своју славу док се ти доказујеш као херој у рату, реномирани новинар или финансијски стручњак.


На почетку рата у Босни и Херцеговини због свог геостратешког положаја Шамац је на почетку 1992 године постао "жариште" војно-политичких активности свих тадашњих супростављених страна. Јединице ЈНА су одржавале мир све до прве половине априла те године. У ноћи 16/17 априла 1992 године јединице Територијалне одбране Српске Републике Босне и Херцеговине у садејству са добровољачким јединицама у саставу ЈНА и МУП-а Српске Републике спријечиле су упад јединица Хрватске војске преко моста на ријеци Сави и понављање реализације злочиначког сценарија који се већ крајем марта 1992 године одиграо у Босанском Броду. Након повлачења ЈНА из БиХ 18. маја 1992 године подручје општине Шамац браниле су јединице Војске Републике Српске, а неке од одиграних битака на овом простору, као што је пробој коридора и протјеривање Хрватске војске у јуну 1992 године, остаће записане у аналима војничке тактике и стратегије.


source: CulturaX

text: Ли Манчанг - Спутњик Србија Кинески амбасадор у Србији Ли Манчанг оценио је да је Србија искористила прилику за унапређење сарадње са Кином, најављујући да ће укупан обим кинеских инвестиција у актуелним и најављеним пројектима бити 10 милијарди долара.


text: 24-10-2020 19:47 Ратни извештаји Сирија / Ирак Издвојено Свет Планета Сиријски и руски ратни авиони извели су 24. октобра ваздушне нападе на терористе ИД-а и њихова скровишта код источне Хаме. Руски авиони. (Фото: mid.ru) Пре четири дана, терористичка група започела је велики напад на положаје Сиријске арапске војске (САА) у региону. Од тада се тамо воде тешки сукоби. Сиријска опсерваторија за људска права (СОХР) саопштила је да су сиријски и руски ратни авиони гађали терористе у близини градова Рахјан и Итрија. - Упркос значајном учешћу руских борбених авиона и режимских авиона и хеликоптера у одбијању напада ИД-а, ИД је наставио нападе четврти узастопни дан - наводи се у извештају СОХР-а. - Штавише, ИД је успео да заузме војни положај Сиријске арапске војске а запленили су и оружје и муницију код места Итрија - пренето је у извештају. Према надзорној групи са седиштем у Лондону, текућа битка у источној Хами до сада је однела животе 39 бораца Сиријске арапске војске и 22 терориста ИД-а. Терористи ИД-а су свој напад на источну Хаму вероватно покренули из свог главног упоришта у централној Сирији, пустиње Хомс. Терористи наводно добијају подршку бораца које подржавају САД са седиштем у оближњем подручју ал-Танафа. Терористичка група континуирано ради на проширењу своје контроле у централном региону Сирије покретањем напада у Хомсу, Хами, Алепу, Раки и Деир ез Зору.


Министарка за европске интеграције Јадранка Јоксимовић рекла је данас у Будимпешти да је за грађане кључно питање да ли ће после 2020. године имати стабилан извор снабдевања гасом, због чега је важно радити и на регионалним пројектима поштујући обавезе из Трећег енергетског пакета ЕУ.


text: Генерални директор ЈП РТРС, Драшко Милиновић, информисао је предсједницу Владе Републике Српске да је РТРС спреман за почетак тестног дигиталног емитовања, нагласивши да ће се управљање овим сигналом обављати из ХЕАДЕНД-а који је смјештен у РТВ дому у Бањалуци и путем дигиталне опреме која је у власништву јавног емитера Републике Српске. Предсједница Цвијановић је истакла да је процес преласка са аналогног на дигитални сигнал вођен са намјером да се заштите интереси јавног емитера Републике Српске, а самим тим и Републике Српске и у томе се успјело, те честитала руководству ЈП РТРС на успјешно обављеном послу у првој фази дигитализације. На састанку је наглашена добра сарадња ЈП РТРС и Мтел-а у протеклом периоду, као и сарадња ова два стратешка предузећа са институцијама Републике Српске и истакнуто је да ће она бити настављена, посебно у контексту увођења нових технологија у систем телекомуникација и преноса података. Генерални директор компаније Мтел Марко Лопичић овом приликом је рекао да је намјера компаније да буду први, посебно када је у питању увођење најновијих технологија, истакавши да су за реализацију овако значајног пројекта свакако важни и стратешки партнери. Нагласио је да је Мтел компанија која регионално дјелује и која на ове просторе доноси свјетске трендове из области телекомуникација и ИТ-а, што је свакако стимулативно и за друге актере на тржишту. Лопичић је рекао да је ово пројекат на који је компанија Мтел дуго чекала и технички је спремна за пуштање дигиталног сигнала од којег очекују позитивне реакције корисника, истакавши чињеницу да је Мтел компанија која пружа врхунске мултимедијалне услуге, али и компанија која улаже у културу, спорт, образовање, хуманост, нагласивши да је то нешто по чему ће Мтел и даље бити препознатљив. Званично пуштање дигиталног сигнала за регије Бањалука, Сарајево и Мостар, планирано је за сутра у 12 часова. Грађани Сарајева, Мостара, Бањалуке и околних градова и мјеста која имају оптичку видљивост према емисионим локацијама не треба да помјерају своје вањске пријемне антене. "Грађанима који имају ТВ пријемнике старије генерације препоручује се да не купују ресивере за пријем дигиталног сигнала док не буде ријешен начин финансирања и набавке одговарајућих ресивера, односно док се не утврде минимални технички захтјеви које морају испуњавати за квалитетан и несметан рад", наведено је у Министарству транспорта и комуникација БиХ. Овим је и званично завршена прва фаза преласка са аналогног на дигитално емитовање. Након завршетка друге фазе, у наредних годину дана, читава територија Републике Српске и БиХ би требало да буде покривена дигиталним сигналом.


text: Можеш ли рећи кад је човек спреман за ејакулацију? | insightyv.com Постоји пуно момака који желе да науче да контролишу своју ејакулацију, а у процесу треба научити да кажу када ће ејакулирати. Али они нису једини који желе знати ако, или када, можете рећи да ли ће долазак доћи. Примио сам неколико е-порука од људи који имају секс са мушкарцима који би због својих различитих разлога радије имали мало упозорења. Питање је: да ли знате? 1 Оргазам против ејакулације 2 Ако желите да знате, питајте 3 Знаци он може бити близу Оргазам против ејакулације За људе који једноставно питају: да ли можете да кажете када ће доћи, морамо почети тако што ћемо разликовати ејакулацију (тренутак када се семе протера из пениса) од оргазма, субјективног осјећаја ослобађања и задовољства који се могу догодити непосредно прије, одмах после или у исто време као и ејакулација. Још увек има доста дезинформација о сексуалном одговору мушкарца. Људи су често изненађени да сазнају да су ејакулације и оргазам код мушкараца два одвојена догађаја. Ејацулација је физиолошки догађај, нешто што обично можете посматрати, док је оргазам перцепцијско искуство, које може или не може бити нешто што можете "видети". Истраживачи су још више срушили ејакулацију, описујући га као три различита догађаја: емисија, ејакулација и оргазам. У првој фази емисије, постоје неке мишићне контракције, а семена гурне до основе уретре (цев која се излази на врх пениса и како урин и ејакулат). У другој фази, ејакулација, семен се избацује из пениса. Трећа фаза, оргазам, много је мање разумљена и односи се на субјективно искуство које може или не може пратити ејакулацију. Ако желите да знате, питајте Најлакши начин да се каже је да питате човека са којим имаш секса да ти каже и тражи мало упозорења. Понекад се људи осећају непријатно због овога или стидљивог, или мисле да се прича о томе шта се дешава током секса одузима мистерију. У ствари један од најбољих начина да укључите више сексуалне комуникације у вашем животу је започети тако што радите управо оно о чему питате; имају секс и описују једни другима све што се дешава. Нема ништа лоше да тражите од момка да вам каже када ће доћи, а ако доживите било какву анксиозност у вези тога, онда дефинитивно питајте. Знаци он може бити близу Шта се дешава ако момак не зна када ће доћи? Ово је дефинитивно могућност, нарочито код млађих момака. Постоје неки знаци предстојеће ејакулације, иако су сви различити и неће се увек примјењивати. Неки од знакова укључују: Осећај управо прије ејакулације који неки момци описују као "љутање", а други кажу да је само осећај да су прешли на врх и не могу се вратити (истраживачи то називају "ејакулацијом неизбежности") Пре-ејакулат, такође назван пре-цум Тестиси и скротум се расту ближе телу Изненадна тензија у телу само неколико тренутака пре ејакулације Промена дисања Неке од ових можда ћете моћи да приметите, друге које никад нећете ухватити, а ипак, други неће применити на неке мушкарце којима се не дешавају. Наравно, што више имате секс са неким, то боље можете постати "читати" своје тело. Можда ћете приметити и друге знакове, попут одређеног места на коме се додатно зноје, или како се њихово тијело креће, или њихово дисање, или можда почну да се шумају непосредно прије ејакулације. Ако сте перцептивни, вероватно ћете сазнати знаке.


Чарапе су дуге од разнобојне вуне са цветним мотивима.


text: Вики је врста веб-сајта (или колекција веб страница), дизајнирана тако да омогући било коме ко јој приступи да допринесе и уређује садржај који се у њој налази. Користећи читач веба и поједностављену синтаксу, тзв. вики синтаксу, корисници викија могу да додају, мењају и унапређују садржај без већих техничких знања. Викији се користе за креирање сајтова у којима ће доприносити већи број људи, односно чији је циљ стварање онлајн заједнице сарадника који имају одређени заједнички циљ. Истакнут пример и један од најпознатијих викија је слободна енциклопедија Википедија. Викији се такође користе у пословним организацијама као системи за управљањем знањем и информацијама које те организације поседују. Вард Канингам, развијач првог вики софтвера -{WikiWikiWeb}-, описао је вики као „најједноставнији вид онлајн базе података која би могла ефикасно да функционише“ -{WikiWikiWeb}- серверска технологија, омогућава креирање асоцијативних хипертекстова са нелинеарном структуром навигације. Типично, свака страница садржи серију унакрсних веза са другим страницама. Читалац одлучује коју следећу страницу жели да види. У случајевима где викији са већом количином садржаја користе хијерархијске структуре за навигацију, те структуре опет играју секундарну улогу. Користећи викије, техничке потешкоће и техничко знање неопходно за комуникацију у WWW-у (на вебу) су сведени на минимум. Основна карактеристика вики технологије је да омогући брзо и лако уређивање текстова, практично у реалном времену. Уношење и форматирање текста се обично изводи преко неколико једноставних правила. Корисници викија немају потребу за додатним софтвером, пошто могу да прегледају, читају, или уређују садржај директно преко свог веб читача. Не постоји потреба за напорним вежбањем и учењем компликоване синтаксе, како би се учествовало у раду на викију. Једноставност софтвера је услов који је многим заједницама омогућио брз развој различитих пројеката. Осим чињенице да је вики технологија сама по себи занимљива, такође је занимљива „вики филозофија” и дискусије које су настале као последица употребе викија за различите пројекте. Технологија Вики софтвер се инсталира као скрипта на серверу. Сервер конструише мале документе, тзв. вики странице или чланке, којима се приступа преко веб читача. Сам садржај вики странице је уписан као сиров текст без формата и снимљен у датотеку или базу података. Када се приступи једној вики страници на Интернету, читач веба шаље упит серверу који администрира скупове података који садрже вики софтвер. Ти подаци, који су у облику обичног текста без формата, треба да буду форматирани (обликовани) за приказ у веб читачу. Како би се то извело, вики скрипта преводи текстуалну датотеку (вики кôд) или податке у -{HTML}- и усађује га у веб страницу (шаблон), која се шаље назад веб читачу. На пример, вики скрипта може бити у језику -{PHP}- који чита сирове податке из базе података -{MySQL}-. Свака линија тих сирових података се проверава и специфичне команде које линије садрже, замењују се одговарајућим -{HTML}- кодом. Тако креирана страница се интегрише у шаблон који дефинише коначни изглед странице. Свака вики страница има своје, посебно име, којим се сугерише тема која се у њој обрађује. Осим тога, ту је обично и мени за навигацију, као и специфичне везе од којих је најбитнија »уреди«. Кликтањем на „уреди” шаље се упит у сервер. Иста страница као и у претходном примеру се учитава, само овог пута садржај се не претвара у формат -{HTML}--а, него се приказује у сировом облику у -{HTML}- формулару или у пољу за уређивање. Корисник тада може уређивати и мењати садржај странице или чланка и послати нову верзију која истог тренутка после снимања, замењује стару у бази података. Назив и концепт Вики (од хавајског „вики вики” што значи „брзо”) је врста веб сајта који се мења на драстично различит начин од уобичајеног. Наиме, информације које се налазе на вики сајтовима може да мења сваки посетилац. Постоје викији на којима је неопходно за то бити регистрован, али на некима ни то није потребно. Интегритет информације чува се тиме што свака страница чува историју промена тако да је врло лако вратити стару верзију странице ако се на њој деси нека непожељна промена, као и могућношћу потпуног и прецизног надгледања свих промена на викију (или само на одређеним страницама). Мада на први поглед изгледа да овај концепт има доста мана, осмогодишње битисање првог викија показало је да је он успешан. Он омогућава веома брз раст информација и до сада непостојеће могућности за сараднички рад. Уз нешто мању сигурност информација, долазе већа неутралност, корисност и квалитет. Историја WikiWikiWeb је био први вики. Вард Канингхам је почео да развија WikiWikiWeb у Портланду, Орегон, 1994. године, а инсталирао га је на интернет домену c2.com 25. марта 1995. Име му је дао Канингем, који се сећао да му је један шалтерски службеник на Хонолулу међународном аеродрому рекао да узме „Вики Вики шатл" аутобус који саобраћа између терминала аеродрома. Према Канингему, „Одабрао сам вики-вики као алитеративну замену за 'брзо' и на тај начин избегао да ове ствари именујем брзи веб." Канингем је делимично био инспирисан епловом HyperCard картицом, коју је користио. HyperCard је, међутим, била једнокорисничка. Епл је дизајнирао систем који омогућава корисницима да креирају виртуелне „складове картица” који подржавају везе између различитих картица. Канингам је развио идеје Ваневара Буша дозвољавајући корисницима да „коментаришу и мењају текст једни другима.“ Канингам каже да су његови циљеви били да повеже искуства људи како би створио нову литературу за документовање образаца програмирања и да би искористио људску тежњу да се изражавају технологијом с којом ће се осећати пријатно и они који нису навикли да „уређивање“. Википедија је постала најпознатији вики сајт, покренут у јануару 2001. године, и ушао у првих десет најпопуларнијих веб сајтова 2007. Почетком 2000-их (деценија), викији су све више прихватани у предузећима као софтвер за сарадњу. Уобичајена употреба је укључивала комуникацију пројекта, интранете и документацију, у почетку углавном за техничке кориснике. Неке компаније користе викије као једини софтвер за сарадњу, и као замену за статичне интранете, а неке школе и универзитети користе викије за побољшање групног учења. Могуће је да постоји већа употреба викија иза заштитних зидова него на јавном Интернету. Дана 15. марта 2007, реч вики је наведена у онлајн верзији Оксфордског речника енглеског језика. Алтернативне дефиниције Током касних 1990-их и раних 2000-их, реч „вики” се користила за означавање и веб локација које могу уређивати корисници и софтвера који их покреће; последња дефиниција је још увек повремено у употреби. Вики изумитељ Вард Канингам написао је 2014. да реч „вики“ не треба да се користи за означавање једне веб локације, већ радије на масу страница или сајтова које могу да уређују корисници, тако да једна веб локација није „вики“ већ „инстанца викија“. Написао је да концепт вики федерације, у којој се исти садржај може хостовати и уређивати на више од једне локације на начин сличан дистрибуираној контроли верзија, значи да концепт једног дискретног „викија“ више нема смисла. Референце Литература First edit to the wiki Спољашње везе -{Exploring with Wiki, an interview with Ward Cunningham by Bill Verners}- -{WikiIndex and WikiApiary, directories of wikis}- -{WikiMatrix, a website for comparing wiki software and hosts}- -{WikiPapers, a wiki about publications about wikis}- -{WikiTeam, a volunteer group to preserve wikis}- -{Murphy, Paula (April 2006). Topsy-turvy World of Wiki.}- Универзитет Калифорније. -{Ward Cunningham's correspondence with etymologists}- Интернет Хипертекст