text: 1900. је била проста година. Догађаји Јануар 1. јануар — Нигерија постаје британски протекторат. 24. јануар — Битка код Спајон Копа Фебруар 18. фебруар — Почела је битка код Пардеберга, у којој су Бури претрпели први велики пораз у рату са Британцима. 27. фебруар — Британске трупе под командом лорда Хорејшија Киченера однеле су пресудну победу над Бурима у бици код Парденберга. 27. фебруар — Основана је британска Лабуристичка партија. Април 14. април — Отворена је Светска изложба у Паризу. Мај 14. мај — У Паризу су отворене Летње олимпијске игре 1900., друге модерне Олимпијске игре и прве на којима су учествовале жене. Јун 13. јун — У Кини почео Боксерски устанак, побуна сељака и градске сиротиње против страног капитала и домаћих феудалаца. 14. јун — Хаваји су постали територија САД. Јул 2. јул — Гроф Фердинанд фон Цепелин извршио је први лет дирижаблом над Боденским језером у јужној Немачкој. 14. јул — Војске Алијансе осам држава су заузеле Тјенцин током Боксерског устанка. 29. јул — Анархиста Гаетано Бреши у Монци убио италијанског краља Умберта I. Септембар 17. септембар — Британска краљица Викторија I потписала документ којим је Аустралија ушла у Комонвелт. Октобар Новембар Децембар 14. децембар — Немачки физичар Макс Планк објавио "Квантну теорију", према којој енергија радијације потиче из невидљивих делића, кваната, и није континуирана, како се раније мислило. Рођења Јануар 4. јануар — Џејмс Бонд, амерички орнитолог 6. јануар — Марија Карађорђевић, југословенска краљица Фебруар 12. фебруар — Василиј Чујков, маршал Совјетског Савеза Март 2. март — Миливоје Живановић, српски глумац. († 1976) 19. март — Фредерик Жолио-Кири, француски физичар 26. март — Самјуел Кистлер, амерички научник. (†1975). Април 25. април — Волфганг Паули, аустријски физичар 26. април — Чарлс Рихтер амерички сеизмолог, творац Рихтерове скале 1935. године. 28. април — Хајнрих Милер, немачки полцијски званичник, шеф Гестапоа Мај 15. мај — Ида Роудс, америчка математичарка Јун 5. јун — Денис Габор, мађарско-британски физичар 7. јун — Родољуб Чолаковић, југословенски политичар, учесник шпанског грађанског рата и народни херој. († 1983) 17. јун — Мартин Борман, немачки политичар 29. јун — Антоан де Сент Егзипери, француски пилот и песник Јул 29. јул — Ејвинд Јонсон, шведски књижевник Август 25. август — Ханс Адолф Кребс, немачки лекар и биохемичар Септембар 3. септембар — Урхо Кеконен, фински политичар Октобар 7. октобар — Хајнрих Химлер, немачки политичар. († 1945) Новембар 8. новембар — Маргарет Мичел, америчка књижевница Децембар 3. децембар — Рихард Кун, аустријски хемичар Смрти Јануар 20. јануар — Џон Раскин, енглески сликар и критичар уметности Март 6. март — Готлиб Дајмлер, немачки инжењер (* 1834) Мај 4. мај — Огастус Пит Риверс, енглески археолог Јун 3. јун — Мери Кингсли, енглески путописац и истраживач Јул 29. јул — Умберто I од Италије, краљ Италије Август 8. август — Емил Шкода, чешки индустријалац. (*1839). 12. август — Вилхелм Штајниц, аустријски шахиста и светски првак у шаху (*17. мај 1836) 25. август — Фридрих Ниче, немачки филозоф 30. август — Владимир Соловјов, руски филозоф и песник Новембар 30. новембар — Оскар Вајлд, ирски књижевник Нобелове награде Физика — Нобелове награде почеле су да се додељују 1901. године Хемија — Нобелове награде почеле су да се додељују 1901. године Медицина — Нобелове награде почеле су да се додељују 1901. године Књижевност — Нобелове награде почеле су да се додељују 1901. године Мир — Нобелове награде почеле су да се додељују 1901. године Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године Референце 91900 1900-е


source: fineweb

text: Кунлун Највиши врх је Улуг Мустаг са 7723 m. Грађен је од кречњака, шкриљаца, гнајса и гранита. Преовлађује оскудна пустињска вегетација. На највишим подручјима налазе се многи ледници. Калун је тешко проходни масив. Најнижи превоји се налазе на висинама од 4000 до 5000 метара. Позната су налазишта руда гвожђа и бакра, као и каменог угља. Преовладава оскудна пустињска вегетација. Водени токови теку северним падинама Кунлуна и нестају у пустињском песку. Крај је слабо насељен а у речним долинама западног дела развила су се мања насеља. То је номадска популација која се бави узгајањем јакова.


Позива се на протесте, али и на друге начине, тачно дефинисане и предвиђене Уставом. И ти, као и они упорно понављаш да је то борба против цигана, али не. То је борба против нелегалних и нехигијенских, тзв. дивљих насеља. Основа нема, садржина летка је јасна. Акција је одлично осмишљена, свака реч је по мом мишљењу одлично одабрана. Узмимо опет пример новинарке Весне Веизовић, која у свом најновијем тексту пише овако: ''Већ сутрадан, догађај се наново увеличава, те сам тако и ја постала део те „неонацистичко-фашистичке“ приче са мојим чланцима у којима се критика односи пре свега на однос државе према нама, Србима који смо одавно постали грађани другог реда.(5)'' Дакле, ту етикету су добили, и добиће сви они 4000 82;оји се не уклапају у калупе владајућег режима. Нарочито организације (где год оне деловале) које спроводе расну политику у циљу очувања свог биолошког бића. Колико видим, организације га се није одрекла, већ напротив. Та акција, урађена је доста пре него што се о њој почело писати. Вест су прво објавили антифа пацови из Новог Сада. Након што су они подигли прашину са тим, то су објавили и остали режимски медији. Тако да је сулудо причати о времену. О месту такође, јер се о проблему дивљих циганских насеља мора скретати пажња на местима где она постоје, а не тамо где их нема.


Олимпијска влада Србије Колико знам, најважније олимпијско гесло јесте: „Важно је учествовати”. Баш као и у нашој влади. Мирослав Лазански Клетва и заклетва у Србији су света ствар. Заклетва је код нас прави симбол, као ћурка у Америци. Заправо, заклетва је један од стубова нашег система, при том никакву улогу не игра да ли је човек атеиста или пак уопште не веруј 4000 077; у један тако свечани чин. Приликом којег се свира и пева државна химна. Неки су у Скупштини Србије певали, неки само отварали уста, неки чак ни то. Јер нису фудбалери државне репрезентације. Јер политика почиње и завршава се код нас стварањем коалиција. Пошто уместо визија, често имамо само циљне групе. Избори на Ђурђевдан, коалиција договорена на Видовдан, а влада положила заклетву на дан отварања летњих Олимпијских игара. Са надом да ће и опстати до следеће Олимпијаде. Летње. Пошто ће зимска бити раније. Дакле, добили смо политички олимпијски тим. У којем је више вишебојаца, истовремено покривају неколико области. Најтежа олимпијска дисциплина. Што је добро и треба поздравити, јер се тако смањују државни трошкови. Кад може тамо неки Американац да заступа своју земљу у скоку удаљ, у штафети, да баца копље и све остало, што не би могли наши министри да раде то исто на политичком плану. Тако штеде. Колико знам, најважније олимпијско гесло јесте: „Важно је учествовати”. Баш као и у нашој влади. Управо зато, сви они који сада нису хтели у владу и нису спортски типови, јер нису имали осећај ни дух олимпизма. А неће видети ни краљицу. У Лондону. Вероватно и нису посвећени креирању наше светле будућности. Опсесивна пожудност за влашћу? Зато су се онако безбрижно церили будућој влади добацујући из првих клупа парламента. На истим местима су седели и када су били власт, у време прошле Олимпијаде. Сада су опозиција, па опет на истим местима? А за протекле четири године скоро сви олимпијски резултати и рекорди су побољшани. Истина, стари олимпијци нове дочекују увек са одређеном дозом злурадости, то је донекле и људски. Ко може да сруши мој рекорд? У нестабилним политичким и друштвеним условима, промене на врху власти могу да имају најразличитије последице. Ако претпоставимо да код нас постоји снажна корелација између високог степена политичког плурализма и способности да се без потреса превазиђе промена на власти, истинску корелацију треба тражити у чињеници да зрелим демократским земљама погодује зрелост њиховог политичког и друштвеног система. Када је у једној демократској земљи друштвена база искварена, а политика у распадању, као што је то у случају Србије, промена на врху може одредити истинску трансформацију. Наравно, уз све то иду неостварена очекивања, култура незадовољства, па и гнев пониженог народа. Заправо, гледајући ту нашу најновију политичку битку за контролу обавештајних и безбедносних служби, посматрач са стране могао би да помисли како су српско друштво и политика потпуно милитаризовани, безбедност и „тајне” службе постале су опсесија, односно фиксација. Некадашња велика Југославија имала је све до 1983. године борбену авијацију јачу од италијанске, ратну флоту јачу од јадранског дела италијанске (Италl 4000 0;јани су већи део ратне флоте држали изван Јадрана), била је донета одлука о изградњи нових подморница наоружаних ракетама, о изградњи домаћег суперсоничног борбеног авиона, новог тенка после М-84, имали смо и производили и хемијско оружје, нешто раније нешто петљали и око атомског оружја, и наравно имали смо јаке обавештајне и безбедносне службе. Од свега тога Србији су сада преостале само обавештајне и безбедносне службе. Које су данас далеко од тога да буду и офанзивне као некада. Па ипак, сви би хтели да их контролишу, да их имају под собом. Зашто? Да сазнамо на време шта спрема Хашим Тачи на северу Космета? Супер, ако је то то. Да сазнамо како ће се десница у Мађарској понашати према Војводини? Супер, ако је то то. Да нам јаве шта намеравају поједине ефендије из Сарајева према Санџаку. Могуће. Да нас информишу из Анкаре шта мисле наши велики савезници и пријатељи Турци о свом повратку на Балкан. Можда. Неко ће на све ово рећи, ма пусти то, то је „музеј обавештајних идеја”. Одељење давно затворено. Нема више некадашњих непријатеља. Други би рекли: типична српска историја нарцисоидне игноранције. Србија је пре 12 година ушла у класно друштво, последица те чињенице јесте више одбацивање старе политичке већине него плебисцит за нову већину. У суштини, демократија је дозвола да народ паметно поступи... http://www.vaseljenska.com/politika/...-vlada-srbije/


ЛЕТЊИ РАСПУСТ У ОНИЦИ - Оница ЛЕТЊИ РАСПУСТ У ОНИЦИ Летњи камп за децу Престанком наставе обично престају и све додатне школске и ваншколске активности. Друштво бака и дека злата вреди, али деци уз њих понекад недостаје акције или им једноставно треба друштво вршњака. Зато је могућност уписати дете у летњи камп за децу хвале вредна помоћ запосленим родитељима. Док ви радите (и потајно бројите дане до заједничког годишњег одмора) ваше дете ће у летњем кампу уживати у активностима, играма и друштву друге деце, ручати и бити на сигурном. Наш камп има јединствен избор активности у затвореном и отвореном простору и излете који искоришћавају ресурсе на локалном подручју. Ове године тема која ће се провлачити кроз ликовне, музичке, едукативне радионице је Србија – њена историја, знамените личности и грађевине. Сваке године имамо све више деце која живе у дијаспори, па је то идеална прилика за њих да науче боље наш језик, као и да кроз дружење са вршњацима стекну потпуно нова искуства. Трудићемо се да деца доста науче о земљи у којој живе кроз атипичан приступ и радионице. Свакодневно ће много времена проводити напољу јер имамо прелепо двориште са много хлада које представља праву оазу у летњим данима, али и честим обиласцима околине. Радно време је од 7 до 18 ч, радним данима. Цена летњег кампа на месечном нивоу је 130 евра, а дневна цена карте је 1000 динара. Ручак можете доплатити. Локација је Лион, а инфо телефон је 060/5405-045. Информишите се! Categories: Fotografije and Актуелно. « СРБИЈА У ДОБА НЕМАЊИЋА ЖАБАЦ ОЛИМПИЈАДА »


source: wikipedia

text: 20. април (20.04) је 110. дан у години по грегоријанском календару (111. у преступној години). До краја године има још 255 дана. Догађаји 491 — Источноримски (византијски) цар Анастасије I, иначе присталица монофизитске јереси, крунисан у Цариграду пошто је потписао изјаву о оданости православљу. 1526 — У бици код Панипата могулски вођа Бабур с 2.000 бораца поразио 10.000 војника султана Ибрахима од Делхија, чиме је почела двоиповековна владавина Могула над Индијом. 1653 — Вођа Енглеске револуције Оливер Кромвел је распустио Крњи парламент. 1657 — У Енглеско-шпанском рату енглеска флота, под командом адмирала Роберта Блејка, напала и потопила свих 16 шпанских ратних бродова у луци Санта Круз на Тенерифима, а потом разорила град. 1775 — Почела је опсада Бостона након битака код Лексингтона и Конкорда у Америчком рату за независност. 1792 — Француска објавила рат Аустрији, Пруској и Сардинској краљевини. 1841 — У филаделфијском листу „Грахамс магазин“ објављена приповетка Едгара Алана Поа „Убиства у Улици Морг“, која се сматра првом детективском причом. 1919 — У Београду почео Оснивачки конгрес Социјалистичке радничке партије Југославије, која је 1920, на конгресу у Вуковару, променила име у Комунистичка партија Југославије. 1936 — Италијанске трупе окупирале Етиопију. 1945 — Заточеници Концентрационог логора Јасеновац одлучили су се на пробој из логора. 1972 — Амерички свемирски брод „Аполо 16“ се спустио на Месец. 1978 — Совјетски авиони су оборили јужнокорејски авион након што је неовлашћено ушао у совјетски ваздушни простор. 1984 — Уједињено Краљевство објавила да ће њена администрација у Хонгконгу престати с радом 1997. 1986 — Пијаниста Владимир Хоровиц, који је напустио Русију 1925, после 61 године одржао концерт у СССР. 1992 — Снаге Војске Републике Српске блокирале Сарајево захтевајући поделу града. Блокада и гранатирање града трајали током целог рата, завршеног потписивањем Дејтонског споразума у новембру 1995. 1999 — Двојица тинејџера из Колорада су пуцали на своје наставнике и другове у средњој школи Колумбајн, убивши притом 12 ученика и једног наставника, а затим и себе. 1999 — Током ваздушних напада НАТО на Југославију у Храму светог Саве у Београду литургију служили руски и српски патријарх Алексеј II и Павле, после које су се „Молитвом за мир“ обратили десетинама хиљада људи окупљених на платоу испред цркве. 2003 — Министарство здравља Кине саопштило да је од атипичне упале плућа у Пекингу оболело 339 особа, од којих је 18 умрло, чиме су кинеске власти први пут званично признале размере епидемије САРС-а. САРС те године погодио 20 земаља, а највише заражених регистровано у Кини и Хонгконгу. 2010 — Након експлозије на нафтној платформи Дипвотер хорајзон у Мексичком заливу почело је истицање нафте у море, што је највећа еколошка катастрофа у историји САД. 2021 — Председник Чада Идрис Деби преминуо је од повреда задобијених током обиласка трупа на фронту у борби против побуњеника на северу земље. Рођења 1808 — Наполеон III Бонапарта, француски цар. (прем. 1873) 1871 — Едуард Славољуб Пенкала, хрватски инжењер и проналазач. (прем. 1922) 1889 — Адолф Хитлер, немачки диктатор. (прем. 1945) 1893 — Харолд Лојд, амерички глумац и комичар. (прем. 1971) 1893 — Жуан Миро, шпански сликар, вајар и керамичар. (прем. 1983) 1918 — Кај Сигбан, шведски физичар, добитник Нобелове награде за физику (1981). (прем. 2007) 1927 — Карл Александер Милер, швајцарски физичар, добитник Нобелове награде за физику (1987). (прем. 2023) 1931 — Бранислав Цига Миленковић, српски глумац. (прем. 2005) 1941 — Рајан О'Нил, амерички глумац. 1941 — Мустафа Хасанагић, југословенски фудбалер и фудбалски тренер. 1949 — Вероника Картрајт, британско-америчка глумица. 1949 — Џесика Ланг, америчка глумица. 1950 — Александар Лебед, совјетски и руски официр и политичар 1951 — Нада Блам, српска глумица. 1952 — Божидар Маљковић, српски кошаркашки тренер. 1952 — Данило Јокић, српски архимандрит и игуман. (прем. 2021) 1960 — Јелица Комненовић, српска кошаркашица. 1961 — Николас Линдхерст, енглески глумац. 1964 — Микош Рњаковић, српски бициклиста. 1964 — Енди Серкис, енглески глумац и редитељ. 1967 — Мајк Портној, амерички музичар, најпознатији као суоснивач и бубњар групе -{Dream Theater}-. 1969 — Феликс Баумгартнер, аустријски падобранац. 1969 — Алберто Ерерос, шпански кошаркаш. 1972 — Кармен Електра, америчка глумица, певачица, плесачица и модел. 1972 — Жељко Јоксимовић, српски музичар и музички продуцент. 1972 — Марко Кон, српски композитор, музички продуцент и музичар. 1976 — Шеј Гивен, ирски фудбалски голман. 1981 — Миљан Павковић, српски кошаркаш. 1982 — Јанис Блумс, летонски кошаркаш. 1983 — Дени Грејнџер, амерички кошаркаш. 1983 — Миранда Кер, аустралијски модел. 1985 — Нина Жижић, црногорска певачица. 1985 — Мирослав Лечић, српски фудбалер. 1985 — Павле Нинков, српски фудбалер. 1988 — Нина Јанковић, српска глумица. 1997 — Александар Зверев, немачки тенисер. Смрти 1768 — Каналето, италијански сликар. (рођ. 1697) 1887 — Никанор Грујић, књижевник, песник, црквени говорник, владика пакрачки. (рођ. 1810) 1872 — Људевит Гај, хрватски политичар, лингвиста, идеолог, новинар и књижевник. (рођ. 1809) 1912 — Абрахам Стокер, ирски књижевник. (рођ. 1847) 1918 — Фердинанд Браун, немачки физичар. (рођ. 1850) 1947 — Кристијан X, краљ Данске. (рођ. 1870) 1992 — Бени Хил, британски глумац и певач (рођ. 1924) 1995 — Милован Ђилас, југословенски политичар и писац. (рођ. 1911) 2008 — Др Ксенте Богоев економиста и друштвено-политички радник СФР Југославије и СР Македоније. (рођ. 1919) 2010 — Биљана Ковачевић-Вучо, српска правница, политичарка и борац за људска права (рођ. 1952). 2012 — Петер Карстен, немачко-југословенски филмски глумац (рођ. 1928). 2018 — Тим Берлинг Авичи, шведски ди-џеј, музички продуцент и миксер звука (рођ. 1989). Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Светог Георгија исповедника Преподобног Нила Сорског Светог мученика Калиопија Преподобног Данила Перејаславског Преподобног Григорија Синаита


text: Чули сте сигурно ону песму Елтона Џона у којој каже како је „извини“ реч коју је најтеже изговорити. Лепа је... А, знате ли коју ми реч најтеже изговарамо? БИСМО или БИСТЕ – проверено! Потенцијал (а то је глаголски начин којим се изражава жеља, могућност или услов да се нека радња изврши) правимо помоћу аориста помоћног глагола БИТИ и радног глаголског придева глагола који се мења. Тада глагол БИТИ овако треба да изгледа: - ја БИХ ми БИСМО - ти БИ ви БИСТЕ - он/она БИ они БИ (тј. аорист је БИШЕ, а за грађење потенцијала се користи облик БИ) Међутим, код нас се овако говори: – Ми би хтели да попричамо са вама. – Где би ви хтели да путујете? А, толико је погрешно употребити облик за једнину тамо где би требало да стоји облик за множину! Урадите то са примером: Да ли нам сви долазите на вечеру? – Да ли нам сви долазиш на вечеру? Схватате колико звучи смешно? Исто је и са ми би и ви би уместо ми бисмо и ви бисте! С тога вас молим, не чините глаголу БИТИ оно што ни други глаголи не би волели да им буде учињено!😉


Ухапшен због покушаја отмице Беградска полиција ухасила Јонела Мендреуа (25), који је покушао да насилно из аутобуса изведе тринаестогодишњу девојчицу. Ухапшеном одређено полицијско задржавање. [LEFT]Министар унутрашњих пословаИвица Дачић потврдио је хапшење Јонела Мендреуа због сумње да је покушао да отме девојчицу из аутобуса на линији 26 у Београду. Дачић је рекао да је осумњиченом одређено задржавање од 48 сати и да се ради на утврђивању околности које су довеле до тог случаја. МУП Србије саопштио је раније данас да је ухапшени Јонел М. осумњичен за кривично дело отмица у покушају и да ће уз кривичну пријаву бити приведен дежурном истражном судији Вишег суда у Београду. Мендреу је ухапшен у изнајмљеном стану у Улици Бране Ћосића, у београдском насељу Вождовац и одређено му је полицијско задржавање до 48 сати. Младић није пружао отпор приликом хапшења. Портпарол Републичког тужилаштва Томо Зорић изјавио да ће Више тужилаштво у Београду поднети захтев за спровођење истраге против Јонела Мендреуа. "Тужилаштво жели да пошаље снажну поруку јавности, јер је случај изазвао велико узнемирење грађана, да ефикасно окончање случаја показује спремност и опредељеност државних органа да напади на децу неће бити толерисани", рекао је Зорић. За кривично дело покушаја отмице предвиђена је затворска казна од две 3375 1076;о 10 година. Девојчицу спасили возач и једна путница Девојчица коју је 17. марта покушао да киднапује Мендреу спасена је захваљујући возачу аутобуса Борислава Ђурановића и путници Анити Љубинковић. Двадесетпетогодишњи младић покушао је да извуче девојчицу из аутобуса, наводно да би је легитимисао, због чега је путница Љубинковић помислила да је реч о полицајцу. "Дете је упорно питало зашто је води, а ја сам се умешала и рекла да ми да своју службену легитимацију. Он ми је рекао да је све у реду и да ће његова екипа да дође. У једном тренутку звао је некога телефоном и рекао да силазе на следећој станици", изјавила је Љубинковићева. Видевши да се нешто необично дешава, возач је позвао полицију и зауставио аутобус. "Младић је кренуо да изађе на средња врата, ја их затворим, он онда на последња, ја и њих затворим, а онда су путници питали да ли они могу да изађу. Ја сам им рекао да не могу, док не дође полиција, јер имам проблем у аутобусу. Путници су рекли да је у реду, али нико није хтео да помогне", рекао је тада возач аутобуса Бранислав Ђурановић. Аутобус је стајао око пет минута. Мушкарац који је тражио да му девојчица покаже документа ипак је успео да побегне. После спасавања девојчице, градоначелник Београда Драган Ђилас примио је у Скупштини града Ђурановића и Аниту Љубинковић и захвалио им се. "Ови људи су прави хероји Београда. Стално причамо о великим стварима, о инфраструктурним пројектима, о мостовима, о канализацији, о куповини нових трамваја и аутобуса, а сувише мало причамо о људима", рекао је Ђилас у Скупштини Београда. Анита Љубинковић је испричала новинарима да се инцидент догодио у аутобусу који је саобраћао из правца Дорћола ка насељу Браће Јерковић, да се мушкарац представио као службено лице и од девојчице затражио документа.


фебруар | 2014 | Винил и компакт диск 21. фебруара 2014. by vinylcd Класична музика и уређаји за репродукцију звучних записа Класична музика је у својој основи намењена живом извођењу. Позорница или део већег простора намењен групи музичара и посебно заказан догађај су прво што помислимо кад се у мислима вратимо на омиљену композицију или фразу из већег дела. Велики извођачи су нераскидиво повезани са путовањима и концертима пред публиком. Ипак, парадоксално, наш најчешћи контакт са класичном музиком је купљени медијум са звучним записом. Сваки од ових медијума је намењен репродукцији у кућним условима – наше собе се за те тренутке слушања претварају у места где музичари преносе своја тумачења музичког дела. Данашњи уређаји за репродукцију музичких записа се технички веома разликују од оних од пре само педесет година – тада је винил плоча била основ па је основни уређај био грамофон и сафирна или дијамантска игла – данас је то округли диск сребрне боје са дигиталним записом, а од пре неколико година и рачунар који дигитални запис чита директно са диска. Међу нама су дакле још увек записи на црном округлом винилу, на малом округлом диску који се чита светлосним зраком или у последње време неопипљиви дигитални снимак скинут са интернета. Записи на винилним плочама су уписани као шире и уже бразде, дијамантска игла се пратећи тај траг, креће лево-десно и горе-доле и ти помераји стварају електрични напон између магнета или намотаја жице – чист аналогни принцип. Дигитални запис је са друге стране чист низ нула и јединица – њихова густина одређује „запис тона“. Но, без обзира на технологију музичког записа остаје захтев за каснијим појачањем преко појачала и предметом који нам омогућава да све то и чујемо – звучник. У оквиру уређаја који су намењени појачању сигнала до границе чујности – појачала, данас равноправно постоје две технологије које обављају тај посао. Један је оригинални, из времена кад су прва појачала за ову намену и направљена, и ту се појачање обавља уз помоћ електронских лампи. Друга технологија појачање обавља преко транзистора, малих затворених силицијумских плочица које успевају да звук малог напона и снаге појачају до границе чујности. Прва технологија са електронским лампама технолошки ради на слабим струјама великих напона, а друга са јаким струјама малог напона. Прва технологија има већа или мања изобличења унутар звучног спектра, друга даје изобличења од 0,05% у широком спектру од 5Хц до 100кХц – технички мерење на контролним уређајима показује да је та технологија скоро „безгрешна“. Али, да ли постоји нешто „савршено“ што може да замени и истисне „природно“? Процес „дигитализације“ је мењао и и процес снимања, без обзира што су аналогни записи могли да се пребацују на дигитални запис. Уређаји за снимање на аналогном принципу (осцилација унутар струјног напона) на тракама студијских магнетофона су замењени дигиталним дисковима. Аналогни магнетофони су гломазни, тешки за опслуживање, траже период загревања и оптималне услове за рад. Дигитални уређаји су насупрот томе мањи, пружају широк спектар дораде и измене, али будући да су безгрешни низ нула и јединица они су и бездушни. Човек је измислио и један и други начин, кад је схватио шта је направио пропитује тај производ и мења – уназад више година опет се враћа на стари начин бележења звука. Иако је транзистор јефтинији, лакше га је направити (машински рад на траци) и могућа је употреба за појачала веома велике снаге, драж коју нуди појачање звука уз помоћ електронских лампи је остала и не нестаје. Најважнија њихова одлика су звучни хармоници, домаћи љубитељи их зову цеваши, лампаши, цевке ... У чему је дакле драж звука који је настао појачањем преко електронске лампе? Природност и неутралност, природна динамика и распон високих, средњих и ниских тонова и посебно боја звука! Овакво појачало репродукује звук клавира – у ствари ударачког инструмента! – на сасвим природан начин, бат који удара жицу има временско трајање зависно да ли извођач жели звук са краћим или дужим трајањем. Уређај мора да пренесе ову особину, у противном репродукција није истинска. Пробајте да слушате звук харфе или акустичне гитаре – треперење жице има продужено трајање – хармонике. Прави доживљај неких од најбољих снимака великих виолиниста записаним на винилним плочама су могући само на овој врсти појачаног звука. Шта тек рећи за захтев за репродукцију људског гласа у свој својој раскоши – сопран, бас, баритон? Музички доживљај није одређен само са три просторне димензије (лево-десно, горе-доле, напред-назад) има и четврту димензију – време, тј. празан простор између два тона! Какви се све резултати постижу благим убрзањима или успорењима, или пак наглашавањима које извођачи намерно спроводе – у суштини они се по томе и разликују! Јер, музика је првенствено емоционални доживљај – апаратура која може да наново „створи“ доживљај је једино истинска и верна. Електронске лампе сигнал појачавају у вакумском простору – унутрашњост сваке лампе је без ваздуха. Отуд лампе трају и више од шездесет година – данас су најскупље и најтраженије оне које су произведене четрдесетих годиан прошлог века у Сједињеним Америчким Државама! На једнако високој цени су оне произведене у Немачкој и Енглеској педесетих и шездесетих година прошлог века, а оне које су произвођене у фабрици ЕИ Ниш су реткост и одмах се разграбе! A шта тек рећи за руске лампе произведене по војном стандарду у бившем Совјетском Савезу. Данас фабрике које производе електронске лампе за комерцијалну употребу раде у Русији, у Словачкој Републици, и наравно у Кини у две две фабрике. Једноставно говорећи електронска лампа је функционална целина чији се рад заснива на кретању електрона кроз вакуум под дејством електростатичког поља, свака лампа има унутар себе један крај који је – и други који је +. Посебним избором и обрадом материјала тај склоп се затвара у стаклену посуду и на једноставну промену улазног напона врши се вишеструко појачање. Прва појачала су имала веома малу снагу од 1,5 Вати и захтевала су велики звучник и велики кабинет који је радио као резонантна кутија, касније су снаге повећаване на 3, 5, па на 8 или 9, односно на више од 25 Вати. Данашњи звучници су много мањих димензија, састављени су од нових вештачких материјала – снага која је потребна да га покрене мора да буде велика, отуд захтев за појачалом великих снага. Данашња врхунска појачала на електронске лампе и даље имају исту снагу испод 10 Вати. Она потпуно равноправно могу да се носе са снагама од 150 Вати или 400 Вати које избацују појачала на транзисторе. Писали смо да је могуће и данас репродуковати оне снимке које су записане пре више од педесет година на црном винилу, али да додамо да се и стари снимци пребацују на новоштампани винил и продаја таквих записа расте паралелно са опадањем продаје компакт диска. Но, без обзира на опадање продаје невероватна количина тих дискова је и даље међу нама, па најраспрострањенији формат записа од 16Бита/44кКц поставља исто питање – како створити емоционални доживљај? Како даље са новим савременим фреквенцијама од 24/96? Ванредна прецизност ових записа је изгледа постигнута правим односом густине записа (24Бита) и фреквенције читања (96кХц)? Да ли та додатна доза мекоће и топлине може на прави начин да освежи и обогати репродукцију ових записа? Ах, многи ће рећи: ја толико волим музику да могу да је слушам и из конзерве! Да ли је стварно тако? Да ли је свеједно какав уређај уносимо у наше собе да би за тренутке дочарали атмосферу снимања и извођења? Да ли вам понекад звук појачала „смета“ и раздражује вас више него што желите, чак и кад слушате омиљену музику? Да ли сте у стању да слушате омиљену или непознату музику више сати? Чини ми се да је то једино могуће уз помоћ оваквих уређаја. Вишесатно слушање не замара и не смета, звук надражује наша чула таман толико колико треба за истински доживљај. Они који купују појачала и уређаје где се обрада сигнала врши уз помоћ електронских лампи сматрају да није свеједно. Posted in Classic symphonic music. Означено КЛАСИЧНА МУЗИКА 13. фебруара 2014. by vinylcd Audio Note UK je prošle godine izbacila novi proizvod – mono pojačalo na elektronske lampe pod imenom Empress (Carica). Empress MONO amplifier Konfiguracija koja je postavljena u pojačalu EMPRESS je PSE (parallel-single-end) sa dve izlazne lampe 2A3 male snage. Uparene one izbacuju tek 7W čiste klase A. Sem izlaznih na putu signala nalaze se i dve druge – 5J4 i 5R4GY. To su lampe koje su napravljene u prošlom veku ali svoje zvučne kvalitete pokazuju i u novim konstrukcijama. Empress je gradjen na klasičnoj konstrukciji koja opslužuje i druge modele pojačala – Quest, Conquest, Neiro, Kasai, Ginreki, Shinro, Baransu, Kegon, Conqueror, Vindicator. Šta reći o zvuku koji daje ova konstrukcija? Veoma čist, do kraja precizan, nenametljiv za višesatno slušanje, vanredan kontrast izmedju instrumenata unutar snimka, izvanredna reprodukcija udaračkih akustičkih instrumenata – ksilofon, klavir, bubanj ali i žičanih – violina, viola, kontrabas. Izprobali smo i veoma jednostavnu muziku ali i veoma komplikovanu elektronsku. Ni u jednom slučaju pojačalo nije pokazalo znake da je „zbunjeno“ ili da ne može da se nosi sa tonskim zapisom. Na zadnjoj strani vidimo jednu tačku za ulazni signal i tri tačke za izlaz ka zvučniku – 4 i 8 Oma. Za sve reprodukcije gde je potrebna reprodukcija stereo signala potrebno vam je još jedno isto takvo pojačalo. Iz predpojačala jedan (levi) signal ide na jedno a drugi (desni) na drugo. Možda je jedina mana ovog pojačala veoma mala izlazna snaga – za puni doživljaj je potrebno upariti ga sa zvučnicima veće osetljivosti – preko 90dB. Na kraju evo još jedne manje fotografije koja možda i bolje pokazuje vizuelni sklad ovog proizvoda. Posted in Audio Note, Tube amplifier.


text: Др Драга Љочић (Шабац, 22. фебруар 1855 — Београд, 5. новембар 1926) била је прва српска лекарка, феминисткиња и суфражеткиња. Медицину је студирала у Цириху, као једна од ретких жена студената медицине у то време. Била је велика филантропкиња и заштитница деце. Искрено и енергично се залагала за отварање дечијих болница, изградњу домова за незбринуту децу. Због ових и сличних ставова често је била прозивана и у јавности препозната као особа која јавно промовише неморал. Њена истрајност, искреност и посвећеност увек су били јачи од било које осуде и она је захваљујући вери у себе и у исправност својих циљева успела да те идеје и реализује. Драга Љочић је једна од најинтересантнијих жена у модерној историји Србије. Од када је започела каријеру лекарке непрестано се борила са мизогинијом и појединцима који су покушавали да је на сваки начин дисквалификују и уклоне са послова које је обављала. Тешко се запослила у државној служби. Није имала право на једнаку плату, нити пензију. Од младости је водила личну борбу за професионално изједначавање мушкараца и жена и ту борбу је преносила и на женске организације које је основала са својим малобројним истомишљеницама. Јавно се залагала за стицање права гласа за жене, и до краја је остала верна младалачким идејама о социјалној једнакости. Као болничарка, а касније и као лекарка, учествовала је у српско-турским ратовима, српско-бугарском рату у 19. веку, као и балканским и Првом светском рату у 20. веку и на тај начин показала своје безгранично и неупитно родољубље и лојалност отаџбини која јој није узвратила једнаким поштовањем и признавањем њеног професионалног рада. Биографија Образовање, војна служба, каријера и борба за равноправност Драга Љочић је рођена у Шапцу 25. фебруара 1855. године. Била је пето дете трговца Диме и Марије. Породица Љочић − првобитно Љочи или Љоти − пореклом је цинцарска, а у Шабац се око 1820. године доселила из Госпеша близу Ресена. Драга је основну школу завршила у Шапцу, а Вишу женску у Београду. Пошто је завршила Лицеј, 1872. је постала прва Српкиња која је похађала циришки медицински факултет. Током студија, Драга Љочић се сусрела са руским студенткињама преко којих се упознала са идејама и учењима руских нихилиста, што је кључно утицало на формирање њених политичких ставова и дефинисало њен однос према феминизму. Када је 1876. почео српско-турски рат (1876-78) напустила је студије и придружила се српској војсци као болничарка. Након учешћа у борби на Шуматовцу одликована је чином поручника. По завршетку рата Драга Љочић се вратила у Цирих, где је 1879. дипломирала са темом Прилог оперативној терапији фимбриома материце и тако постала прва српска лекарка. По повратку у Србију безуспешно је покушавала да нађе посао у државним институцијама. Упутила је и званичан допис Министарству унутрашњих дела, у коме је тражила да јој издају лиценцу за рад на основу дипломе са циришког универзитета. Неколико пута је одбијен захтев, а изговори за дискриминацију били су различити, а најапсурднији је тај да „ јој се не може удовољити на захтев јер жене не служе војску“, што је у њеном случају била потпуна бесмислица пошто је имала и чин поручника. Тек након личних ургенција краљице Наталије одређена је комисија којој је био задатак да потврди или оспори Драгину стручност. Комисија је, након темељног испитивања, веома повољно оценила стручне квалификације докторке Драге Љочић и тада јој је одобрено да отвори приватну лекарску праксу. У државној служби, међутим, није могла да добије равноправан статус са осталим колегама. Она је тек 1881. успела да се запосли, као лекарска помоћница, у државној болници у Београду. Вршила је дужност руководитељке Женског одељења Опште државне болнице, али са платом и правима лекарске помоћнице. Због невероватне пожртвованости и професионализма који је докторка Љочић показала за време трајања српско-бугарског рата из 1885. унапређена је у секундарног лекара, али ни тада није постала равноправна са колегама: њена нова плата је износила две хиљаде динара годишње, док је њихова била две и по, за њу нису биле предвиђене периодичне повишице, нити је могла новим постављањем остварити право на пензију. Борба докторке Драге Љочић за професионална права није престала, па се тако 1889. она поново обратила министарству унутрашњих дела, са веома јасним ставом и потпуно резолутним тоном који није био молба већ захтев министру „да има сва лекарска права дата свим лекарима, без разлике пола, санитетским законом...из праксе досадашње господе Министара излази да ја могу као лекар служити државу и преко тридесет година државне службе и да ни у положају, ни у плати не кренем ни мало даље“. Пошто је њен став и захтев сада био одлучнији позван је начелник Санитета да и он искаже своје мишљење. Из поступка и понашања тог човека може се уочити да је средина у којој је Драга Љочић живела и радила била потпуно неспремна и непријатељски настројена према образованим, вредним и самосталним женама. Начелник Санитета је анализу започео изјавом да „женскиња по самој својој физичкој природи позвано је да се наслања на јачег од себе - на човека, који ће руководити у њезином животу“. Општа родна дисквалификација није била довољна већ је отишао корак даље и покушао да у оквирима полне инфериорности оспори њене професионалне компетенције „да ли би госпођа Љочић могла бити срески лекар, окружни, општински или војни лекар...Ко зна природу женскиња која је удата, тај неће много тражити разлога да каже да госпођа Љочић не може ни једну од горе побројаних дужности вршити“. Обратила се и краљу Милану и државном савету, али ништа није побољшало њен професионални положај. Напротив, децембра 1889. добила је решење о отпуштању из службе. Драга је наставила са приватном праксом и веома успешно лечила пацијенте све до завршетка Првог светског рата. Она је ипак, после деценија борби за професионално изједначавање и стицање једнаки права, крајем 1924. године, остварила право на пензију. Новине су објавиле 1925. године да Драга Љочић - Милошевић тада има 70 година живота и 46 година "врло плодне социјалне делатности". Иако у мирнодопским условима формално није била изједначена са мушкарцима, за време ратова Драга Љочић је имала потпуно признат статус лекара. Поред српско-турских ратова из 1876-1878. године учествовала је у српско-бугарском рату (1885), балканским ратовима и у Првом светском рату. Све време трајања ратова она је као лекарка радила равноправно са колегама. У српско-бугарском рату из 1885. године радила је као једини лекар у три болнице у Београду: Општој државној, Заразној болници и Болници за рањенике, док су њене колеге биле на фронту. Током балканских ратова, радила је у Амбуланти за грађанство и сиротињу и у болници Николе Спасића. Филантропија Драга Љочић је у историји српске медицине запамћена као велика добротворка и као особа која често бесплатно лечила децу, нарочито девојчице, пошто је имала увид у здравствено стање ученица у женским школама. Она је заједно са доктором Лазом Лазаревићем бесплатно лечила девојчице из Женске радничке школе. Са др Јованом Јовановићем је 1904. године основала Материнско удружење и била његова прва председница. Циљ удружења био је старање о напуштеној деци и смањивање смртности новорођенчади. Ни овај филантропски пројекат није остао без осуде јавног мњења. У јавности је ово удружење гласно критиковано, са образложењем да се тако шири неморал, пошто су већина штићеница и штићеника били ванбрачна деца. Захваљујући великом угледу који је Драга ипак уживала, она је успела да се избори и добије зграду где су незбринута деца смештана. Такође се борила да Удружење добије извесну материјалну подршку од Београдске општине. Била је једна од оснивачица и прва председница Друштва београдских жена лекара, 1919. године, које је било веома активно у прикупљању средстава за изградњу прве болнице за жене и децу, у којој је било предвиђено да раде искључиво лекарке. Драга Љочић се изузетно залагала да се та болница што брже изгради, али нажалост због ратних разарања отворена је тек 1929. године, три године после смрти Драге Љочић. Болница је добила име по чувеној шкотској докторки Елсие Инглис. Списатељство Бавила се јавним и педагошким радом из области педијатрије. Превела је са руског књигу докторке Марије Манасејине Гајење мале деце. Свесна да у Србији у то време свест и информисаност мајки о подизању новорођенчади била на незамисливо ниском нивоу, она у предговору превода пише „књигу посвећујем мајкама, јер од њиховог знања зависи ваљано гајење деце“. О значају књиге писали су и рецензенти превода, лекари Лаза Лазаревић и Лаза Докић. Драга Љочић се веома интересовала за достигнућа у домену гинекологије и акушерства. Тако је у часопису Српски архив за целокупно лекарство 1895. представила савремене тенденције гинеколошке праксе из француских и немачких стручних часописа. Била је 1880. године и помоћница уредника Српског архива, али је на том месту остала само неколико месеци пошто је септембра 1880. године отпутовала на Крим. Поред превода стручних текстова, Драга Љочић је оставила за собом и дневничке забелешке, које су веома драгоцен извор података за стварање целовитије слике о овој храброј, паметној и вредној жени. Политички ангажман Драга Љочић заузима, такође, значајно место и у историји српског феминизма. По повратку из Цириха придружила се приватним окупљањима, поселима - како их Неда Божиновић зове, на којима се разговарало о феминизму, о руским нихилисткињама као поборницама женске равноправности и о идејама једнакости и социјалне правде, као и о неопходности за родну једнакост у свим професијама. С тим у вези се и 1909. године када је мењан Санитетски закон, заједно са колегиницом Евом Хаљецком, лекарком Нишке болнице, ватрено залагала да се лекарке у правима изједначе са колегама, написавши да „професионалне компетенције и моралне вредности морају бити једини услов за запошљавање“. Предлог закона који су потписале лекарке и наставнице у Вишој женској школи био је одбачен у Народној скупштини, али је ипак узбуркао женску јавност у Србији. Велику помоћ у померању граница женских права у Србији Драги Љочић пружиле су др Марија Фјодоровна Зиболд и др Раиса Самуиловна Свјатловска, две лекарке које су у Србију дошле са руском лекарском мисијом током Првог српско-турског рата 1877. године, а са којима се Драга упознала још током студија у Цириху. Решивши да остану у Србији, ове две лекарке су већ крајем 1877. упутиле молбу министру унутрашњих дела да им дозволи да ради као лекари. Иако је тада одговор био негативан, то је ипак био почетак борбе да се права жена лекара у Србији изједначе са правима њихових мушких колега. Личним залагањем и животом, Драга Љочић је доста радила на пољу еманципације жена у Србији. Имала је јасан став и лично искуство како је образована жена третирана у Србији крајем 19. и почетком 20. века. Своја феминистичка уверења је исказивала кад год је било могуће. Тако се на седницама Српског лекарског друштва непрестано залагала за бољи однос према лекаркама. Заједно са неколико знаменитих Београђанки, Драга Љочић је 1906. основала Српски народни женски савез, који је објединио сва женска удружења у Србији. Како је у много чему била прва, Драга Љочић је била и једна од првих српских суфражеткиња. Она се јавно залагала за неопходност стицања политичких права за жене. На Другом редовном Главном скупу Српског народног женског савеза, марта 1911, Драга Љочић је заједно са Јеленом Спасић обавестила окупљене да социјалисткиње припремају петицију којом ће тражити опште право гласа, једнако за мушкарце и жене. Предложиле су и позвале чланице Савеза да се придруже потписивању ове петиције. Може се са сигурношћу закључити да је овај, иако у крајњој реализацији неуспешан подухват, један од најзначајнијих догађаја у историји жена у Србији 19. века. Приватни живот и породица Драга Љочић је била удата за Рашу Милошевића, једног од оснивача Народне радикалне странке. Прва је Српкиња која је поред мужевљевог презимена задржала и девојачко. Имали су петоро деце. Живот са њим је био пун неизвесности, та је тако због активности у Тимочкој буни, био ухапшен и осуђен на смрт у време њеног порођаја. Та казна је преиначена и он је услед политичких промена пуштен из затвора три године након пресуде. Драга Љочић је својом храброшћу, борбом, професионалним залагањем дала пример и кћерки Радмили, која је, иако потпуно свесна какав је живот лекарке у Србији, одлучила да следи мајку и да у Цириху заврши студије медицине. Живела је на спрату зграде која се налазила на месту каснијег Хотела Москва (тј. палате Росија). Упадала је у очи Београђанима због кратко ошишане косе и црног мушког шешира. Докторка Драга Љочић је преминула 5. новембра 1926. године у Београду, у седамдесет првој години. Сахрањена је на Новом гробљу у Београду. Дом здравља у Шапцу носи њено име. Установљена је награда названа по њој. Напомене Референце Литература Гавриловић, Вера. Жене лекари у ратовима 1876-1945. на тлу Југославије. Београд: Научно друштво за историју здравствене културе Југославије, 1976. Божиновић, Нада. Женско питање у Србији у 19. и 20. веку. Београд: Феминистичка 94, 1996. Види још Марија Фјодоровна Зиболд Спољашње везе Знамените жене српске прошлости - Драга Љочић (РТС Образовно-научни програм - Званични канал) И Европа се дивила храброј Шапчанки („Вечерње новости“, 15. мај 2014) Хероине духа - Драгиња (Драга) Љочић Милошевић (РТС, 9. мај 2015) Драгиња Драга Љочић-авангарда српског феминизма - Културни Херој Прва Српкиња са титулом др („Политика”, 15. октобар 2017) ФИЛМ И ИЗЛОЖБА О ДОКТОРКИ ДРАГИ ЉОЧИЋ: Шабачки новинари и уметници раде на пројекту о хуманитарки („Вечерње новости”, 11. март 2022) Рођени 1855. Умрли 1926. Лекари из Шапца Српски лекари Личности Српско-турских ратова Сахрањени на Новом гробљу у Београду Феминисткиње Чланови Српског лекарског друштва


Тако је,требају ти паре,а за паре ће у овој земљи да ти штампају све што пожелиш,и све ће ти они сами направити,без бриге Шалу на страну,добар је предлог,и овако и онако на српској НС сцени нису се колико знам никада издавале књиге,то није лоша идеја,ако имаш новац и остало и желиш да се бавиш тиме само напред,све је добро битно је само да се ради И да се одма разумемо без сома евра,не знам дал би могао и шта би могао (можда неке књижице мале) али сабрана дела и слично,то без 700 до 1000 евра нема теоретске шансе.


Вечерње новости: Патријарх наложио – службе у празним храмовима, ТВ пренос за вернике – Стање ствари Почетак › Вести › Вести над вестима › Вечерње новости: Патријарх наложио – службе у празним храмовима, ТВ пренос за вернике Служба ће се у време док траје епидемија обављати у празним храмовима, а за вернике ће бити обезбеђен телевизијски пренос (Вечерње новости, 21. 3. 2020) (Сајт СПЦ, 21. 3. 2020) ‹ Владика Данило Будимски: Нема живе парохије без мисије Зоран Чворовић: У Србији и Црној Гори координисани напад на Свету Литургију и Свету тајну причешћа › Ознаке:СПЦ, корона вирус, патријарх Иринеј 23. марта 2020. • 12:58 Треба ли и сендвиче припремити? 23. марта 2020. • 13:40 “Служба ће се у време док траје епидемија обављати у празним храмовима, а за вернике ће бити обезбеђен телевизијски пренос“?! На ТВ Храм вршен је пренос уживо архијерејске Литургије, али је камера “лутала“ повремено по фрексопису, а повремено је “конферансије“, “наратор“, “тв репортер“ својом причом ометао гледаоце/вернике, да без ометања прате ток Литургије – мешао се глас “наратора/тв репортера“ са гласом хора, ђакона, свештеника и архијереја. Који је идиот смислио да на такав начин врши пренос Св. Литургије? Па, за Бога милога, није Света Литургија утакмица коју треба да коментарише “тв репортер“. Замислите када би се на такав начин преносиле тв позоришне предтсаве – на шта би то личило? На спрдњу! 24. марта 2020. • 13:02 Neka ti bude po vjeri tvojoj ! 25. марта 2020. • 01:55 Могли су руску праксу, да се дезинфикују кашичице или модел старе Цркве, да се Агнец(хлеб) умаче у крв Христова и дели верницима, како је сад у Херцеговини, али не, они изаберу најглупље и најтупље решење. 25. марта 2020. • 22:28


text: 1833 је била проста година. Догађаји Јануар 1. јануар — Велика Британија је прогласила суверенитет над Фолкландским Острвима у Атлантику, која су пре тога била под шпанском колонијалном влашћу. 23. јануар — 25. јануар – Скупштина у Крагујевцу (1833) Април Мај Јун Јул 8. јул – склопљен Ункјар-Искелесијски уговор Август Септембар Октобар Новембар Децембар Датум непознат Википедија:Непознат датум — Први црквени устав београдске митрополије Википедија:Непознат датум — донет Хатишериф из 1833. године Рођења Фебруар 28. фебруар — Алфред фон Шлифен, немачки фелдмаршал Август 20. август — Бенџамин Харисон, 23. председник САД Септембар 28. септембар — Владимир Јовановић, српски политичар Смрти Јул 5. јул — Жозеф Нисефор Нијепс, француски хемичар (*1765) Септембар 7. септембар — Цинцар Јанко Поповић, српски устаник Децембар 1830-е 31833


Женска ношња је, такође, по изгледу и начину изведбе слична мушкој. Главни дио женске ношње чинила је дугачка платнена хаљина, украшена везом око рукава и колијера, а раније су бивале украшене и седефићима. Тако је било до 1900. године, а касније се на кошуљама могло примјетити веома мало веза.


source: CulturaX

text: Политика Online - Албанци уништавају српске споменике и у мирно доба Албанци уништавају српске споменике и у мирно доба среда, 21.10.2015. у 10:13 Др Драган Станић (Фото Бета/Д. Гојић) Преносимо делове писма проф. др Драгана Станића, председника Матице српске, Ирини Боковој, генералној директорки Унеска Слободан сам да Вам се, као председник најстарије српске културне установе Матице српске основане 1826. године, обратим молбом да саслушате ставове који би се морали имати у виду поводом захтева самопроглашене Републике Косово за пријем у Унеско. Тај захтев не може да издржи иоле озбиљнију проверу аргумената на којима би морао да буде утемељен, а поготово не може да издржи проверу општекултуролошких, па и политичких услова без којих би овакав захтев изгубио сваки смисао. Дозволите да сасвим укратко изложим неколико кључних недоумица и чињеница које су неспојиве са поменутим захтевом упућеним Унеску. Међународноправни контекст, а пре свега Резолуција Савета безбедности 1244 из 1999. године дефинисали су Косово као део територије Републике Србије под привременом управом Уједињених нација. Уколико поштујемо ауторитет Уједињених нација, а Унеско је део управо таквог институционалног система, не би никако смели да буду допуштени путеви међународног одлучивања који би превиђали документа и резолуције Уједињених нација. Поштовање Уједињених нација гарантује достојанство међународног поретка, па би и у оквиру Унеска то поштовање морало бити сачувано. Албанска заједница на Косову није до сада успела да развије способност толеранције и суживота, па су у том смислу мултикултуралност и интеркултуралност савременог друштва њој суштински стране. Све донедавно у албанској заједници је изразито била присутна племенска организација, а с тим у вези је негована одбојност према свему изван задатог племенског оквира. Због свега тога нетолерантан став према припадницима других нација и језика, верских и културних целина, и данас је доминантан у албанској заједници на Косову. Чињеница је да се још увек близу 1.500 људи води као нестале особе, а да су њих киднаповали и, по свему судећи, убили терористи ОВК. Исто тако, од 200.000 Срба прогнаних 1999. године свега 1,9 одсто вратило се на своја огњишта. Све то довољно говори о потпуном одсуству толерантности и неизграђеној мултикултуралности албанске заједнице на Косову, па због тога за такво понашање не би смела да уследи награда у виду пријема Косова у Унеско. Албанска заједница на Косову није успела да изгради толерантан однос ни према разноврсности културног наслеђа на Косову. Поготово је однос према српским културним споменицима обележен сталном потребом не малог броја припадника албанске заједнице да такве споменике систематски уништавају. Чињеница да починиоци таквих недела и њихови организатори никада нису приведени правди, довољно говори о одсуству политичке воље у албанској заједници да се такви чинови санкционишу. Због тога је на Косову, чак и после 1999. године, дакле у мирнодопским условима, настављено са уништавањем цркава и манастира Српске православне цркве, надгробних споменика, читавих гробаља итд. Агресивност у односу на културно наслеђе других народа, без сумње, не може бити добра препорука за чланство у Унеско. Од јуна 1999. године до данас мете напада били су 236 цркава, манастира и других објеката Српске православне цркве, а међу њима и црква Богородица Љевишка, манастир Девич и др. То што није дошло до уништења најстаријих културних споменика на Косову, а то су српски манастири из XIII и XIV века (Дечани, Грачаница, Пећка патријаршија и др.), последица је превасходно чињенице да такве објекте штите снаге КФОР-а. Чим снага КФОР-а не буде било, ти културни споменици биће изложени реалној опасности да буду оштећени, па и уништени. Било би несхватљиво да такво агресивно и деструктивно понашање албанске заједнице буде награђено примањем Косова у Унеско. Код припадника албанске заједнице, чак и код појединих представника албанске науке, све је више оних који крајње ненаучно, неаргументовано и безобзирно поричу припадност цркава и манастира Српској православној цркви и српском традицијском корпусу. С обзиром на то да се веома добро зна ко је изградио и неговао, те ко је вековима користио и још користи та црквена добра, било би веома опасно пружити поверење албанској заједници на Косову да се, евентуалним уврштавањем у чланство Унеска, легитимише као чувар културне баштине. С обзиром на то да је албанска заједница толико енергије уложила у уништавање културних споменика и у њихово присвајање, било би крајње неодговорно наменити им улогу чувара. Ово писмо треба схватити управо као покушај да не буде учињено нешто због чега бисмо пре или касније сви озбиљно зажалили. Озбиљно би зажалили чак и они који данас мисле да би у овом случају, у вези са могућим пријемом тзв. Републике Косово у чланство Унеска, могао да се направи преседан, па да се албанска заједница за агресивно и деструктивно понашање према културном наслеђу награди пријемом у Унеско. Сви бисмо се врло брзо осведочили у то да преседан веома лако, чак закономерно, постаје опште правило које ће у будућности мало ко моћи да доведе у питање, а које ће озбиљно угрозити стабилан поредак културних чињеница и вредности. У таквим околностима Унеско више неће бити Унеско, а Уједињене нације изгубиће сваку сврху свога постојања.


text: Самнити су били племена која су насељавали Самнијум, земљу на југу Апенина, у Италији. Припадали су групи сабелски племена. Дуго су се борили са Римљанима за превласт на југу Италије током Самнитских ратова. Самнитски ратови Први самнитски рат вођен је од 343—341. године ст. е, Други самнитски рат 327—304. п. н. е. Године 321. доживели су Римљани тежак пораз у Каудинском кланцу, па је римска војска морала да у знак потчињавања прође ненаоружана кроз јарам начињен од копаља. После Трећег самнитског рата (298—291. године п. н. е.) из кога су Римљани изашли као победници, моћ Самнита била је сломљена и они су остали верни Риму све до устанка у Савезничком рату (90—88. године п. н. е.) који је завршен доделом пуног римског грађанског права Самнитима. Види још Самнитски ратови Референце Стари народи Римска република


text: Sprečiti vlast da koristi vanredno stanje u predizborne svrhe! | Narodni slobodarski pokret Насловна Саопштења Спречити власт да користи ванредно стање у предизборне сврхе! Спречити власт да користи ванредно стање у предизборне сврхе! Српско друштво је солидарно и сложно у тешким тренуцима што смо и доказали у небројено пуно ситуација. За време пандемије корона вируса опет ћемо сви као један бити на услузи сваком грађанину који је у проблему и који буде требао помоћ јер то је питање кућног васпитања, а не политичког маркетинга. Међутим, солидарност према суграђанима не значи солидарност са рeжимом Александра Вучића који је својим погрешним потезима значајно допринео да се држава веома лоше припреми за ово велико искушење. Поврх свега, без икаквог разлога је уведено ванредно стање и тиме су суспендовани закони чиме се отвара простор за невиђену манипулупацију што је власт већ увелико почела да ради. У читавој земљи активисти владајуће странке са све страначким обележјима воде кампању тиме што под плаштом лажне бриге за старија лица у суштини воде предизборну кампању и дижу рејтинг Вучићевом режиму. Практично, у овом моменту имамо наоружане војнике који са маскама на лицу патролирају улицама и активисте владајуће странке који у страначким униформама обилазе старије грађане и то је слика и прилика Србије данас! Тражимо да ова веома лоша пракса моментално буде обустављена и да се драконски казни свако онај ко у условима ванредног стања буде водио страначку кампању на начин на који то врше активисти Српске напредне странке. Уједно, упутићемо допис свим међународним институцијама у којем ћемо тражити да се не дозволи одржавање избора одмах по завршетку ванредног стања већ да се одреди да избора не може бити најмање три до шест месеци од тренутка када се прогласи завршетак ванредног стања. Тај временски период биће неопходан како би се вратио колико толико нормалан живот у земљу и како би се обезбедили колико толико регуларни услови за бављење политиком.


text: Од Чехова два путића | Dnevnik Насловна страна Култура Култура - Сцена Од Чехова два путића Од Чехова два путића 04.10.2021 • 11:35 11:36 С друге стране, "Чеховљева прва драма", прво остварење приказано у главном програму, на репрезентативан начин је указало на могућности, али и искушења која проистичу из суочавања савременог позоришног израза са значајним делима драмске традиције. Таква врста суочавања је већ постала "заштитни знак" ирске трупе Деад Центре, која је, углавном под редитељским вођством Бена Кида и Буша Мукарзела, већ презентовала низ провокативних сценских тумачења старих и нових класика: од "Хамлета" (по Шекспировом ремек-делу), преко "Шекспирове последње драме" (верзија "Буре"), до луткарског експеримента "Бекетова соба". Иницијалну карику у том низу, међутим, представља пројекат "Чеховљева прва драма" из 2015. ("Цхекхов'с Фирст Плаy", у оригиналу – разлози фестивалског превода остају нејасни). Реч је о представи заснованој на Чеховљевом првом целовитом комаду из 1881. године, за пишчевог живота необјављеном и неизведеном, а накнадно, према имену главног јунака, названом "Платонов". Без обзира на преобимност, разливеност и обиље ликова, "Платонов" садржи, у ембрионалном виду, теме, ситуације, ликове и атмосферу Чеховљевих каснијих, великих драма. Ту је амбијент сеоског имања генералске удовице Ане Петровне, угроженог повериоцима, атмосфера досаде и сплина, "узбуркавана" понајпре сплетом еротских фантазија групе женских ликова, усредсређених око сеоског учитеља Платонова. Овај интелигентни и цинични губитник, који се показује неспособним чак и за самоубиство, јесте својеврсни претеча ликова попут Тригорина, Астрова или Вершињина – далеко сложенијих фигура у сложенијем драмском окружењу. У настојању да посредством упризорења овог комада уобличе став према читавом Чеховљевом опусу, Бен Кид и Буш Мукарзел су кључ за тумачење "Платонова" најпре потражили у иронији, пародији и дистанци. Главно средство овог последњег је духовито и ефектно техничко решење. Глумци, наиме, изговарају реплике (одмерено стишаним интензитетом) искључиво у портабл-микрофоне, тако да их гледаоци разговетно примају тек посредством слушалица - што ствара и додатни утисак "звучне празнине" на сцени. Иронијски ефекат се, пак, постиже на двојак начин помоћу лика Редитеља. Након што нам је, појавом у својеврсном прологу, шаљиво-самокритички изнео своје намере и недоумице у вези Чехова, Редитељ наставља да делује из "офф"-а, упадицама и коментарима које иду од објашњавања "поенти" сцена, преко признавања редитељских грешака до пикантерија о авантурама с глумицама које играју. Из сучељавања ове коментаторске димензије и све динамичнијег "илустровања радње" које ансамбл реализује са злокобном грациозношћу, рађа се један, у крајњој линији, "чеховљевски" резултат: слутња о крхкости и неодрживости сваке људске -али и уметнчке! - илузије. Међутим, уместо да ово пародично разобличавање чеховљевске атмосфере доведу до логичног и урнебесног краја, редитељи у поодмаклој фази (негде на две трећине) представе нагло мењају тон, стил и смер исказивања. Након што су грађевинарском куглом пробили зид генераличиног салона (већ отрцан метод "рушења сценске илузије"), укинули "офф" коментаре и извели једног од гледалаца на позорницу, назвавши га "Платонов" (!), аутори без видљивог разлога претварају ликове на генераличином имању у протагонисте неке недефинисане игре апсурда. То је игра у оквиру које се изричу неповезане, херметичне и полу-патетичне мисли о усамљености, "идентитету" и "отуђењу" – али и игра у којој висок глумачки ниво ансамбла евидентно опада. У крајњем свођењу, може се рећи да представа "Чеховљева прва драма" губи знатан део своје оригиналности и атрактивности услед присуства двају неспојивих усмерења. Након што су иронијом, каламбуром и парадоксом озбиљно нарушили здање чеховљевске озбиљности, аутори су покушали да на рушевине те озбиљности накалеме фасаде бекетовског безнађа, пиранделовског двојства маске и лица и, најзад, релативизма пост-драмског театра. А крајњи резултат је, наравно, ћутање – поготово с гледаоцем у улози Платонова.


Српско – бугарско јединство није ствар могућности него нужде! Софија – Срби и Бугари су два културно и духовно најближа балканска народа. Па ипак 4000 , и поред те блискости која је по својој суштини ванвремена и непроменљива, захваљујући читавом низу фактора који се једноставно речено могу дефинисати као империјализам великих и субимперијализам малих балканских народа, ова два народа у својој модерној историји нису успела да изграде трајније политичко јединство. Но, и поред тога, у својој историји, а нарочито у модерној обележеној националним буђењем из вишевековног отоманског сна, српски и бугарски народ, независно од својих бирократа и дворова ипак су успевали да остваре ближу срадњу, и то у времену у којем улог није било проширење државних граница, него управо сама држава. Стојан Војвода и Бугарска легија У том смислу, прва значајна личност коју су Срби упамтили био је Стојан („Инџе“) Војвода који је са својим хајдуцима активно учествовао у борбама против Турака за време Првог српског устанка. Због исказане храбрости и пожртвованости, овај велики бугарски харамбаша прозван је, како од српских, тако и од бугарских хајдука „нови Карађорђе“. Током владе Кнеза Михајла, као што је познато, у Београду је основана добро позната Бугарска легија, на чијем се челу неко време налазио и Јеврем Марковић, рођени брат Светозара Марковића, родоначелника српског социјализма. Један од првих људе ове Легије био је и бугарски национални херој, Апсотол слободе Васил Иванов Кунчев, којег су Срби наког борби узрокованих инцидентом на Чукур чесми прозвали „Левски“. Исти тај Левски, који је, борећи се за бугарску слободу 1873. године оставио свој живот на турским вешалима, носио је само неколико година раније кроз Београд тело српског Кнеза Обреновића. Ништа мање значајна нису ни имена познатог хајдука Стефана Караџе или просветитеља Георгија Саве Раковског, који се и поред тога што је био Бугарин, као високи служебник српске владе шездесетих година деветнаестог века ватрено борио за остварење српских националних и балканских геополитичких циљева. У то време, као што је добро познато, у Букурешту је створен и први план о стварању Српско – бугарског царства који, и поред читавог низа оптерећености затеченим стањем представља несумњиви доказ блискости два православна, словенска, балканска народа. Каравелов, Левски, Ботев, Марковић, Пашић, Љотић... Крај шездесетих и почетак седамдесетих година деветнаестог века, време је у којем на сцену ступају млада покколења, како у Бугарској (и њеној емиграцији) тако и у Србији (и у њеној емиграцији). Међу српском омладином тада је посебно популаран „брат Бугарин“, Љубен Каравелов, блиски пријатељ Светозара Марковића, Николе Пашића, Владе Љотића и других српских социјалиста који полако почињу да ступају на српску политичкку сцену. Национална и социјална српска и бугарска омладина, далеко од српског двора који је рево 4000 1083;уционарну идеју прокламовану 1804. заменио за поштовање турског сизеренства, ствара алтернативне балканске и револуционарне путеве општег ослобођења и у први план истиче заставу не српско – хрватског него српско – бугарског јединства и уједињења. На жалост, ова омладина чија је својеврсна икона постао Христо Ботев, своје животе је са једне стране остављала по казамтима или је гинула по Балкану, тако да крај рата који је почео Невесињском пушком 1875. нису дочекали и они који су највише у њему крварили. Уместо њих, власт у новоствореним и признатим државама прихватају они који идеју балканске солидарности замењују идејом додворавања великим силама које су, како то је то добро познато, имале своје циљеве који су често били у сукобу са интересима и потребама балканских народа. Јединство – ствар народа, а не дворова! Таква политика, већ на крају деветанаестог века потврдила је као истините речи Светозара Марковића да уједињење Балкана није и не може бити ствар дворова и дворске клике, него народа. Ратови које су почев од 1885. па до 1941. године Срби и Бугари водили, само је практични показатељ истинитости Марковићевих речи. Некада су Срби били ти који су опалили прву пушку, некада су то били Бугари, но било како било разлог због којег се до пушке морало доћи резултат је напуштања балканске геополитике и прихватања туђег сизеренства, пре свега бечког и берлинског, односно петроградског. А улоге су се мењале. Када су Београдом командовале Бечлије, Софијом је газдовао Петроград. Када се Србија клела у руског цара, Софија је гледала ка Бечу и Берлину... Данас, на почетку двадесет и првог века, Срби и Бугари су поново упућени једни на друге. Први због коначног разбијања свих илузија да на Запааду Балкана могу наћи не чак ни пријатељство, него било какво разумевање, а други јер су први на удару неоотоманске политике савремене Турске. Изнад Србије и Бугарске и данас стоји императив јединства. Мимо тога, алтернатива је само једна – смрт.... У том смислу, у редовима који следе, доносимо вам разговор са човеком који је одбијањем да прихвати независност Косова задобио срца многих српских националних радника, са човеком који је био на косовским барикадама, са вођом „Партије за обичан народ“, Павелом Черневим. За почетак Павел, реци нам нешто о твојој партији, јер људи у Србији заправо и не знају на којим сте ви позицијама? „Партија за обичан народ“ настала је 2010. године спајањем неколико невладиних организација са малом про-хришћанском политичком групом „Слобода“. Ми смо партија деснице, а у Бугарској смо познати као „евроскептици“. Наша партија се одлучно супротставља сваком покушају довршетка стварања супер односно над – државе, Европске уније, творевине иза које не стоји народна воља и потреба него бриселски бирократи. Пр a36 86;тив смо великих монополиста и иностраног надзирања националних банака, што ЕУ бирократе тренутно чине и у чему заправо виде једини смисао постаојања ове накарадне творевине. Ми смо партија социјалног усмерења, залажемо се за права „малог“, „обичног“ човека који је без икакве сумње угрожен од стране монополиста, бирократа и државе која не води бригу о сопственом народу него управо супротно, о потребама евробирократа. Сведоци смо 3ffa да се на Балкану све више прича о евроазијским интеграцијама. Какав став ваша партија има по овом питању? Илустрације ради биће довољно да кажем да смо почетком октобра 2012. године постали део Евроазијског покрета, а ја и наш званички представник у овом међународном удружењу. У потпуности подржавамо политику руског председника Владимира Путина и сматрамо да је Евроазија једина Бугарска перспектива. Можете ли нам нешто више рећи о бугарској евроазијској перспективи? Ви имате и искуство из Европске уније... Можете ли извршити неку компарацију та два пута? Па, пре свега, ми јако добро знамо да питање прекомпоновања на други колосек, односно окретања од ЕУ ка Евроазијској унији (ЕАУ) није ствар само једне партије или малог броја људи, него ствар читаве нације. На жалост, евроатлантске струје, које су нужно и про – натовски усмерене, још увек су јаке у нашој држави коју већ више од две деценије константно гурају ка западњачком културном и геополитичком простору. Но, истини на вољу, последњих година бугарски народ све више увиђа да тај пут није благородан, да нас савезништво са ЕУ и НАТО – пактом не води никуда осим у аутодеструкцију наше Отаџбине. Многи коначно схватају да ЕУ никада није ни имала намеру да одржи своја обећања дата по било ком основу. Оно што смо добијали, биле су само наредбе и регулативе које су заправо уништавале националну економију. Савремена Бугарска не треба нова правила и регулативе, него обнову националне екномије и нова тржишта... нову могућност трговине. Сматрам да, ако већ Брисел не жели да нас пусти да радимо на себи, треба једноставно да се окренемо и кажемо: Збогом! Ми немамо више времена да чекамо. С обзиром да је ово блог који између осталог заступа тезу о потреби стварањеа балканске геополитике, пређимо сад на теме везане за Балкан. У том контексту, значајно би било да чујемо кога ви видите као директног непријатеља Балкана, или боље речено, ко би по важем мишљењу могао да за интересе Запада повуче окидач? Па, као и раније, то је и данас екстремни исламизам, оличен како у нео – отоманизму Ердоганове Турске, тако и велико – албанска доктрина разних нарко картела. Међутим, пре свега, наш највећи непријатељ је шовинизам сродних, православних балканских народа. Управо тај шовинизам главна је препрека уједињења Срба, Грка, Бугара и Румуна у јединствени одбрамбени балкански блок. А могу ли народи које сте споменули превазићи тај шовинизам? То није питање могућности него нужде. Ми то морамо урадити ако мислимо да од пропадања сачувамо нашу цивилизацију. Која је улога српско – бугарских односа у обликовању балканског јединства? Сведоци смо да су управо српско – бугарски сукоби највише доприносили разарању јединства Полуострва. Увек је српско – бугарско питање било и балканско пита 4000 ње. Свесни те истине, ми смо оформили удружење „Православна зора“ и наше прве активности су биле спроведене на барикадама у Косовској Митровици где смо активно учествовали у борби српског народа за своја права. На тај начин желели смо свима да ставимо до знања да је дошло време да се односи између наша два народа уреде на обострану корист и задовољство. У том контексту, реци нам нешто о твојој перцепцији читавог низа српско – бугарских сукоба од 1885. до 1941. године. У којој мери то историјско наслеђе оптерећује младе генерације? То је одавно ствар историје и тако треба да остане. На нама је данас да идемо напред тим пре што нас реалне животне околности на то наводе. Ми православни Балканци немамо толико луксуза да можемо да расправљамо зашто је нешто било „овако“, а не „онако“. Те ратове су често покретали дворови и краљеви, и то не ради националног интереса, а као што то јако добро знате и ви у Србији, гинули су обични људи. Истина је да наша два народа имају још доста отворених питања да затворе, али нове животне околности захтевају нова решења која морају бити на обострану корист. Када о овоме говоримо, било би занимљиво да нам кажеш нешто о бугарско – хрватским односима. Чини се да један део бугарске омладине и дан данас савезништво тражи са нео – усташким покретима, избегавајући чак и могућност разговора са Србима... Ово је једно од најчешће постављаних питања. Изгледа да Срби, наравно са пуним правом, са доста подозрења гледају на ову појаву. Конкретно ја сам, могу слободно рећи, један од четири најпознатијих бугарских националиста у последњих десет година. За сво врeме свог политичког ангажмана, никада нисам дошао у контакт са било којим Хрватом. Дакле, са њима немам ни контакте, а о некаквом пријатељству и да не говорим. Ако говоримо у оквирима историје, као што то добро знате, Усташе и ВМРО су биле блиске организације. Данас то није тако, односно, највећи број бугарских националиста не види у сарадњи са Усташама било какву перспективу, а и они који са њима сарађују не могу се похвалити неком посебном популарношћу и снагом. Поменули сте ВМРО.... Било би интересантно дотаћи се и питања Македоније. Како ви гледате на савремену Македонију? Да ли је то питање решено или тек чека на решење? Па, сада већ давне 1998. године у мом првом интервјуу, као млади националиста без компромиса сам истакако да је Македонија друга бугарска држава на Балкану. Но, то је било давно... Искрено сматрам да је увек било једно од најбољих решења устројство Македоније по швајцарском, кантоналном принципу уз максимално поштовање локалних специфичности које треба да постану и основ правног система будуће Македоније. Реци нам сада нешто о Косову. На неки начин, већ смо се дотакли те теме, али хајде да јој посветимо више пажње. У Србији је познато да постоји до 4000 073;ровољачко бугарско удружење које је већ било на барикадама и које је спремно да по потреби притекне у помоћ српском народу у јужној српској покрајини... Током јула месеца прошле године, као међународни посматрач учествовао сам у надгледању председничких избора у Нагорно Карабаху. Једном приликом, у неком интервјуу рекао сам да је Косово држава зла и злочина, творевина насиља, а не правде и права. То и данас мислим, и управо отуда ми радимо на окупљању добровољаца у Бугарској који би увек били на располагању косовским Србима који на Косову не бране само себе, него и нашу веру и цивилизацију. Сходно оваквој политици, планирамо да се у што скорије време повежемо и са појединцима и групама у Нагорно Карабаху... Дакле, на помолу је стварање јединствене балканске и евроазијске православне организације... Да ли себе, када већ о томе говоримо, видите као наследнике идеје Раковског, Левског, Ботева, Бенковског и других бугарских националних хероја који су ратовали за националну слободу незаборављајући при томе на солидарност са осталим православним Балканцима? Свакако, без икакве сумње! Људи које сте споменули су очеви наше слободе. Раковски је био међу првима који је на Балкану узивкнуо паролу „Слобода или смрт“ која је данас свима добро позната и која се нашла на хајдучким, устаничким, комитским и четничким заставама. Наш национализам није само бугарски, он је и балкански и светски и на том путу следимо пример Апсотола слободе, Васила Левског који је једном приликом рекао да после националног бугарског ослобођења треба покренути акцију на ослобођењу свих поробљених народа света. Срби на Северном Косову су данас изложени претњи исламизације и, самим тим, у питање је доведен и опстанак хришћанске цивилизације на овом простору. Ми као патриоти и налседници идеје Васила Левског смо решени да се усправимо и станемо раме уз раме са Србима који се данас боре против истог оног зла против којег се борио и Апостол. На крају, да ли данас на почетку двадесет и првог века православни балкански народи могу да створе сопствену, балканску геополитику? Ту нема простора питању „можемо ли“.... ми то морамо да урадимо. (Стево М. Лапчевић / Нови српски социјализам) ?????? ? ???????? ????????? ???? ????? ?????????? ???? ?????!


text: 14. фебруар је четрдесет пети дан у години у Грегоријанском календару. 320 дана (321 у преступним годинама) остаје у години после овог дана. Догађаји 1014 — Римски папа Бенедикт VIII озваничио увођење спорног уметка Filioque у обредну (литургијску) праксу Римске цркве. 1663 — Канада постала француска краљевска провинција. 1797 — Британска флота под командом адмирала Џона Џервиса и Хорејшија Нелсона потукла шпанску армаду у бици код рта Свети Винсент, на крајњем југу Португалије. 1804 — На скупштини српских старешина у Орашцу код Аранђеловца донета одлука о подизању буне против дахија. За вођу изабран Карађорђе Петровић. 1835 — У Кнежевини Србији усвојен Сретењски устав, први устав у модерној српској историји. Написао га секретар кнеза Милоша Обреновића Димитрије Давидовић, по узору на француски и белгијски устав. Користећи негодовање Аустрије и Русије, које нису имале разумевања за либерализам Давидовићевог документа, кнез у марту укинуо Устав. На иницијативу драмског писца Јоакима Вујића, уз новчану помоћ кнеза Милоша Обреновића, у Крагујевцу основано прво позориште у Србији. Књажевско-сербски театар једном седмично и празничним данима приређивао представе за кнеза и његове чиновнике и госте, а на репертоару били Вујићеви комади или његови преводи страних дела. 1859 — Орегон је постао 33. савезна држава САД. 1879 — Чилеанска војска је окупирала боливијску луку Антофагасту, што је био повод за Пацифички рат. 1912 — Аризона је постала 48. савезна држава САД. 1922 — Италијански инжењер Гуљелмо Маркони почео прво редовно емитовање радио програма из Енглеске. 1929 — Ал Капонеови гангстери у Чикагу убили седам чланова ривалске банде Багса Морена да би спречили крађу кријумчареног вискија, „Масакр на дан светог Валентина“. 1943 — Совјетска Црвена армија у Другом светском рату ослободила Ростов од Немаца. 1946 — На америчком универзитету Пенсилванија почео да ради ENIAC, први електронски рачунар опште намене. 1956 — У Москви почео 20. конгрес Комунистичке партије СССР, на којем је шеф партије Никита Хрушчов осудио политику Стаљина и отворио пут процесу дестаљинизације Совјетског Савеза. 1958 — Ирачки краљ Фејсал II и јордански краљ Хусеин објавили уједињење два краљевства у Арапску Федерацију с Фејсалом као шефом државе. Монархија у Ираку оборена у јулу исте године, краљ убијен, а Федерација се распала. 1972 — Совјетски свемирски брод без људске посаде „Луна 20“ лансиран ка Месецу, одакле је 11 дана касније донео узорке Месечевог тла. 1989 — Ирански верски вођа ајатолах Рухолах Хомеини фатвом наредио смртну казну за енглеског писца индијског порекла Салмана Рушдија због дела „Сатански стихови“, које је у Ирану оцењено као увреда ислама. Иранска влада се 1998. јавно оградила од примене смртне казне. 1997 — Међународна арбитражна комисија донела одлуку да спорно подручје града Брчко у Босни буде стављено под међународни надзор до марта 1998. 1998 — Босански Срби Мирослав Тадић и Милан Симић предали се Међународном суду за ратне злочине у Хагу. То су били први оптужени за ратне злочине ратова на простору СФРЈ који су се предали Хашком суду. 2000 — У настојању да изолује југословенског председника Слободана Милошевића, Европска унија проширила списак, са 600 на 900 имена, сарадника Милошевића и људи блиских његовом режиму којима је забрањен улазак у земље ЕУ. 2001 — Скупштина Србије укинула Закон о јавном информисању на основу којег је режим Слободана Милошевића вршио репресију над слободним и независним медијима у Србији. Од октобра 1998, када је Закон усвојен, до септембра 2000, медији кажњени с преко 30 милиона динара, а некима забрањен рад. 2002 — Истраживачи америчког универзитета Тексас А&М извршили успешно клонирање мачке. У 90. години умро немачки диригент Гинтер Ванд, познат по свом захтевном стилу рада и великом броју концерата Брукнера, Бетовена и Моцарта. 2003 — Трибунал у Хагу подигао оптужницу против лидера Српске радикалне странке Војислава Шешеља за злочине против човечности и кршење закона и обичаја рата. Шешељ се предао том суду 24. фебруара исте године. После шест година живота, првом клонираном сисару, овци Доли, убризгана смртоносна инјекција због симптома прогресивне болести плућа. 2005 — Бивши либански премијер Рафик Харири је убијен када је детониран експлозив поред којег је прошао његов аутомобил, што је покренуло Кедарски револуцију. 2006 — Потврђени случајеви птичије грипе у Ирану и Немачкој. 2007 — На конститутивној седници седмог сазива Народне скупштине Републике Србије, одбијен предлог специјалног изасланика Уједињених нација Мартија Ахтисарија за будуће решење статуса Косова и Метохије. 2018 — У средњој школи "Стоунмен Даглас" у Паркланду на Флориди долази до школске пуцњаве. 17 људи је погинуло док је повређено између 14 и 20. Рођења 1368 — Жигмунд Луксембуршки, цар Светог римског царства. (прем. 1437) 1404 — Леон Батиста Алберти, италијански сликар. (прем. 1472) 1483 — Бабур, први цар Могулског царства. (прем. 1530) 1804 — Теодор Павловић, први секретар Матице српске. (прем. 1854) 1840 — Милка Гргурова, позоришна глумица. (прем. 1924) 1869 — Чарлс Томсон Рис Вилсон, шкотски физичар. (прем. 1959) 1879 — Триша Кацлеровић, новинар, адвокат и политичар. (прем. 1964) 1882 — Џон Баримор, амерички глумац. (прем. 1942) 1895 — Макс Хоркхајмер, немачки филозоф и социолог. (прем. 1973) 1898 — Фриц Цвики, швајцарско-амерички физичар и астроном. (прем. 1974) 1902 — Телма Ритер, америчка глумица. (прем. 1969) 1912 — Тибор Секељ, светски путник, географ, новинар. (прем. 1988) 1914 — Борис Крајгер, словеначки и југословенски политичар и народни херој. (прем. 1967) 1929 — Михајло Викторовић, српски глумац. (прем. 1998) 1930 — Реља Башић, хрватски глумац. (прем. 2017) 1943 — Мејсио Паркер, амерички музичар. 1944 — Јосип Пирмајер, југословенски и српски фудбалер. (прем. 2018) 1945 — Ханс-Адам II, кнез Лихтенштајна. 1950 — Јосипа Лисац, хрватска певачица. 1951 — Кевин Киган, енглески фудбалер и тренер. 1952 — Зоран Боровина, пуковник Војске Републике Српске. (прем. 1992) 1967 — Мануела Малејева, бугарска тенисерка. 1967 — Марк Руте, холандски политичар. 1970 — Сајмон Пег, британски глумац, комичар, сценариста и филмски продуцент. 1972 — Саша Ћурчић, српски фудбалер. 1973 — Тајус Едни, амерички кошаркаш. 1976 — Лив Кристине, норвешка певачица и текстописац. 1977 — Кадел Еванс, аустралијски бициклиста. 1978 — Ричард Хамилтон, амерички кошаркаш. 1978 — Даријус Сонгајла, литвански кошаркаш. 1978 — Данај Гурира, зимбабвеанско-америчка глумица и драматург. 1983 — Никола Ковачевић, српски одбојкаш. 1983 — Роки Елсом, аустралијски рагбиста. 1983 — Бакари Сања, француски фудбалер. 1985 — Филип Сендерос, швајцарски фудбалер српског и шпанског порекла. 1987 — Единсон Кавани, уругвајски фудбалер. 1988 — Јевгениј Корољов, казахстанско-руски тенисер. 1988 — Анхел Ди Марија, аргентински фудбалер. 1992 — Фреди Хајмор, енглески глумац. 1992 — Кристијан Ериксен, дански фудбалер. 1996 — Лукас Ернандез, француски фудбалер. Смрти 269 — Свети Валентин, римски свештеник и лекар. (рођ. 226) 869 — Ћирило, византијски мисионар и хришћански светац. (рођ. 827 или 828) 1043 — Гизела Швапска, царица Светог римског царства. (рођ. 990) 1140 — Собјеслав I, војвода Чешке. (рођ. отприлике 1075) 1318 — Маргарета Француска, краљица Енглеске. (рођ. 1282) 1400 — Ричард II, енглески краљ. (рођ. 1367) 1405 — Тамерлан (Тимур Хроми), татарски емир, један од највећих освајача у историји. (рођ. 1336) 1549 — Ил Содома, италијански сликар. (рођ. 1477) 1714 — Марија Лујза Савојска, краљица Шпаније. (рођ. 1688) 1779 — Џејмс Кук, енглески морепловац и истраживач. (рођ. 1728) 1831 — Висенте Гереро, мексички генерал и политичар. (рођ. 1782) 1891 — Вилијам Т. Шерман, амерички генерал. (рођ. 1820) 1915 — Елизабета Рос, британски лекар-добровољац у Србији за време Првог светског рата. (рођ. 1878) 1929 — Том Берк, амерички атлетичар. (рођ. 1875) 1943 — Давид Хилберт, немачки математичар. (рођ. 1862) 1950 — Карл Гуте Јански, амерички физичар. (рођ. 1905) 1952 — Маурис де Вале, белгијски бициклиста. (рођ. 1896) 1976 — Вера Шнајдер, босанскохерцеговачка математичарка. (рођ. 1904) 1993 — Вељко Миланковић, командант јединице Вукови са Вучијака. (рођ. 1955) 1994 — Андреј Чикатило, совјетски серијски убица. (рођ. 1936) 1995 — У Ну, бурмански политичар. (рођ. 1907) 1997 — Марија-Маја Чучковић, позоришна и филмска глумица. (рођ. 1935) 1999 — Николај Хлистов, совјетски хокејаш на леду. (рођ. 1932) 2002 — Нандор Хидегкути, мађарски фудбалер и тренер. (рођ. 1922) 2003 — Овца Доли, први клонирани сисар. (рођ. 1995) 2004 — Марко Пантани, италијански бициклиста. (рођ. 1970) 2005 — Рафик Харири, либански предузетник и политичар. (рођ. 1944) 2006 — Шошана Дамари, израелска певачица. (рођ. 1923) 2013 — Роналд Дворкин, амерички правни мислилац. (рођ. 1931) 2015 — Фрањо Михалић, југословенски атлетичар и тренер. (рођ. 1920) 2018 — Морган Цвангирај, зимбабвеански политичар. (рођ. 1952) Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Светог мученика Трифуна Свете мученике Перпетуа, Фелицита, Сатира, и друге с њима Преподобног Петра Галатијског Римокатоличка црква слави: Светог Валентина Референце 214


text: Рекогниција Рекогниција је дословно препознавање. Односи се на неке садржаје који су раније били запамћени, али недовољно да би били верно репродуковани. Често је то несвесно присећање раније познате, па заборављене идеје или форме која се свесно не доживљава као сећање, већ као лично откриће. Литература[уреди] - Овај чланак, или један његов део, изворно је преузет из књиге Ивана Видановића „Речник социјалног рада” уз одобрење аутора.