text: Слободан Јовановић (Нови Сад, Аустроугарска, 21. новембар/3. децембар 1869 — Лондон, Уједињено Краљевство, 12. децембар 1958) био је српски правник, историчар, књижевник и политичар, потпредседник Министарског савета Краљевине Југославије (27. март 1941 — 11. јануар 1942), председник Министарског савета Краљевине Југославије (11. јануар 1942 — 26. јун 1943) у Лондону, професор Београдског универзитета (1897—1940), председник Српске краљевске академије, ректор Београдског универзитета, професор јавног права и декан Правног факултета у Београду. Током оба балканска рата 1912. и 1913. године био је шеф Пресбироа при Врховној команди Српске војске. У ратном пресбироу је радио и од почетка Првог светског рата до 1917. када му је додељен рад у Министарству иностраних дела. Експерт на Конференцији мира у Паризу 1919, теоретичар који је између 1932. и 1936. објавио сабрана дела у седамнаест томова, председник Српског културног клуба (1937—1941). После Другог светског рата, Јовановићеве књиге нису штампане у Југославији до 1990. године. Преминуо је у Лондону, у деведесетој години, као апатрид. Јовановић је званично рехабилитован 2007. године. Биографија Рођен је 3. децембра 1869. у Новом Саду, од оца Владимира Јовановића и мајке Јелене, становали су у кући у Милетићевој улици број 3. Владимир Јовановић (1833—1922) је као водећи српски либерал живео у Новом Саду као политички изгнаник из Србије. Дао је име свом сину првенцу Слободан, а ћерки Правда. По многима је Слободан Јовановић први међу Србима носио ово име. Од средине 1872. његова породица живи у Београду. 1879. полази у Прву београдску гимназију, тада седморазредну и смештену у левом крилу Капетан-Мишиног здања. Године 1886. завршио је Прву мушку гимназију у Београду. После боравка у Минхену (1886/87.) и Цириху од 1. априла 1890. студирао је права у Женеви, Швајцарска, као државни стипендиста Краљевине Србије. Потом је студије наставио 1891. године на Слободној школи политичких наука у Паризу. Наредне године, 1892, враћа се у Србију где добија прву државну службу, у суду, а потом у Министарству иностраних дела у Београду. Слободан Јовановић је 1893. упућен за аташеа у српско посланство у Цариграду, Османско царство, где остаје до 1894. На овом положају радио је на побољшању положаја Срба у Турској. У МИП-у је у Просветном одељењу које се бавило српском пропагандом (школским и црквеним питањима) у Македонији. Слободан Јовановић објављује 1895. године студију „О друштвеном уговору“, критику Русоове теорије друштвеног уговора. Налази се у групи окупљеној око 1894. конзервативног (у смислу Дизраелијевог конзервативног парламентаризма) листа „Ред“, која је наредне године (1895) наставила да сарађује у „Српском прегледу“ Љубомира Недића, професора филозофије на Великој школи. Објављује своје радове у бројним часописима, укључујући и 1896. у мостарску „Зору“. Године 1897. је изабран за ванредног професора на Правном факултету Велике школе у Београду. Исте године објављује своје приступно предавање „О суверености“. Године 1899. објављује дело под називом „О дводомном систему“ у којем се залаже за дводомни систем као неодвојиви део парламентарног система присутан у свим земљама у којима је уведен парламентаризам осим у појединим земљама Латинске Америке и Балкана. У овом делу као главни пример узима Енглеску, државу у којој је настао савремен парламентаризам. Исте године објављује расправу „Јован Хаџић, српски законописац“ у издању Матице српске. Професор Године 1900. на Правном факултету је изабран за редовног професора. Слободан Јовановић био је наставник Правног факултета у Београду пуне 43 године, све до свога пензионисања 1940. године. Професор Јовановић је био један од оснивача „Српског књижевног гласника“ 1901. године. У овом књижевном часопису налазио се у уређивачком одбору и важио је за једног од најредовнијих сарадника. Слободан наредни истраживачки рад објављује 1902. под називом „Енглески парламентаризам“. Професор Јовановић је 4. фебруара 1905. године изабран за дописног члана Српске краљевске академије. Године 1908. је изабран за редовног члана Српске краљевске академије. Професор Јовановић је објавио велику синтетичку студију под називом „Наше уставно питање у XIX веку“ 1905. године, а потом је други пут штампао 1908. и трећи 1932. Године 1907. издао је књигу „Уставно право“, коју ће поново штампати 1924. Године 1908. објавио је студију под називом „Утемељење грађанског законодавства и уставности у Србији“, које ће касније проширити и објавити 1931, и 1932. године. Професор Јовановић објављивањем књиге 1912. године „Уставобранитељи и њихова влада“ започиње рад на великом пројекту писањем „Историје Србије 1838—1903“ које ће трајати пуне две деценије и представљаће средишње место у свеукупном његовом делу. Шеф Пресбироа при Врховној команди Током Првог и Другог балканског рата Слободан је био шеф Пресбироа при Врховној команди Српске војске. После победе Српске војске у Кумановској бици прелази са Пресбироом и Врховном командом у Скопље, где борави неколико месеци. После Другог балканског рата, 1913. године изабран је за ректора Београдског универзитета. Међутим, 1914. године избија Први светски рат а Слободан је поново упућен на службу у Пресбиро при Врховној команди Српске војске. У јесен 1915. аустроугарске и немачке оружане снаге предузеле су велику офанзиву на Србију, истовремено и бугарске снаге прекидају саобраћајну комуникацију долином Јужне Мораве и Вардара. Српска војска са избеглим народом налазила се у безизлазној ситуацији на Косову и Метохији. Тада Врховна команда одлучује да се крене у повлачење преко Албаније и Црне Горе на јадранску обалу у сусрет савезничким снагама. После албанске голготе професор Јовановић се нашао на острву Крф, где су биле смештене српска војска, избеглице, народна скупштина, влада и друге установе. Професор Јовановић је поред обавеза у Пресбироу налазио времена и за књижевни рад, који му је представљао духовни мир у времену тешком по српски народ. На Крфу је 1917. написао биографске огледе о Стојану Новаковићу и Љубомиру Недићу. После Првог светског рата професор Јовановић се налазио међу правним експертима при југословенској делегацији на мировној конференцији у Паризу 1919. године. Међуратни период Слободан Јовановић заједно с Богданом Поповићем обнавља излажење „Српског књижевног гласника“. Професор Јовановић је 1920. године издао чувену књигу „Вођи Француске револуције“, састављену од портрета Мирабоа, Димурјеа, Дантона и Робеспјера. Други пут је ова књига штампана у оквиру Јовановићевих Сабраних дела 1932. код издавача Геце Кона. У оквиру рада о националном праву и историји професор Јовановић 1923. штампа другу књигу под називом „Друга влада Милоша и Михаила Обреновића. Такође, 1926. је објавио књигу „Влада Милана Обреновића (I-II)“ коју је доштампао 1927. А 1929. године издаје књигу под називом „Влада Александра Обреновића“ (I-II). Професор Јовановић је 1927. године изабран за дописног члана Југославенске академије знаности и умјетности у Загребу. Између 1928. и 1930. године налазио се на месту председника Српске краљевске академије. Издавање Сабраних дела професора Јовановића је почело код Геце Кона 1932. године. Професор Јовановић је објавио књигу 1934. под називом „О држави“, коју чине теоријске формулације састављене од елемената, функција и установа савремене људске заједнице. Ову књигу је проширио студијом „Поратна држава“ 1936, којом обрађује Италију, Енглеску, Француску, Русију и Немачку и у њој типолошки класификује однос између правне државе и државе фашизма и комунизма, односно настанак нових држава маса као новог облика тоталитаризма. Слободан Јовановић је био оснивач и први председник Српског културног клуба у периоду од 1937. до 1941. Слободан је 1938. године објавио монографију „О Гледстону“, вођи енглеских либерала у парламенту и на челу британске владе; пратећи његово политичко ангажовање, професор Јовановић је у ствари пратио пут реформисања Британске империје. У броју од 4. децембра 1939. „Политика“ је преко читаве стране 9. и два ступца стране 10. објавила пет чланака посвећених Слободану Јовановићу под заједничким насловом „Седамдесет година живота г. Слободана Јовановића“. Године 1939. објавио је велико дело „Примери из политичке социологије“ - Енглеска, Француска, Немачка 1815 — 1914. Исте године објавио је студију „О америчком федерализму“. Јула 1940. Слободан одлази у пензију са места редовног професора, одликован је Орденом Југословенске круне првог реда. Јовановић је био противник споразума Цветковић-Мачек, којим је образована Бановина Хрватска. Залагао се за федерацију са јаком централном влашћу у виду југословенског парламента, бираног општим правом гласа, који би се бринуо за заједничке послове. Други светски рат После војног пуча 27. марта 1941. године прихватио је дужност потпредседника владе у пучистичкој влади генерала Душана Симовића. Избеглиштво је почело у Јерусалиму, а настављено у Лондону (од јула 1941). До Симовићеве смене дошло је почетком јануара 1942. када су сви министри Симовићеве владе у Лондону предали су колективну оставку, изјављујући да генерал Симовић није способан за руковођење. Након тога је краљ Петар II је именовао Јовановића за председника владе. Јовановић је преузео дужност 11. јануара 1942. Иако је по својој интелигенцији и образовању био водећи члан емиграције, Јовановић није имао никаквог искуства у практичној политици, а с обзиром на своју старост није се очекивало да он прилагоди своје ставове новим околностима или да постане енергичан вођа. Српски политичари у емиграцији признавали су Слободана Јовановића за неоспоран ауторитет., али није био дорастао великим политичким искушењима. Седиште Југословенске владе у Лондону налазило се у великој згради на Најтсбриџу, где је био смештен кабинет Слободана Јовановића. У Јовановићевој влади су биле приступљене све политичке странке које су биле и у Симовићевој влади. Међутим, Јовановићева влада је увела две новине у односу на Симовићеву владу. Прво је било именовање четничког вође Драгољуба Михаиловића за министра војске, ваздухопловства и морнарице. До краја Јовановићевог боравка на месту председника избегличке владе Михаиловић ће бити прво унапређен у дивизијског, па у армијског генерала и начелника Врховне команде. Именовање за министра и унапређивања су требало да ојачају Михаиловићеву позицију у Југославији и убрза савезничку помоћ. Друга новина је било образовање Војног кабинета председника владе на чије чело је постављен мајор Живан Кнежевић. Мајор Кнежевић и његов рођени брат министар двора Радоје Кнежевић, иначе Михаиловићеве присталице и вође Лиге мајора, су чинили сиву еминенцију која је стајала иза Јовановића. Браћа Кнежевићи, су такође имали јак утицај на краља Петра, поставили су свог брата Николу за шефа владиног Одсека за шифрирање и тако имали увид над порукама које су одлазиле и долазиле у владу и користили су Јовановићеву несклоност да се меша у спорове министара своје владе. Нова влада је за министра војске уместо генерала Богољуба Илића именовала генерала Драгољуба Михаиловића,, који је водио ројалистички покрет у Југославији, да би се избегла мешање војске у рад владе и да се истовремено искористи Михаиловићев углед при изношењу захтева Савезницима. После Каирске афере и Симовићеве смене, владе Слободана Јовановића заправо су преко браће Радоја и Живана Кнежевића биле у служби генерала Драгољуба Михаиловића Именовање је требало да ојача Михаиловићеву позицију у Југославији и убрза савезничку помоћ. Избегличка влада је подржала Михаиловићев суштински пасиван став, пошто је радије желео да сачека слабљења окупатора пре вођења активног отпора, делом да би се избегле одмазде над цивилним становништвом. Међутим, ово је повећавало ризик да покрет отпора окупљен око комуниста преузме од Михаиловића вођство у покрету отпора против сила Осовине. Британци су о Михаиловићу ширили пропаганду као великом вођи, иако је ситуација у Југославији потпуно другачија од писања британске штампе; када је именован за министра Михаиловић није имао војску под својом директном командом након гушења устанка у Србији од стране Немаца у јесењој офанзиви. Михаиловић је већ тада ступио у контакте са квислиншким и немачким властима и део своје војске утопио у квислиншку Српску државну стражу. Са друге стране, Јовановић и његови министри нису успели да убеде Савезнике да својим ограниченим средствима пруже значајну материјалну помоћ Михаиловићу. Од 26. јуна до 10. августа 1943. налазио се на дужности потпредседника владе у кабинету Милоша Трифуновића. Када је краљ Петар II под притиском британског премијера Винстона Черчила донео одлуку да смени председника владе Божидара Пурића и да на његово место доведе Ивана Шубашића, професор Јовановић се супротставио овој одлуци. Нови председник владе Иван Шубашић је убрзо склопио споразум с Титом током лета 1944. После Другог светског рата, Слободан Јовановић остао је да живи у Лондону. У Лондону је становао од 1945. до 1958. недалеко од Кенсингтона Гарденса у ондашњем скромном и малом хотелу Тјудор Корт (Tudor Court Hotel, 48 — 52 Crowell Road, London SW7). Године 1946. на процесу генералу Драгољубу Михаиловићу и групи од 23 лица у Београду Слободан Јовановић је осуђен од стране Војног већа „на казну лишења слободе с принудним радом у трајању од двадесет година, губитак политичких и појединих грађанских права у трајању од десет година, конфискацију целокупне имовине и на губитак држављанства“. На основу ове пресуде у Југославији је практично уведена забрана на његова дела. Емиграција После рата, некадашњи чланови југословенске владе у Лондону нису били квалификовани за британску државну социјалну помоћ. Већина значајних југословенских односно српских емиграната нашла се на рубу егзистенцијалног опстанка. Међутим, српски бродовласник Ване Ивановић основао је „Добротворно удружење слободних грађана Југославије“, чијим је донацијама спасао беде велики број угледних интелектуалаца емиграната. Слободан Јовановић је био иницијатор оснивања 1951. године Удружења српских писаца у изгнанству и на оснивачкој скупштини изабран је за почасног председника, Милош Црњански за председника, Миодраг Стајић за потпредседника, за секретара др Миодраг Пурковић и за члана Управе Коста Павловић. У том Удружењу, које је приређивало месечна предавања, Јовановић је говорио из области српске историје и књижевности. Рехабилитација Преминуо је у петак 12. децембра 1958. у 6.30 ч. изјутра, у својој деведесетој години, у Лондону. Опело над земним остацима Слободана Јовановића извршено је 20. децембра 1958. пре подне, у српској православној цркви Св. Сава у Лондону. Опелу је присуствовала краљица Марија Карађорђевић. Као изасланик краља Петра II био је Богољуб Јевтић. Као изасланик краљевића Томислава и принцезе Маргарите био је мајор Ђорђе Димитријевић. Од породице опелу су присуствовали Коста Ст. Павловић са супругом и сином. Опелу су присуствовали сви чланови Југословенског народног одбора, коме је Јовановић био оснивач и председник од његовог оснивања, представници Удружења српских писаца у изгнанству, коме је Јовановић био почасни председник, представници ветерана ЈВУО из Организације српских четника и Организације српских четника Равна Гора. Ковчег је био прекривен заставом Краљевине Југославије. Слободан Јовановић је после опела сахрањен на гробљу Кенсал грин, у северозападном делу Лондона. Сахрањен је у православном делу гробља, на коме се углавном налазе гробови Срба који су у емиграцију отишли 1945. Године 1965. је Удружење српских писаца у изгнанству подигло спомен-плочу Слободану Јовановићу у хотелу Корт у Лондону, где је живео од 1945. па све до своје смрти 1958. Његови посмртни остаци су 1. децембра 2011. године ексхумирани, и пренети у храм Светог Саве у Лондону, где је 5. децембра одржан парастос. Дана 8. децембра су пренети у Србију, где су 10. децембра сахрањени у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду. Уређивачки одбор библиотеке „Српска књижевност у сто књига“ уврстио је његову књигу „Портрети из историје и књижевности“ као 60. у комплету. Но, само у првом издању, штампаном у малом броју примерака. У другом издању ова књига, састављена од есеја Слободана Јовановића, није била ни штампана, због интервенције Савеза комуниста Југославије. Године 2007. Слободан Јовановић је рехабилитован одлуком Окружног суда у Београду, а пресуда којом је осуђен на робију и губитак части је проглашена ништавном. Српска академија наука и уметности је у новембру 2019. поводом 150 година од рођења Слободана Јовановића организовала изложбу и научни скуп. Дела После дугогодишњих покушаја да се штампају његова сабрана дела, због неповољног мишљења власти, тек 1990. године у заједничком подухвату три издавача (БИГЗ, Југославија Публик, Српска књижевна задруга) штампано је 12 томова сабраних дела академика Слободана Јовановића. Међу значајнија његова дела спадају: О суверености, Основи правне теорије о држави, Српско-бугарски рат (1901), Енглески парламентаризам (1902), Светозар Марковић (1903), Макијавели, Вођи француске револуције, Политичке и правне расправе, Уставно право Краљевине Србије, Уставобранитељи. Уставно право Краљевине СХС, Види још Списак председника влада Југославије Списак министара иностраних послова Југославије Београдски процес Прва влада Слободана Јовановића Друга влада Слободана Јовановића Референце Литература Слободан Јовановић: Из историје и књижевности II, Сабрана дела том 12, 887 страна. Илустрована монографија - Миодраг Јовичић, Слободан Јовановић - Правни факултет универзитета у Београду и И. П. Вајат Д. О. О Београд, (2004). стр. 12-60. Спољашње везе Биографија на сајту САНУ Фонд Слободан Јовановић Збирка књига Слободана Јовановића — Дигитална Народна библиотека Србије Слободан који је сањао слободу (РТС Око магазин - Званични канал) 150 година српског Волтера (РТС сајт - Званични канал) Јовановић међу великанима (СПЦ, 10. децембар 2011) Слободан Јовановић коначно почива у Србији („Вечерње новости“, 10. децембар 2011) Србија враћа део дуга великану („Блиц“, 10. децембар 2011) Слободан Јовановић - научник и државник („Вечерње новости“, фељтон, децембар 2011) НАЈБОЉИ ПОЗНАВАЛАЦ УСТАВНОГ ПРАВА У СРБИЈИ: Слободан Јовановић никад није припадао ниједној странци („Вечерње новости”, 21. фебруар 2023) Рођени 1869. Умрли 1958. Новосађани Српски историчари Српски правници Српски књижевници 100 најзнаменитијих Срба по САНУ Академици САНУ Ректори Универзитета у Београду Премијери Југославије Министри Краљевине Југославије Ученици Прве београдске гимназије Срби у Лондону Сахрањени у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду Слободан Јовановић


source: CulturaX

text: Меси одлази из Барселоне 03/07/2020 | 09:49 ⇒ 09:51 | Извор: sputniknews.com Лео Меси ријешио је да напусти Барселону по истеку уговора, преносе бројни шпански медији. Андрес Инијеста и Лео Меси (Фото: AP Photo/Alastair Grant) Како јавља Кадена сер, Меси је љут због свих проблема које Барселона има, због тога што из клуба цуре информације, што је чудна атмосфера у свлачионици, а највише због тога што се сва кривица сваљује на њега, преноси РТС. Није задовољан радом спортског сектора, у прошлости се говорило о несугласицама са спортским директором Ериком Абидалом и са тренером Сетјеном, па је због свега наведеног одлучио да напусти Барселону по истеку уговора, односно наредног љета.


Београдски адвокат Миломир Шалић, бивши истражни судија Војног суда у Београду, тврди да се није радило о логорима већ о сабирним центрима, основаним по међународном праву.


source: fineweb

text: Ознаке На руском језику управо је изашло илустровано у боји, веома луксузно издање књиге Мали Анђео – Хришћанска почетница (Маленкий Ангел – Христианская азбука), београдске књижевнице, сликарке и илустратора Невене Витошевић Ћеклић. Ова изузетно лепа и поучна књига обухвата све важније теме везане за Православну Цркву и живот Исуса Христа, намењене деци свих узраста. Издало ју је Братство у част светог Архистратига Михаила (у оквиру издавачке делатности Белоруског Егзархата), са предговором белоруског Митрополита Кирила. Књига ће се наћи у књижарама Руске Православне Цркве у Русији, Белорусији, Украјини и широм Западне Европе. У књизи се налази и предговор Митрополита Амфилохија Радовића, као и поговор Владике Давида Перовића, рецензената српског издања. Малог Анђела превео је проф. др Иван Чарота, шеф Катедре за словенске књижевности из Минска, инострани члан САНУ, који је до сада превео велики број српских теолошких и књижевних дела (Николаја Велимировића, Јустина Поповића, патријарха Павла, Добрице Ћосића, Гроздане Олујућ...). У Србији су изашла два издања Малог Анђела у издавачкој кући „Драганић“, скромно одштампана, у једној боји, тако да издање на руском језику представља и прво право издање ове књиге. Оно што је посебно занимљиво јесте да је издавач задржао поглавље о Слави, као специфичном српском обичају, објавивши на крају књиге и заставу Српске Православне Цркве са крстом и четири слова С уз објашњење њиховог значења, а оцила су укусно уметнута и на корицама, чиме је показана велика љубав и поштовање према српском народу и Српској Православној Цркви. Излазак књиге, недавно је најављен објављивањем превода у целини, као и једног броја илустрација, у часопису „Простор“, који представља водећи књижевни часопис на руском језику у Казахстану. (Извор: УКС, секретеријат)


text: Рачунарски шпијун Шпијун (енгл. Spyware) је широка категорија штетног софтвера са наменом да делимично пресреће или преузима контролу над рачунаром без знања или дозволе корисника. Иако сам назив сугерише да је реч о програмима који надгледају рад корисника, овај назив данас означава широку палету програма који искоришћавају кориснички рачунар за стицање користи за неку трећу особу. Шпијун се разликује од вируса и од црва у томе што се обично не размножава. Као многи нови вируси, шпијун је створен да искоришћава заражене рачунаре ради комерцијалне добити. Типичне тактике су приказивање искачућих огласа, крађа личних података (укључујући и финансијске податке као што су бројеви кредитних картица и лозинке), праћење активности на интернету за маркетиншке сврхе или преусмеравање HTTP захтева на огласне странице. У неким случајевима, шпијун се користи за проверавање придржавања услова лиценце за коришћење програма. Зараза се у највећем броју случајева догађа приликом отварања страница с нелегалним или порнографским садржајем.


source: wikipedia

text: Свети Василије Острошки (Мркоњићи, Попово поље 1610 — Острог 1671), познат и као Свети Василије Острошки Чудотворац, био је епископ захумски и српски православни светитељ. Биографија Рођен је као Стојан Јовановић у селу Мркоњићи, Попово поље, надомак Требиња у Херцеговини од мајке Ане-Анастасије (девојачко презиме Ђурица) и оца Петра Јовановића, по предању 28. децембра 1610. године, у богобојажљивој породици херцеговачких тежака. У страху од данка у крви, родитељи су Стојана већ у дванаестој години послали у скровити манастир Завалу, у којем је већ тада игумановао његов стриц, игуман Серафим. Тамо се учио црквеној писмености. После неколико година, Стојан прелази у требињски манастир Тврдош, где након похађања манастирске школе, најзад прима и монашки постриг и свештенички чин, поставши парох поповопољски. Погоршање прилика у манастиру, нарочито због унијатских притисака из Дубровачке надбискупије и самовоље турских власти и жеља за дубљим подвигом одводе га као архимандрита у Пећку Патријаршију и, по благослову патријарха Пајсија Јањевца, даље на Свету Гору, а затим у Влашку и Украјину. Отуда се враћа са даровима тамошњих владара страдалном народу у Херцеговини. Године 1638. архимандрит Василије је рукоположен у Пећи одлуком Светог синода за митрополита херцеговачког, са обновљеном светосавском титулом - митрополит Захумски. Касније ће додати и титулу и Скендеријски. Кнез Лука Владиславић (отац Саве Владиславића) га је пратио на пут у Пећ и назад, када је Острог богато даривао. Његов живот био је у сталној опасности од Турака. Био је прогањан и клеветан и од милитантних римокатоличких мисионара и прелата. Био је свргаван са митрополитског престола у Требињу од стране лажног епископа унијате Саватија 1641. године. Излаган је бахатостима племенских кнезова и непослушних ускочких четовођа. Ипак, стизао је где год су га водили задаци његове архиепископске службе, од Мостара, Требиња, Билеће и Херцег Новог до Пљеваља, Мораче, Оногошта, Пјешиваца и Бјелопавлића. Као архијереј живео је у манастиру Тврдош и одатле утврђивао у православљу своје вернике, чувајући их од турских свирепости и латинског лукавства. Када су Турци разорили Тврдош, бежао је на Свету гору, али га је народ у Бјелопавлићима зауставио уз обећање да ће му свако давати по мерицу пшенице за издржавање. Владика је остао и најпре се подвизавао у једној пећини у Пјешивцима, а касније прелази у острошку пећину. Манастир Острог је место где је наставио свој строги подвижнички живот. Последњих 15 година свог живота провео је у пећинској испосници у Горњем Острогу. Умро је 1671. године. Његове мошти и његов гроб чувају се у манастиру у Острогу до данашњег дана. У њихову моћ исцељења и утехе верују подједнако и хришћани и муслимани. У Острогу се сваке године на Тројичине дане одржава велики Народни сабор. Манастир Светог Василија Острошког му је посвећен. Српска православна црква слави Светог Василија Острошког 12. маја, по грегоријанском календару (29. априла, по јулијанском). Најимпозантнији, најмонументалнији православни храм посвећен Св. Василију, је онај у Никшићу. То је задужбина црногорског кнеза Николе I Петровића, рађена по пројекту Руса, Преображенског, освећена 15. августа 1900. године. О њему је Жељко Пржуљ написао историјски роман „Владика - слава му и милост“ 2016. године. Поводом 350 година од његове смрти организован је научни скуп маја 2021. године. Види још Списак светитеља Српске православне цркве Референце Литература Војин С. Дабић, "Јовановић, Василије Острошки", Српски биографски речник, књ. 4, Нови Сад 2009, 466-467. Спољашње везе ЖИТИЈЕ СВЕТОГ ВАСИЛИЈА ОСТРОШКОГ Рођени 1610. Умрли 1671. Требињци Српски светитељи Епископи захумско-херцеговачки Срби у Босни и Херцеговини


Љубен Каравелов — Википедија Љубен Каравелов Стојчев (Копривштица, 1834. или 1835. или 1837.[a]— 21. јануар 1879., Рушчук) је био бугарски песник, писац, енциклопедист, новинар, етнограф, народни херој и борац за ослобођење Бугарске од отоманске владавине. Каравелов је старији брат утицајног политичара Петка Каравелова (1843—1903). Провео је Љубен неколико година живота као емигрант у Србији, у Београду и Аустроугарској, у Новом Саду. 21. јануар 1879.(1879-01-21) (44/45 год.) 2 Друштвени ангажман међу Србима Љубен је рођен у месту Копривштици у Бугарској 1837. године. Након завршене основне школе, у родном месту код учитеља Србина, Ђорђа Божиловића, требало је да настави школовање у Пловдиву. У тамошњој грчкој гимназији учење му није полазило за руком (јер није волео грчки језик), па је напустио школу и постао трговачки помоћник. Током школовања у Пловдиву, Љубен је прочитао са разумевањем две српске књиге, које су на њега много утицале. Радило се о насловима, српском зборнику "Невен-Слога" и "Косовка". Због потребе посла много путује, обилази не само Бугарску него и Србију и Босну. Тако је са оцем џелебџијом (трговцем стоке) 1854. године поред Бугарске посетио део Македоније и Србије. Иако трговац више га је привлачио народни живот, који путујући истражује и записује грађу. Напушта трговачку струку, и на предлог пријатеља Најдана Герова одлази 1857. године код брата у Русију. Пошто не успе да се упише на Војну академију, прелази на историјски одсек Филозофског факултета у Москви. Бави се проучавањем историје, али и руске књижевности; ту започиње свој књижевни рад. На вест да су заратили Срби и Турци приспео је у Србију фебруара 1867. године, покушавајући да створи везу између подјармљених Срба и Бугара, ради заједничке борбе. Дружи се београдском омладином и сарађује са Светозаром Марковићем; за кратко време је добро научио српски језик. Као и Марковић и он се јавља представником реализма у књижевности. Августа 1867. године Каравелов у име Бугара учествује у раду скупштине "уједињене Омладине српске. Није сам у туђини, јер је у српској престоници јак емигрантски бугарски центар. У Београду је Бугарин Раковски, отворио "Бугарско ђачко друштво и читаоницу 'Сједињеније'". У лето 1867. године Каравелов са сунардницима оснива заверенички "Бугарски комитет", у стану Анастаса Карастојанова - дворског фотографа, са радњом поред Саборне цркве. У друштву са још неким присталицама саставља у лето 1867. године "Закон" (правила организације) добровољачке чете. Као политички активан и експониран учесник догађаја у Београду, неколико месеци пре атентата на кнеза Михаила, бива непожељан због својих активности. Из Београда где се бавио "књижевним послом" био је фебруара 1868. године "истеран". Због прогона се склања у други српски центар, у Нови Сад где налази ново уточиште и наставља књижевни рад. Ту упознаје Змаја и Светозара Милетића, те постаје сарадник листа "Застава". Међутим хапсе на угарске власти, као сада великог противника режима Обреновића, и он силом прилика проводи пола године затворен у Пешти. Нашао је ново место за живот и рад у Румунији, у престоници Букурешту. Ту се бави публицистичким радом, покреће и уређује листове: "Знање" и "Слободу". Не уклапа се довољно у револуционарну емигрантску бугарску средину. Зато поново долази у Београд где ће боравити до краја Српско-бугарског рата 1879. године Последње време провео је са супругом у бугарском граду Русе (Рушчуку). Неуморно је радио на скупљању добровољаца за учешће у српско-турском рату. Имао је због тога проблема у Румунији, где је затваран због регрутовања бугарских добровољаца. Каравелов је своје здравље уништио у казаматима и емиграцији, умире исцрпљен у Рушчуку 1879. године од туберкулозе, у напону своје стваралачке снаге. Друштвени ангажман међу СрбимаУреди Почео је да пише у 31. години живота, почиње са поезијом, а инспирацију налази у страдању бугарског народа под Турцима. Био је дописни члан филозофског и филолошког одсека Српског ученог друштва од 1872. године, као "књижевник и журналист бугарски". Он се тада бави у Букурешту, где је уредник листа "Слобода" (од 1870). Писао је не само на матерњем, већ и на српском језику. Објавио је 1868. године у часопису "Матица" једну приповетку. Приповетку под називом "Је ли крива судбина?" посветио је београдским друговима. Књижевно одељење Матице Српске га је 1869. године за ту приповетку наградила са 70 ф. Професор Ватрослав Јагић (у време када је радио у Берлину) примећује у свом есеју о савременој бугарској књижевности, за "најбољег бугарског приповедача" Љ. Каравелова: "имао је талента да изнесе у оштрим цртама карактеристичне стране народног живота, али његов исувише голи реализам је често суров и досадан". Сматра се једним од твораца српског критичког реализма. Писао је 1868-1869. године у новосадској "Матици" критички приказ књиге Милована Јанковића о смрти српског цара Душана, затим о Абердаровом "Првом јеку" исте године и др. Био је ожењен Српкињом Наталијом Петровић Каравеловом, књижевницом, политичком активисткињом и добротворком, сестром српског политичара Настаса Петровића. Венчање је било јуна 1868. године у Сремским Карловцима, а заједнички живот су наставили у Новом Саду. Наталија је била одана свом мужу у његовим политичким стремљењима. Тако је док су живели у Рушчуку (на Дунаву) са фалсификованим пасошем преносила преко Дунава пропагандни материјал, бугарском револуционару Василу Левском. У браку нису имали деце, а удова Ната се након смрти мужа по други пут удала, и вратила у Србију. "Атаман", (из болгарских нравов), на руском, у "Наше Времја", 1859. године "Страници из књиги страданиа болгарскога племена", на руском, Москва 1868. године "Из мртвог дома", на српском, драма "Хаџи Димитар Арсенов", Букурешт 1872. године "Неда", Букурешт 1872. године "Не рађај ме", песма, у "Нова Искра", Београд 1904. године "Српске приповетке", издање Југословенско-бугарске лиге 1940. године ^ Енциклопедия „България“. Т.3. Изд. на БАН. С., 1982, с. 324 ^ "Правда", Београд 6. март 1937. године ^ "Историјски часопис", Београд 16-17/1966-1967. године ^ "Историјски часопис",... ^ "Историјски гласник",... ^ "Земунски гласник", Земун 1868. године ^ "Време", Београд 5. мај 1940. године ^ "Српски летопис", Нови Сад 1872. године ^ Лош, Татјана (28. јул 2016). „Наталија основала прву штампарију у слободној Бугарској”. Вечерње НОВОСТИ. Приступљено 21. 9. 2016. ^ Ђуричић, Милица. „Наталија Петровић Каравелова”. Књиженство. Приступљено 21. 9. 2016. ↑ 18,0 18,1 "Време", Београд 1940. године ^ прослављана је 1937. године у Бугарској његова стогодишњица рођења Љубен Каравелов на Викимедијиној остави. Преузето из „https://sr.wikipedia.org/w/index.php?title=Љубен_Каравелов&oldid=22916345” Последња измена на дан 9. фебруар 2020. у 19:47 ч. Ова страница је последњи пут уређена на датум 9. фебруар 2020. у 19:47 ч.


Хвала грађанима ЕУ на средствима која дају Србији - | - Извор: Танјуг Председник Александар Вучић захвалио је Европској унији на великој подршци коју пружа Србији, додајући да очекује међувладину конференцију у јуну, на којој би могло да дође до отварања првог преговарачког кластера. Извор: Танјуг "Данас смо добили 86 милиона евра бесповратне помоћи ЕУ и бескрајно хвала људима у Бриселу, ЕК, али и грађанима ЕУ који су издвојили значајна финансијска средства за Србију. Могли су то да потроше у својој земљи, али, хвала што су то дали Србији", поручио је Вучић. Како је појаснио, реч је о средствима која се наменски троше за договорене планове и програме, који су углавном структуралног типа - од развоја и напретка образовања, предузетништва, иновационих могућности до напретка у области владавине права, енергетике, Зелене агенде, заштите животне средине, што, каже, постаје једно од најважнијих ставки у успешним друштвима, до изградње пречистача отпадних вода. У том смислу, додао је да је пред нама много посла. Председник је рекао да по питању владавине права, није задовољан уложеним напорима у тој области, али је истакао да се у последњих 25 дана ствари мењају и да се са много више напора и одговорности приступа решењу проблема у тој области. "Верујем да ћемо моћи да допринесемо стварању много бољих услова и резултата у будућности и да ћемо имати много више да покажемо од конкретних резултата, али да ћемо у будућности моћи много тога да променимо, не само због европских захтева и ЕУ, већ зато што је то за нас од значаја", рекао је Вучић. Та тема је, каже, иако није једина, важна да би се Србија припремила за отварање кластера, а да ли ће и када бити отворени одлучиће земље чланице ЕУ. Како је рекао, да бисмо се припремили за отварање кластера мораћемо брже да кренемо у реформе акцизне политике, у сектору енергетике, а када то будемо завршили, бићемо припремљени за отварање тих кластера. "Могуће је да у јуну буде одржан 6d79 а међувладина конференција, могуће је да имамо добре вести, могуће да их не буде, али наше је да радимо све што можемо, како бисмо земљу у нормативном и суштинском смислу приближавали вредностима ЕУ", рекао је Вучић. Он је поновио да је ЕУ највећи донатор и инвеститор у Србији, као и место са којим имамо најизраженије економске, трговинске односе. Указао је да је Србија, када је реч о вакцинацији, прихватила да од ЕУ други на Западном Балкану добију много више вакцина. "Хвала ЕУ на тој бризи и пажњи. Гледаћемо да озбиљношћу одговоримо на поклоне и пажњу коју поклања ЕУ Србији", казао је он. У недељу путујем у Брисел, важни дани за Србију Председник Александар Вучић изјавио је данас да у недељу, 25. априла путује у Брисел, где ће разговарати са званичницима Европске уније, а да се нада да ће у мају бити настављен дијалог са Приштином. Вучић је рекао да ће већ у недељу, по доласку у Брисел имати неколико састанака, док га у понедељак очекују сусрети са председником Европског савета Шарлом Мишелом, посебан пријем и дуг састанак код Жозепа Борела, као и пријем код председнице ЕК Урсуле фон дер Лајен. Разговараће и са специјалним изаслаником за дијалог Мирославом Лајчаком, комесаром за придруживање Оливером Вахреијем, као и представницима ЕП, али и других институција из Брисела. "Биће напорни дани за нас, али верујем важни за Србију", рекао је Вучић. Председник је поручио и да очекује у мају наставак дијалога са Приштином у Бриселу. Након тога, додаје, очекује, такође у Бриселу, састанак целог Западног Балкана. "Много пута ићи ћемо у Брисел у наредне три до четири недеље", казао је Вучић. Он је рекао да, наравно, неће бити једноставно и лако по свим питањима, посебно у дијалогу. "Али важно је да показујемо одлучност, боримо се за решење, да не улазимо у дијалог ради испуњења формалних услова, већ да не оставимо проблеме нашој деци", нагласио је Вучић. За танго, каже, потребно је двоје, и подвукао да успех не зависи само од нас. Вучић је најавио да ће наредних дана бити важних догађаја, отварања битних фабрика, деоница ауто-путева. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


text: За ПДП је неприхватљив било какав нови закон о раду који не буде договорен са социјалним партнерима. Предсједник посланичког клуба ПДП у Народној скупштини РС Бранислав Бореновић рекао је послије састанка са предсједницом Савеза синдиката РС Ранком Мишић да је реформска агенда могућа и без новог закона о раду који Влада покушава наметнути под притиском међународних кредитора. -Ми смо још у фебруару на сједници Народне скупштине РС прихватили принципе за приступање ЕУ у којима није било ријечи о новом закону о раду. Било какво законско рјешење које произлази из споменутих принципа, па чак и из реформске агенде, не може бити прихваћено ако не буде укључило договор социјалних партнера – нагласио је Бореновић. Позив предсједника РС Милорада Додика да СДС и ПДП предложе нови закон о раду Бореновић је назвао некоректним и истакао да је ПДП за други приступ који подразумијева доношење сета економских реформи и борбу против криминала и корупције. Мишићева је рекла да је тражила одговоре о томе шта доноси реформска агенда коју су прихватили сви нивои власти у БиХ, истичући да она не значи излазак из кризе. Она је нагласила да се у другим земљама дешавају „тектонски поремећаји“ када се мијења само један члан закона о раду, док се у РС планира доношење потпуно новог закона. – Нови закон о раду би био против права радника – рекла је Мишићева.


text: Алтер его Алтер его је буквално: „друго ја“. Особа која нам је по начину мишљења и осећања толико блиска, сродна, да је доживљавамо као своје „друго ја“. Такође, особа која је опуномоћена од неке друге особе да је може заступати или замењивати у одређеним пословима. У психодрами, лице које у току сеансе преузима улогу клијента, постаје његов алтер его, и на критичним местима говори оно што се претпоставља да би рекао клијент, али што не чини због блокаде, унутрашње цензуре или других околности[1]. Извори[уреди] - Овај чланак, или један његов део, изворно је преузет из књиге Ивана Видановића „Речник социјалног рада“ уз одобрење аутора.


Стари капетан пјесмом пола вијека грли Херцег-Нови и Боку Пола вијека клапе Стари капетан обиљежено је синоћ у Дворани Парк, промоцијом монографије под насловом „Нови пјесмом загрљен“. За ту прилику, у фоајеу је приређена посебна атмосфера - простор је преобликован у новску конобу сјећања на 50 година рада клапе, а испунили су га пјесма и пријатељи. Поводом пет деценија подршке и сарадње са Старим капетаном додијељено је пет плакета: постхумно оснивачу и првом музичком руководиоцу Јусуфу Омерагићу, најстаријем члану који је свих 50 година у клапи Вуку Вујновићу, јединој дами која је била чланица Анкици Вујновић, Илији Балићу за истрајну помоћ у раду и предсједнику Општине Стевану Катићу за заједништво у стварању културне сцене Херцег Новог, несебичан допринос и подршку обиљежавању јубилеја и објављивању монографије. Захваљујући се на плакети, предсједник Катић је истакао да је она симбол дугогодишње сарадње између Херцег Новог и клапе Стари капетан. Пожелио је слављенику да још много деценија његује традицију клапског пјевања, као нематеријалне свјетске културна баштина уврштене на Унеско листу, да уноси дух Медитерана, љубав и ведрину гдје год да се појави. „Пјесме Старог капетана постале су незваничне химне нашег града и Боке которске. Многи Новљани расути по свијету, као и сви они који воле овај град, пјевали су „Долазим Боко“ радујући се поновном сусрету са Херцег Новим. Уз Стари капетан су одрасле многе генерације, славећи уз добру пјесму живот и свој град. Због свега тога, Општина Херцег Нови данас, као и током протеклих пола вијека, помаже и подржава рад клапе Стари капетан, препознајући њихов значај. Они то увијек враћају на најљепши начин – пјевајући о Новом, за Нови и са Новим“, казао је Катић. О монографији су говориле ауторка Витка Вујиновић, а уЈавне установе „Херцег-фест“ као издавача, директорица Гордана Поробић Крцуновић. Поробић Крцуновић је честитала Старом капетану 50 година „пловидбе морем музике, чувајући аутентични бокељски музички израз и свједочећи у начину живота човјека из Боке“. Истакла је да монографија настала поводом обиљежавања јубилеја представља историјски документ и непроцјењив прилог очувању традиције клапске музике у Херцег Новом и Боки Которској. „Саткана је од прича и свједочења бивших и садашњих чланова Старог капетана, говори о начину на који је настајала клапа, о њеном репертоару који се годиама и деценијама обогаћивао, о ауторима композиција и текстова, о фестивалима на којима су њени чланови учествовали и освојеним наградама. Све ове приче, објективне, али и личне, чине једну велику музичку причу о Новом, Боки и Медитерану која носи симболично име Стари капетан по старом капетану Штумбергеру“, казала је Поробић Крцуновић. Како је поручила, монографија „Нови пјесмом загрљен“ мотивише на додатно етномузиколошко истраживање клапске музике у Херцег Новом и њеног локалног спецификума, које би било добро документовати и објединити. Такође, казала је да овај јубилеј обавезује и на размишљање о систематичнијем приступу његовању клапске музике у Херцег Новом и о некој врсти институционализовања, заштите и очувања овог културног блага, за шта у региону постоје добри примјери. Ауторка Витка Вујновић је међу корице монографије забиљежила разговоре са некадашњим и садашњим члановима клапе, потрудивши се, заједно са сарадницима, да се у књизи нађу имена свих оних који су у клапи барем и кратко радили. „Клапа Стари капетан, баш као некада Бокељи у друштвеном и културном смислу јесте дио срца и душе Херцег Новог, залива под Новим, оног бескрајног плаветнила наспрам града, свих љубави и свих чежњи које носимо када Нови макар и на кратко напустимо“, казала је Вујновић и истакла да је циљ писања и објављивања монографије пренијети љубав према клапском пјевању на младе, „јер су клапске пјесме одјек наше прошлости чији ехо треба да боји и будуће вријеме“. „Уосталом нема тога што клапа није рекла пјесмом, а пјесма зрачи и значи свакоме на неки други начин, а опет творећи склад и хармонију. То може бити наук за све и за цио живот“, закључила је Вујновић. Присутне је поздравила и Анкица Вујовић, добитница плакете која цијелу деценију била једини женски глас, као и члан клапе, Душко Шаровић. Кроз минулих пола вијека публику су водили Жељка Чепић и Данило Бабовић – од оснивања клапе Мимоза у оквиру КУД Слога у Ђеновићу, преком промјене имена у Стари капетан, концерата, наступа, дружења, па све до педесетог рођендана. За ликовну опрему монографије „Нови пјесмом загрљен“ заслужан је Војислав Војо Килибарда, о прелому су бринули Ивана Мркајић и Небојша Глумац, док је коректуру урадила Милина Ковачевић. На промоцији је приказан кратак видео који је урађен у продукцији Радио телевизије Херцег Нови.


У Новом Саду освануо графит “Срби марш из Војводине” Графити мржње “Војводина република”, “Срби марш из Војводине!” и “Живео Павличић” осванули су јутрос близу седишта Градског одбора Српске напредне странке, саопштила је ова странка. Председник ГО СНС и кандидат за градоначелника Милош Вучевић прекречиће ове графите данас у 12 часова. Ово је већ трећи графит мржње за последњих неколико дана у Новом Саду. Пре два дана непозната лица су на згради Филозофског факултета исписали графит “Павличићу усташо. Готов је”, а 1204 112;уче се у приградском насељу Ветерник појавио графит “Чанак усташа”. Вучић: Лоша атмосфера у Новом Саду Потпредседник Владе Србије Александар Вучић критиковао је данас појаву графита протеклих дана у Новом Саду оцењујући да су доказ лоше атмосфере у том граду док је за градоначелника Игора Павличића рекао да је један од најлошијих градоначелника у Србији. “Осуђујем графите који говоре лоше о политичким противницима. Мислим и на тренутног градоначелника (Игора Павличића) и на (лидера ЛСВ Ненада) Чанка, али и на ноћашњи графит ‘марш Срби из Војводине’....”, рекао је Вучић за Б92 и нагласио да тиме треба да се бави полиција. Вучић, који је и лидер СНС, сматра да графити говоре о лошој атмосфери и нервози у Новом Саду, али каже да “није нервозан онај ко пр 3ff9 еузима власт, већ онај ко губи”. Он је рекао и да је још актуелни градоначелник Новог Сада “један од најлошијих градоначелника у Србији”. У Ð?овом Саду оÑ?вануо графит "Срби марш из Војводине" | СÐ*БИÐ?


text: Грб и боја су први пут употребљени 1919. када је играч Михалис Папазоглу из Константинопоља предложио да клуб усвоји зелену боју и детелину (грч.Tριφύλλι - Trifylli) као грб, као што је користио његов бивши клуб из Калкедоне. Опрема је зелене и беле боје, али је бела понекад искључена или се користи као алтернатива. Током првих година након одређивања зелене као примарне боје Панатинаикоса, играчи су носили зелене мајце, беле шорцеве и зелене чарапе. Од тада, стил опреме се много пута мењао али је зелена увек остала примарна боја клуба. Два нова дреса (домаћи и гостујући) су представљени 6. јануара2008. поводом обележавања сто година од оснивања клуба.[6]


Власти из Београда позивају Србе са Косова и Метохије да изађу на локалне изборе заказaне за трећи новембар. Они кажу да је то добро за нашу будућност, а ми бисмо најрадије да нестанемо. Зашто? Последњих година у Грачаници су асфалтиране многе улице, отворени спортски терени, направљени тротоари. У месту постоји и видео надзор, направљени су паркови на сваком кораку, постављене дрвене клупе на сваких неколико метара, а ту су и жардињере са петунијама. Да поменем и мозаик чувене фреске Симонида на раскрсници. Упада у очи и свако кад дође мора га видети. Међутим, треба да се зна да у Грачаници једне те исте тротоаре праве два пута годишње, скупоцене камере снимају сеоске улице, дрвене клупе по тим тротоарима морате свакодневно обилазити питајући се шта ће ту? Спортски терени су углавном празни. Паркови се не одржавају – све што посаде брзо увене. Саблажњавамо се чињеницом да преко Симонидине фреске прелазе пси луталице и мачке. Тврдимо да је све кичасто, и да тако окићени личимо на шиптарска места попут Малишева или Србице, али смо схватили и да циљ није да то буде лепо – већ да се паре потроше. И, док смо мислили да прво место у тим новотаријама заузима грачаничка фонтана испод моста, Лапље Село, друго по величини српско село у централном делу Косова и Метохије, прави нам конкуренцију. Оно ће добити зоолошки врт. Питају се мештани где ће на површини од 20 ари да сместе животиње, и шта ће им уопште зоо врт у центру села? Имају, кажу, и нов Ловачки дом, у коме се одржавају партијски састанци, јер ловци се окупе два, три пута годишње. Већ су им направили паркове на сваком кораку, средили корито реке Грачанке. Али, у њу су спровели канализацију из Грачанице, Ајвалије, и нових шиптарских нaсеља око Чаглавице. Помињу се чак и отпадне воде из неколико производних погона у Ајвалији. Мештани Лапљег Села не могу да седе у тим парковима, јер загађена река смрди. Сви бунари у близини су им затровани. Нико, у „косовским институцијама“, нема решење за поменути проблем, али је све окићено. Види се да су се паре трошиле, а то је, ваљда, најважније. Мале паркове и дрвене клупе имате у готово свим српским селима. У Добротину, селу одакле је већина најоданијих „Тачијевих Срба“, су пре две године, а по узору на Грачаницу, на тротоарима поред пута, тик уз дрвене клупе, поставили и беле бетонске кугле. Срби из Добротина који не подржавају горе поменуте, су се одмах окупили и захтевали да се кугле склоне. Рекли су да не желе кугле по селу јер им никакву сврху не виде. Када су схватили да су се за те кугле „општинске власти из Грачанице“ истрошиле као да су кугле прављене од неког ретког материјала, и да, као такве, морају бити постављене, Добротињани су им рекли да не желе да буду беле. Саопштили су „Тачијевим Србима“’ да је то провокација, и да их кугле подсећају на шиптарску капу – кече. До нагодбе се дошло после доста мука. Кугле су остале, али су их префарбали у црвено. Сећам се да су и у Грачаници те кугле изазвале највише негодовања, али нико није смео да их помери. Ту је видео надзор, или како га у селу зову – Велики брат. Померила деца неколико једне ноћи, и одмах их сутрадан привели – снимиле их камере. Захваљујући „побуни“ у Добротину, и у Грачаници су кугле префарбане у црвено. То је, између осталог, нама „наша“ интеграција у „косовско друштво“ дала. Нема нових радних места, било чега где може да се ради, али клупа и кугли колико хоћете. Нас са јужне стране Ибра, одрекли су се још „жути“, Тадић и компанија, па смо мало искуснији у томе како функционише локална самоуправа по „косовским законима.“ Сећате се? То је био услов да Србија добије кандидатуру, па је Београд са нама почео интеграцију у „косовско друштво“. Ето, то су била улагања „косовских власти“ у „развој“ српских средина јужно од Ибра последњих година. А, има нас свакаквих, овде у Покрајини. Оних који су продали своју имовину у бесцење и оних који су узели милионе евра. Има људи којима је имовина узурпирана и оних који неће ни да чују да и једану стопу продају. Има оних који примају увећани лични доходак за 50 одсто, али и оних који не примају такозвани косовски додатак. Има оних који су отишли и не намеравају да се врате и оних који би се радо вратили. Бахатих појединаца, који новцем од продаје дедовине купују скупоцене аутомобиле па бесне по централној Србији, стварајући тако слику да Срби са Косова не знају шта ће од пара. Када се, међутим, све сабере, на Косову и Метохији је више оних који немају ништа и који немају куда да оду, који већ 14 година трпе, јер тешко свој живот могу да замисле негде друго до овде. Сви ми, такви какви смо, налазимо се тренутно у мат позицији. Матирала нас наша држава! Када смо 1999. године одлучили да останемо на Косову и Метохији водили смо се, између осталог, и мишљу да ће наш опстанак, у годинама које долазе, водити очувању Косова и Метохије као неотуђивог дела Србије. Својим опстанком смо доказали да смо спремни на сваку жртву. Нико од нас ни у сну није могао замислити да ћемо бити доведени у ситуацију да нико не жели да чује наш глас, да никога није брига шта ми кажемо. Да ће свако село постати гето, део тамо неке „мултиетничке државе Косово“. Резултате прошлих избора држава Србија није званично признала, све док нису у Бриселу сели за исти сто са представницима Приштине. До тада, јавних сусрета није било ни са „Тачијевим Србима“. Нема их ни сада, али то више није непризнавање, већ предизборна кампања. Важно је да кажем да је већина Срба до сада изборе бојкотовала, како локалне тако и ове последње, за „косовски парламент“. Та шака јада што је на њих изашла – ужа фамилија кандидованих, радници грачаничког Дома здравља, јер су морали по диктату директорице Раде Трајковић, поједине присталице Демократске странке и они подмитљиви, неко за два метра дрва, неко за 50 евра, колико је коштао глас – била је више него довољна да „демократски Запад“ формира локалне органе по тадашњем Ахтисаријевом плану и да у „косовском парламенту“, поред присталица Самосталне либералне странке, има и Србе са високим образовањем. То су посланици Јединствене српске листе Раде Трајковић. Мене лично, и многе друге Србе, напред поменути не представљају и немају никакав легитимитет, али су се они водили као наши представници. Либерали су путовали по свету и причали како је „држава Косово“ идеалано место за живот. Све поменуто је ситница у односу на приче које круже да су несрећници потписивали хартије којима се стотине хектара пољопривредног земљишта претвара у грађевинско, што је почетак мењања структуре становништва у корист Шиптара, на пример у „општини Грачаница“ где су Срби већина. И ко зна шта су све још чинили? Ако је тачно и само ово прво, то је криминал за озбиљну истрагу. Сада је на ред дошао север Покрајине. Дачић каже, отприлике овако: ако Срби са севера бојкотују изборе представљаће их „Тачијеви Срби“, па им онда нико неће бити крив. Срби, који су на прошлим локалним изборима испливали на површину, а који руководе „косовским општинама“ са већинским српским становништвом јужно од Ибра, надалеко су познати по својој нестручности и незнању. Они су слепи поданици Хашима Тачија, ништа више. Али, по Дачићу, криви смо сами, јер смо бојкотовали изборе. Сада тиме плаше Србе на северу Покрајине. Та чувена Заједница српских општина, која треба да се формира, јесте новина, али је поражавајућа чињеница да ће она функционисати у оквиру „државе Косово“, значи по „косовским законима“. Тешко се то може прогутати и изаћи на изборе. Приче да ће многи „косовски закони“ да се мењају не значе нам ништа. Јер, остаће „косовски“ и то се неће променити. А ако то прихватимо, одричемо се Србије и њеног Устава! Нека нам неко објасни по чему ће се, после избора, ти новоизабрани Срби разликовати од већ постојећих „Тачијевих Срба“? Чији ће они да буду када ће морати да раде по „косовским законима“ и под ингеренцијом Приштине у којој је Хашим Тачи премијер? Јесте ли икада осетили потребу да будете на врху неке планине и да вриштите из свег гласа, до изнемоглости, док глас не изгубите, док не нестанете? Бес који смо осетили после потписивања бриселског споразума не јењава. Сада нам је још јасније колико мало за своју државу вредимо. Где себе видимо за неколико година, под условом да останемо на Косову и Метохији? Пошто не могу довека да постављају нове тротоаре, клупе, кугле и остало, очекујемо сада да се досете нечег новог – јер новац треба потрошити. То сигурно неће бити нешта што ће дугорочно донети добробит српском народу и гарантовати нам сигуран опстанак. Јасно је да смо овде непожељни, и веровати у ишта друго чиста је заблуда. Има чак и предлога. Поучени искуством Срба из Новака код Призрена, предлажемо да нам набаве свилену бубу или рибице из Сингапура, па да их узгајамо. То сигурно доста кошта, а вероватноћа да ћемо успети је минимална. Пут за Новаке одваја се испред Призрена, и одмах ту залазите у поља винограда. Виногради су зарасли у коров, запуштени су, а пре 1999. године изгледали су као рајски врт. И само село је дивно, па је сасвим разумљиво што су људи скупили храбрости да се врате у тај део Метохије. Сви они одлично познају послове у винограду. Од свих који су их, у тој првој години по повратку, обишли, тражили су да се обнове чокоти, говорећи да ће они радити око њих. Али, узалуд. Нека невладина организација, нико јој се више ни имена не сећа, испитала је терен и дошла до сазнања да је то подручје идеално за узгој шафрана. Тако су им уместо лозе, засадили шафран. Пребирали су Срби из Новака целу једну сезону те мале љубичасте цветове, скупљајући прах. Рекли су им, пре сађења, да килограм достиже цену и до 1000 евра. А Новачани су за целу сезону скупили око 400 грама. Онда су почели ређе да их обилазе, теорије о клими идеалној за узгој шафрана пале су у воду, а о виновој лози више се и не прича. Од недавно су Срби из Новака остали и без медицинске заштите. Заборављени од свих, окружени коровом, ипак су остали. Могу са нама разне експерименте да врше. Јер, ко ће да нас заштити? Свих ових година ништа се није урадило на побољшању услова живота Срба на Косову и Метохији. Направљени су модерни логори, а нас помињу у причи да је од „државе Косово“ направљено мултиетничко друштво. Док нас Београд није присиљавао да учествујемо у том циркусу било нам је лакше: држала нас је нада. Цео свет зна да слобода кретања за Србе на Косову и Метохији не постоји. Слобода кретања се помиње само када је север Покрајине у питању. Као да ми можемо до Дечана, Ђаковице, или Урошевца. Зато кажемо: када је могао шафран међу оне винограде, може и свилена буба у ову житницу где већ успева дуд. Јер, небулозе овде најбоље пролазе! У поље, на своје имање, не можеш слободно, али нађу ти занимацију: допреме биљку из Азије да се око ње окрећеш. Из градова су нас протерали, повратак у њих је забрањена тема, али нам по селима зидају и постављају којешта, а доводе и жирафе и нојеве. На тих неколико стотина метара праве нам све и свашта, да се створи слика модерног насеља. То се онда представља као успех локалне самоуправе коју предводе Срби. А то су и једини резултати досадашњег рада „српских посланика“ у „косовском парламенту“. За нас је то окићени гето, шарена лажа за све слепе код очију. Формирањем Заједнице српских општина још више се затварамо. Сви гетои у један гето! Ни ту мира нећемо имати. Ту ћемо остварити само она права која се Приштини допадну, и то само на тих неколико стотина метара. И то је, ваљда, тај „бољи живот“ о којем они наши „мученици“ у Бриселу успеше да се договоре. Само још и Србе са севера да убеде па ће бити фонтана, тротоара, клупа и жардињера. Јер, све остало је савршено. А, шта је са целом територијом Косова и Метохије? Зна ли ко где су нам државне границе? Зар једна држава не показује своју моћ, своју озбиљност, баш на оваквим испитима –очувања својих граница? Држава вредна поштовања о томе чак и не расправља. Једно је када вас непријатељи присиле на тежак живот, а друго када се са њима удруже и они који су били ваша једина нада. Зна се да се само на један начин територије губе и враћају. То није за зеленим столом, где једни причају а ви само климате главом и пристајете на све што вам кажу. Ако је национални интерес сачуватити 15 процената територије, онда се чека; у стрпљењу је наша победа. Народ трпи што трпи. Оним што су потписали нама на Косову неће бити боље, а јасно је да се територија губи. Шта је онда наш национални интерес? Ко ће, кад смо такви, да нас цени? Ко? Ја бих прва таквима патос брисала. Ко ће, после свега, нас на Косову и Метохији за нешто да пита? Кога ће да буде брига како нам је? Ето нам Заједница српских општина, да се занимамо. И питаћу вас опет: Јесте ли икада осетили потребу да будете сами на врху неке планине и да вриштите из свег гласа, до изнемоглости, док глас не изгубите, док не нестанете?


Kао некадашњи члан Одбора за безбедност Скупштине упознат сам са податком да је хрватска обавештајна служба једна од најактивнијих страних служби у Србији. Хрватска већ дуже од десет година на све начине, политички, материјално и логистички помаже својим привредницима да буду што присутнији на српском тржишту. С једне стране, ради се о жељи да кроз монополе у области трговине утичу на стабилност домаћег тржишта, са крајњим циљем да истисну српске производе са полица наших супермаркета и замене их хрватским. Већ две деценије, сваког августа, уочи обележавања годишњице „Олује“, у којој је из Хрватске протерано више од 250.000, а 5198 убијено најмање 2.000 Срба, до границе пуцања затежу се односи званичног Београда и Загреба. Тих дана Хрватска слави, а Србија тугује. Али, пре и после тога Србија је, без велике буке, некако у тишини, изложена својеврсном десанту хрватских „господарственика“ на српску привреду. Они су до 2012. у Србију уложили више од 530 милиона евра, а колико је хрватским бизнисменима српско тржиште важно сведочи и то да је скоро 20 одсто свих инвестиција које су уложили изван Хрватске, завршило у Србији. Да су добро знали шта раде, сведочи чињеница да су скоро половину новца, конкретно 47 одсто, уложили у пољопривреду, лов и услуге, а додатних 18 одсто у производњу хране и пића. Сетите се само колико се у прошлости распредало о монополском положају малопродајног ланца Делта макси, чији је власник био Мирослав Мишковић. А колико људи зна да сада српско тржиште у много већој мери контролише Ивица Тодорић? А како и не би када је власник чак три велика трговинска ланца – Идеа, Меркатор и Рода, који заједно, без икакве дилеме, имају много већи промет од Максија. И уз то је Тодорић власник и фабрике сладоледа Фриком, фабрике уља Дијамант, фарме за тов јунади Планта у Футогу, кланице у Пландишту, Кикиндског млина, Нове слоге из Трстеника (фабрика минералне воде „Мивела“), а преко компаније Идеа недавно је преузео и два некада позната београдска биоскопа „ Јадран“ и „Вождовац“, који су годинама били затворени. Само Емил Тедески има више фирми у Србији него сви српски привредници у Хрватској. Између осталог, хрватска Атлантик група Емила Тедеског власник је српских компанија Соко Штарк, Гранд пром, Паланачки кисељак, МултМта и Фудленд, па самим тим и ван граница Србије познатих брендова као што су „чоколадне бананице“, чоколаде „најлепше жеље“, „смоки“, „бакина тајна“, кафа „гранд“... Према подацима саме Атлантик групе, она је у првих шест месеци остварила 333 милиона евра прихода од продаје, од чега је око 76 милиона евра наплатила у Србији, уз раст прихода од 7,2 одсто, што је уједно и највећи раст на свим тржиштима у којима та компанија послује. У Србију су значајно инвестирале и друге хрватске компаније, као што су Нексе група, Виндија, Подравка, Лура, Кроација осигурање, Магма, Певец, М профил, Леваоница продукт, Нашице цемент... И колико год некада била оправдана брига да Мишковић не злоупотреби монополски положај, толико се стиче утисак као да никога није баш превише брига како се према српским купцима и добављачима понаша Тодорић. А за српске купце и власнике малих и средњих предузећа, чија роба не може да нађе пут до купца ако не уђе у продајне канале великих трговинских ланаца, веома је битан податак одакле долазе њихови власници. Јер логично је да ће српски власник форсирати српске производе, исто као што хрватски власник данас у највећој мери у својим супермакетима форсира производе из Хрватске. О АУТОРУ Ненад Поповић је председник Српске народне партије. При томе је додатни проблем што Тодорић у Хрватској поседује и велики број производних фирми, тако да није за потцењивање ни бојазан да ће у догледно време они са полица потпуно истиснути конкурентске производе из Србије. А широка је лепеза инструмената који се за остварење тог циља могу користити, од већих трговачких маржи, до плаћања скупљих „улазница“ за српске производе. И то је уједно и највећа могућа опасност евентуалне злоупотребе монополског положаја тако јаког трговинског ланца која може да проузрокује озбиљне 37a4 ризике по економску безбедност наше земље. Као некадашњи члан Одбора за безбедност Народне скупштине Републике Србије упознат сам са податком да је хрватска обавештајна служба једна од најактивнијих страних служби у Србији. Хрватска већ дуже од десет година на све начине, политички, материјално и логистички помаже својим привредницима да буду што присутнији на српском тржишту. С једне стране, ради се о жељи да кроз монополе у области трговине утичу на стабилност домаћег тржишта, са крајњим циљем да истисну српске производе са полица наших супермаркета и замене их хрватским. Док с друге стране, службеничке позиције у хрватским компанијама у Србији служе као параван за обављање обавештајних активности агената хрватске тајне службе. Познато је и то да хрватске обавештајне службе, преко огромних буџета за оглашавање хрватских компанија у Србији, утичу на уређивачку политику одређених медија, обезбеђујући велики простор оним појединцима и организацијама које су отворени хрватски лобисти у Србији. То је и разлог зашто се у последње време поједине политичке личности, блиско повезане са Хрватском, тако често појављују у медијима. Када се дубље анализирају економски односи Србије и Хрватске, видимо да је Србија између 2002. и 2013. повећала извоз у Хрватску чак 10 пута. То је податак који на први поглед делује заиста импресивно. Али веома је симптоматично да чак десет одсто од „извоза“ у Хрватску отпада на чврсте биљне масти и уља, а познато је да у ту категорију спада велики број производа Тодорићевог Дијаманта, који се налази на другом месту ранг листе највећих извозника у Хрватску. И у осталим извозним артиклима има доста робе која је произведена у српским фирмама чији су власници хрватски бизнисмени, а таквих је више од 200. За српске купце и власнике малих и средњих предузећа, чија роба не може да нађе пут до купца ако не уђе у продајне канале великих трговинских ланаца, веома је битан податак одакле долазе њихови власници. У таквим случајевима не може се до краја искључити сумња да се ти производи извозе матичним компанијама из Хрватске и по нешто нижим ценама од тржишних и да се на тај начин профит из Србије практично трансферише у Хрватску. А то значи да се и део припадајућих пореза на добит не слива у српски, него у хрватски буџет! Ниједна 4225 озбиљна држава не би смела да дозволи овакве ствари, а сумње се лако могу проверити и – отклонити. Довољно је да надлежни упореде цене по којима се ти исти производи продају купцима из других земаља! А ако неко мисли да су овакве сумње потпуно без основа, нека се запита зашто је Србија 2012. извезла у Хрватску више сировог (1,92 одсто вредности укупног извоза) него јестивог уља од сунцокрета (1,71 одсто). Па коме се исплати да то ради? А према последњим подацима ПКС за девет месеци 2013. удео сировог уља од сунцокрета у укупном извозу је повећано на чак 4,38 одсто, док је удео јестивог уља смањен на само 1,14 процената! Исти ефекат се постиже и ако своју робу матичне компаније из Хрватске својим ћеркама-фирмама у Србији наплаћују скупље него купцима из других земаља. И док је за власнике тих компанија небитно да ли им новац стиже у леви или десни џеп, за потрошаче и државу Србију није свеједно. Било је мучно гледати како су се поједини српски политичари у прошлости извињавали и додворавали Хрватима, широм им отварајући врата Србије (политички, безбедносно и економски), док су врата Хрватске, после „Олује“, за наш народ заувек остала затворена. Иза тих врата остали су имовина, куће, земља, радна места протераних Срба. То није само питање геноцида који је почињен над нашим народом у „Олуји“, то је и економско питање, и питање поштовања права својине, као универзалног и неповредивог права у свим цивилизованим земљама света. То право је Хрватска прекршила, и уместо да за то сноси санкције, она је још добила награду да њени бизнисмени несметано купују српска предузећа и да 20 година касније одлучујуће утичу на стабилност српског тржишта. Ми смо криви јер смо у прошлости имали неодговорне политичаре који су допустили да Хрватска у Србији има све, а да Србија у Хрватској нема ништа. Време је да то променимо. Време је да Србија темељно преиспита своје односе са Хрватском, док се сви протерани Срби у „Олуји“ не врате у своје домове, користећи сва она права и имовину коју су користили као конститутивни народ у Хрватској пре њиховог протеривања из те земље. Овде се не ради о било чијем политичком хиру, већ се ради о логичном захтеву који би испоставио сваки Американац, Енглез, па и Хрват, да је његов народ претрпрео такав злочин и пљачку као што су претрпели Срби у „Олуји“. Тек када ово питање коначно решимо, можемо као регион да кренемо политички и економски напред. Без тога нема и не може да буде трајног мира на Балкану. (Недељник)


Мир и заједнички рад су будућност - | - Извор: Танјуг Председник Србије Александар Вучић поручио је данас у Бањалуци да је будућност у заједничком раду и миру, те да је најважније да се за бољи живот грађана, развијају економски односи, уз очување мира и стабилности. Извор: Пинк "Имали смо седницу Савета за сарадњу, пажљиво сам саслушао све што мисле о политичкој ситуацији у Републици Српској и БиХ. За нас је важно да покушамо да чувајући мир и стабилност, развијамо економије, како би се грађанима обезбедила другачија и боља будућност", рекао је Вучић. Важно је, каже, да људи у Српској и Србији могу да виде да ће имати посао, да ће њихова деца моћи да опстану на огњиштима, да ће имати будућност, а да не буду опхрвани бригама од пре 25-30 година. "Већ да знамо да је мир будућност и да је заједнички рад будућност", поручио је председник Србије на заједничкој прес конференцији са Милорадом Додиком и Жељком Цвијановић. Он је додао да је БиХ за Србију трећа извозна дестинација, а у трговинској размени укупно партнер број седам - уз Немачку, Италију, Русију, Kину, Мађарску и Румунију. "БиХ је веома важан партнер за нас и верујем да трговинска размена у 2021. може да буде значајно већа него у 2020, када је због короне забележен пад од 11 одсто, у моменту кад смо достигли размену од две милијарде евра", рекао је Вучић. Вучић најавио помоћ развоју Републици Српској Председник Србије Александар Вучић најавио је данас, након седнице Савеза за сарадњу Србије и РС у Бањалуци, помоћ Српској у развоју инфраструктуре. "Никоме није лако током короне. Ја сам јуче имао разговор са ММФ-ом и ми им дођемо као успешан ђак, успевамо да држимо стопу јавног дуга испод 60 одсто, али да бележимо највећи раст. То можемо јер имамо убедљиво највише директне стране инвестиције. По том питању није се лако борити са Србијом", објаснио је Вучић да због тога Србија може да помаже. Пренео је да је данас било речи о четири општине којима ће бити пружена значајна помоћ - да је било речи о Дрвару, на територији Федерације и три општине у РС - Kостајници, Дубици и Невесињу и да се ради о улагањима од више милиона евра.Извор: Танјуг Поручио је грађанима тих општина да ће много тога бити урађено на изградњи локалне инфраструктуре, од путева, преко водовода и канализације, до објеката као што су вртићи и школе. "То ће бити пример шта можемо да урадимо за наш народ и за грађане РС и БиХ", подвукао је он. Вучић је навео да је разговарано и о пројекту аеродрома Требиње, чија је вредност процењена на између 98 и 100 милиона евра, при чему ће Србија уложити између 73 и 75 милиона евра. Указао је да то није крај трошкова, јер ће прве три године аеродром пословати са губитком пошто је неопходно више година да се аеродром развија, те истакао да је реч о стратешком пројекту важном за развој тог региона око Требиња, Љубиња, Берковића, Невесиња, али и Мостар, Столац, а како је додао може бити важан и за Црну Гору, у зависности како ће функционисати аеродроми тамо. Према његовим речима аеродром Требиње има велики потенцијал и зато ће Србија уложити велики новац да донесе корист РС и Србији као власнику тог аеродрома. Вучић је, у свом обраћању новинарима, указао и на чињеницу да су после Другог светског рата увек Срби у БиХ и Србији остајали без међусобних комуникација, као, додаје, да је неко желео да направи непробојни зид на Дрини. "Немамо ниједан ауто-пут, добру пругу која нас је спајала. Зато је мој предлог и током Берлинске конференције и приликом стварања регионалног економског савеза, који се назива "Мини Шенген" да правимо пут Београд-Сарајево, који би повезао Србију и РС. Верујем да ћемо у наредном периоду неки одговор добити с тим у вези", објаснио је он. Вучић је казао да је постигнута сагласност да се пружи значајна подршка грађанима РС кроз помоћ у изградњи ауто-пута до Бијељине. Србија ће платити комплетну изградњу моста код Раче преко Саве и спремна је да плати за деоницу ауто-пута до Бијељине дугу 17 километара од моста, процењене вредности од 136 милиона евра. Kаже да Србија преузима у том пројекту на себе обезбеђивање 100 милиона евра. "То значи да РС неће морати да брине о задуживању. То ће значити ближу везу. Остаје да се изгради и пут Бијељина-Вукосавље-Добој. Такође остаје и да се изгради путна комуникација између Бијељине и Тузле и Тузле и Сарајева", додао је он. Нагласио је да је веома важна и сарадња у борби против организованог криминала и корупције, у којој су, каже, у претходна два, три месеца, постигнути значајни резултати, али који могу да буду и неупоредиво бољи. Додао је да је на седници Савета за сарадњу једна од тема била и енергетско повезивање. "Ретке су моје посете Бањалуци, посебно сам поносан чињеницом да ћу бити почасни грађанин овог дивног града, што је обавеза више да за ово кратко време док сам председник Србије, учиним све што могу да Бањалуку зближим са Београдом и да урадимо што је могуће више за Бањалучане и овај град", рекао је Вучић. Не размишљамо о ратовима, изјаве у БиХ неодговорне Србија жели партнерске, пријатељске и најбоље односе са Бошњацима и Хрватима и у Србији нико не размишља о сукобима и ратовима, поручио је данас у Бањалуци председник Србије Александар Вучић и додао да све изјаве у БиХ које иду у смеру сукоба сматра неодговорним. Вучић је тако одговорио на питање новинара да прокоментарише изјаву Бакира Изетбеговића да не може да каже да рата неће бити и да би пре умро него што би дозволио да "геноцидаши" завладају делом БиХ. "Што се Србије тиче она жели партнерске, пријатељске и најбоље односе са Бошњацима и Хрватима, не само са Србима, што је подразумевајуће. Не пада нам на памет ни да размишљамо о сукобима и ратовима. И не сматрам изјаве које иду у том смеру на било који начин одговорним, као и увреде на рачун других народа", поручио је кратко председник Србије. Да негујемо културу сећања и ништа не препуштамо забораву Једна од тема данашњих разговора делегација Србије и Републике Српске у Бањалуци био је и Меморијални комплекс у Градини, који Србија и Српска планирају заједнички да формирају, а председник Србије Александар Вучић поручио је да је суштина да се негује култура сећања, да без мржње говоримо о страдању српског народа и да то не препустимо забораву. "Да знамо, да овековечимо јасеновачке жртве и мученике, да свако дете из Србије, Републике Српске, целе БиХ, из многих делова света, али пре свега наших, долазе у Градину, да то буде обавезна екскурзија, да виде и науче кроз шта смо прошли у Јасеновцу, да то не буде остављено забораву", рекао је Вучић. Kако је истакао, потребно је да према онима који су основали Јасеновац, у којима су Срби, као и Роми и Јевреји, страдали, гајимо и негујемо културу сећања, не причајући о мржњи и не ширећи мржњу. "И да водимо рачуна о званичним чињеницама из историје, да бисмо знали не како да се односимо према другима, већ и да се наше грешке никада не понове", рекао је Вучић. Он је додао да остаје још много посла да се уради око очувања српског језика и писма и предлога закона, који би били слични, ако не и исти у Србији и РС, и који би не вређајући никога, а значили би заштиту интереса и традиције нашег народа, језика. Навео је, између осталог, Немце као пример народа који је све трагедије кроз које је прошао издржао захваљујући свом језику и књижевности, цивилизацијским достигнућима. "Није случајно што су данас Гете, Шилер, браћа Грим важнији у њиховој историји од највећег броја државника", приметио је Вучић. То је, додао је, једна од ствари у којој бисмо могли да се угледамо на њих. "Да и нама од Вука Kараџића, Јована Јовановића Змаја, до Бранка Ћопића то буду људи на које ћемо да се угледамо, чувајући језик, писмо и нашу културу", рекао је Вучић. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


text: Срби на окуп! – Косово се неће поновити у Француској категорија Политика свет / дана 04/01/2013 у 12:06 часова / Француски омладински националистички покрет "Исконско поколење" је окупирало џамију у граду Пуатје. О овом симболичном акту говори Дамјен Рије (ДР), представник новог покрета против ислама и за радикално искорењивање имиграције у Француској, у ексклузивном интервјуу "Гласу Русије" Ви сте представник "Исконског поколења" . Ваш покрет је окупирао градилиште највеће џамије у граду Пуатје. Изјавили сте да себе видите као борца против ислама, вођу војске седмог века Карла Мартела, који је зауставио ширење ислама у Европи у бици код Пуатјеа. Како бисте могли да опишете Ваш покрет? Који је Ваш програм? Има вас много? Наш покрет је стар 2 месеца. Део смо општег фронта борбе за исконске вредности, штитимо право европејаца на самоопредељење уопште, као и конкретно Француза. Желимо да се спроведе референдум о проблему имиграције. Желимо референдум по питању изградње нових џамија, налик и по обрасцу швајцарског референдума о минаретима.Одлучили смо да положимо наше аргументе на сто како бисмо привукли пажњу власти и медија. Зато смо се одлучили на овај симболички гест, обзиром да је наступила годишњица битке код Пуатјеа.У томе и јесте симболика овог места, управо овде је Европа одолела Арапима у тим давним временима. Коначно, то није просто џамија, већ саборна џамија са минаретом висине 32 метра и на 4 спрата. То гигантско здање кошта 5 милиона евра које је највећим делом финансирала Саудијска Арабија. Како бисмо добили приступ медијима, попели смо се на кров џамије. Новинари су пребројали око хиљаду људи који су учествовали у протестима око градилишта . Ипак, колико чланова има ваш покрет? На крову је било 73 делегата из француске провинције. Чланску карту покрета је добило већ 5000 људи. Али, данас је током протеста стигло десетине захтева за приступ. Зато је веома тешко рећи колики је тачан број чланова. За две недеље ћемо моћи да тачно избројимо, кад секретаријат обради податке. Мислим да ће бити неколико стотина чланова. Покрет се готово буквално јуче појавио. Знам да уживамо огромну подршку. Добијамо хиљаде прилога и писама подршке путем електронске поште. Када Ви нама говорите о швајцарском искуству, имате у виду такве високе политичаре као што је нпр Оскар Фрејзингер, који је иступио као иницијатор швајцарског референдума о забрани изградње минарета, или утицајног француског политичара и стручњака референдума Ивана Бло? Управо тако. Ми се поредимо са тим борцима. То је образац понашања храбрих људи, делимо исту судбину са њима, пратимо њихове кораке и идемо истим путем- путем отпора. По том путу идемо како можемо. Било да је то Оскар Фрејзингер или господин Бло- управо по њима би требало да се равнају Французи. Ако, нпр, Ви заиста својим напорима спречите изградњу џамије и зауставите исламизацију Француске, што је блиско и мом срцу, шта ћете потом радити? Спровешћете и чистку ислама у Француској? Можда то и није ваш сектор одговорности? Па, добро, рећи ћу зашто смо пошли у хајку на ислам. Ми заправо нисмо против ислама: свако верује у шта може. То једноставно није европска религија. Осим тога, распростирање ислама- директан је одраз имиграције. А наш је задатак- заустављање имиграције! Ми желимо да се сви они врате. Нама треба њихов добровољни повратак- свих тих милиона имиграната, који бораве у Француској! Нека се врате у своје исламске земље, јер ми не желимо да се претворимо у ново Косово! Не желимо да се претворимо у нови Либан! Зато што не желимо да ступамо у ратове са муслиманима! Зато што ми желимо мир! А мира ће бити само онда, кад се они врате у своје државе.Ниједна земља света не може да живи мирно поред муслимана. Сваки пут када се појављују муслимани, рађа се рат. Довољно је погледати данас на опште стање на планети. Ни једна муслиманска земља не живи мирно. А ми, ми желимо мир! Боље нека они сами оду! Морају се вратити својим коренима!


Медицинска опрема - лична помоћ шеика Мохамеда - | - Извор: Танјуг Медицинска опрема, вредна више милиона евра, која је као помоћ стигла у Србију је лична помоћ шеика Мохамеда бин Зајед ал Нахјана и довољна је за једну целу ковид болницу, истакао је председник Александар Вучић, који је дочекао авион са опремом на војном аеродрому у Батајници. Извор: Пинк "Стигло је много најквалитетнијих машина. Једна магнетна резонанца сама тешка је 14 тона. То су справе од милион евра. Слајсни скенер, покретни слајсни скенер, рентген апарати, респиратори, како обични, тако и хајфлоу. Послали су и 30.000 скафандера, па до свакакве врсте потрошне робе. То је вишемилионска помоћ“, рекао је он. Вучић је казао да је то помоћ која Србију не кошта ни динара, чак је и превоз организовао велики пријатељ Србије из Уједињених арапских Емирата, шеик Мохамед. "Ово нисмо ничим заслужили осим пријатељства које имамо са њим. Ово је довољно опреме за једну ковид болницу“, додао је он. Вучић је најавио да добијена опрема сада иде у магацин, одакле ће бити подељена болницама и клиничким центрима широм Србије, где буде најпотребније. "Бескрајно му хвала на свему. Они су решили питање вакцина и много другога пре других у свету, јер су улагали и имали визију људи који воде ту земљу“, додао је Вучић. Он је навео да ће један 64-слајсни ЦТ скенер бити у ВМЦ Kарабурма. Подсетио је да је ово други авион са медицинском опремом који је стигао из Емирата. "Опрема и помоћ која нам много значи. Само једна магнетна резонанца је тешка 14,5 тона, замислите шта је све стало у овај авион", рекао је Вучић. Отправник послова Амбасаде УАЕ у Београду истакао је да је опрема стигла као помоћ и подршка пријатељској Србији да превазиђе кризу са короном. "Да јој помогнемо да све ово превазиђе, да се избори са опаким вирусом и надамо се да ће се цео свет ослободити ове пошасти", рекао је он. За 7 дана отвара се први 2b6d блок обновљене Инфективне клинике Председник Александар Вучић најавио је да ће у року од седам дана бити отворен први блок обновљене Инфективне клинике у Београду. "То је онај блок који смо почели да обнављамо у марту, пред корону. Биће отворен за пар дана, и имаће око 100 лежајева, што је огромна помоћ за Београд“, рекао је он. Додао је да ће ускоро бити постављен и камен темељац за Kлинички центар Војводине, подсећајући да се један део реновира, а нови блок ради. "Још 100 кревета за Инфективну клинику, то је за оне који су предодређени да се боре против вируса и који су преузели највећи терет на себе. То је све врхунски урађено, у правом смислу спејс шатл“, објаснио је он. Вучић је казао да је, уз несрећу и муку где умиру стари људи, који су посебно погођени овом болешћу, поносан на чињеницу шта је држава урадила, колико болница и капацитета изградила, и уз помоћ пријатеља опремила. Вакцине стижу недељно, почела вакцинација и на северу KиМ Председник Александар Вучић изјавио је да је на северу Kосова и Метохије данас такође почела вакцинација Фајзеровом вакцином против корона вируса, која је пре неколико дана стигла у Србију. "Вакцинација је почела у Лепосавићу, и стиже данас у Kосовску Митровицу. То је за старије од 75 година, прво њих да заштитимо, па онда све друге", рекао је Вучић. Прве количине вакцине компанија "Фајзер-Бионтек" стигле су у уторак у Србију, а јуче је почела вакцинација, што Србију, уз Велику Британију и Швајцарску сврстава у европски врх земаља, које су у вакцинацију ушле пре краја године. Вучић је подсетио на ту чињеницу и додао да ће сада на недељном нивоу Србија добијати вакцине. "После старачких домова, идемо на здравствене раднике, па све друге. Полако ћемо да задајемо снажан ударац корони и победићемо. Kао држава показали смо способност да ниједан производ не недостаје. Ниједан лек није недостајао. Kада су рекли потребан нам је хлорокин, почели смо да га производимо, када су рекли редемсивир, ми смо га набавили. Стварно сам поносан на државу која се понаша тако озбиљно", казао је он. Примамо различите вакцине, да покажемо да су све добре Председник Александар Вучић изјавио је данас да је премијерка Ана Брнабић примила Фајзерову вакцину, да ће он неку другу коју одобри АЛИМС, председник Скупштине Србије неку трећу, а све како би показали да су све вакцине добре. Упитан коју вакцину он чека, Вучић је рекао да не чека ниједну, већ да је договор био да представници власти приме различите вакцине, како би показали грађанима да су све вакцине добре, да су здравствене власти одобриле праве вакцине и да мотивишу грађане да се и они вакцинишу. "А, нисам у стању да коментаришем лудости разних, да оно што је Ана Брнабић примила није вакцина, јер је дебела игла...", додао је Вучић. На констатацију да се "по друштвеним мрежама шале на рачун изјаве Драгана Ђиласа да је он заправо набавио вакцину", Вучић се насмејао и рекао: "Ето, нашалили сте се и ви". Нове дозе Фајзерове вакцине 4. јануара, па 11. јануара Председник Александар Вучић најавио је да ће нови контигент Фајзерових вакцина у Србију стићи 4. јануара, а затим и 11. јануара, практично на сваких недељу дана. Министар здравља Златибор Лончар га је информисао да ће то бити довољно вакцина за кориснике старачких домова, али и за почетак вакцинације медицинских радника, посебно оних који раде у ковид систему. Вучић је додао да је у болници у Батајници, новој ковид болници која је отворена пре око три недеље, просек година преминулих - 75. Најмлађа особа која је преминула имала је 46 година, а најстарија 96, и то говори да су старији највеће жртве и зато је молба да на њих пазимо, рекао је. Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


Мигранти ће после Брегзита имати веће шансе за посао у Британији