Bogoslovija Svetog Jovana Zlatoustog u Kragujevcu, Ненад Ристовић, Епископ Сава Вуковић и српско црквено појање Поју Богу мојему дондеже јесм (Пс. 103/104:33) Једна од личности које су својим животом и радом обележиле историју Српске православне цркве у другој половини XX столећа био је др Сава Вуковић (Сента, 1930 – Београд, 2001), епископ шумадијски (раније викарни епископ моравички па епископ источноамерички и канадски), дописни члан САНУ и стални члан Матице српске. Епископ Сава је био оличење најбољег и најлепшег у нашој Цркви у готово свим областима њеног постојања и деловања – богослужењу, проповеди, пасторалу, организацији, дипломатији, науци, културној и каритативној мисији. Свеколика постигнућа епископа Саве темељила су се на томе што је он целог себе уградио у Цркву – све своје таленте, а многима је био обдарен, и доследно Јеванђељу (Мт. 25:14–30), којим је и за које је живео, ниједан није закопао, већ их вишестуко умножио. Између осталих, овај врсни јерарх, духовни и научни ауторитет, велики естета и штедри мецена, поседовао је и музички таленат. Захваљујући њему, као и томе како га је складно спајао с другим својим даровима, знањима и интересовањима, он је, без претеривања се може рећи, деценијама давао тон у Српској православној цркви на плану црквеног појања, а и црквене музике уопште. Био сам један од познавалаца и сарадника епископа Саве Вуковића, штавише један од оних који су духовно стасали под његовим окриљем, а управо овај музички аспект његове многостране личности био је оно што ме је прво импресионирало код њега и што ме је везивало за њега до краја његовог живота. Стога ће овај осврт на епископа Саву као изузетног зналца српског црквеног појања и као великог борца за очување овог блага српске културе бити заснован на мом вишегодишњем боравку у његовој близини, пре свега на његовим незаборавним богослужењима, као и на многобројним разговорима с њим на тему црквеног појања. Ради оних који нису имали среће да упознају овог великана покушаћу да дам што потпунију слику његових прегнућа у области српског црквеног појања и уједно објасним контекст без кога се не може разумети ни овај ни билокоји пример осведоченог појачког умећа. Епископ Сава је био музички самоук – његово познавање музичке теорије било је на нивоу општег образовања – али је он без обзира на то, као и многи други прегаоци у нашој Цркви без формалне музичке спреме, али са пуно дара, учинио много на пољу српског црквеног појања. Уосталом, мало је таквих посленика у повести Српске православне цркве који су били музички образовани, као што су били епископ Владимир Боберић, митрополит др Дамаскин Грданички или протојереј-ставрофор Бранко Цвејић. Историја српског црквеног појања саткана је превасходно од доприноса људи сличних епископу Сави – који су поседовали безграничну љубав према слављењу Бога кроз богослужбену песму и који су са одушевљењем, које им је давало снагу за велики труд савладавања непрегледне материје црквеног појања, успели да се истакну као компетентни зналци, интерпретатори и промотери ове својеврсне музичке традиције нашег народа. Владика је припадао оној данас све мањој групи српских архијереја који и воле и знају да поју, какви су у његово време још били Никанор Иличић, епископ бачки, или Хризостом Војиновић, епископ браничевски, или Милутин Стојадиновић, епископ тимочки, или Павле Стојчевић, епископ рашко-призренски потом патријарх српски. Али за разлику од ових, епископ Сава је био једини архијереј у тадашњем српском епископату са највишим академским звањем из области литургике – докторирао је са дисертацијом о типику архиепископа српског Никодима код великог ерудите професора др Лазара Мирковића и једно време је предавао литургику на Богословском факултету у Београду (1961–67). Таквог међу српским архијерејима није било раније, а нема ни сада, што је поражавајућа чињеница која много објашњава у погледу литургијске кризе која, то свако иоле упућен може приметити, тренутно постоји у Српској православној цркви. Црквено појање је интегрални, и то један од најважнијих аспеката литургијског живота Цркве. Епископ Сава је као мало који српски јерарх свога времена поседовао, неговао и ширио литургијску културу – у чијој је директној функцији црквено појање. Пре свега он је био ненадмашан познавалац православне химнографије за коју је волео да истакне да је теологија у малом. Ми који смо имали прилике да га посматрамо из певнице док из трона на солеји прати богослужење у крагујевачком саборном храму били смо сведоци како он непогрешиво напамет заједно са нама пева и химнографске текстове који нису тако чести на богослужењу да би се знали напамет. Ванредан увид у химнографску литературу омогућио му је да зналачки приступа појању богослужбених песама, не само оних које треба „искројити“, већ и оних које су стандардизоване, у којима је исправљао нека лоша решења. На пример, у божићној стихири „Веселисја Јерусалиме“ уобичајену поделу фраза „младенец бо раждајетсја | от њеја всесовершениј Бог“ кориговао је у теолошки и филолошки једино исправно „младенец бо раждајетсја от њеја | всесовершениј Бог“. По овој истанчаности у третману химнографског текста у појању – која је за епископа Саву била подразумевајућа ствар у православном богослужењу, јер је оно, по речима химнографа, „словесна служба“ – са њим се може поредити само патријарх Павле (с тим што, за разлику од овог, Владика није западао у екстремизам измена по сваку цену, поготово не уобичајене акцентуације). Префињена појачка и уопште литургијска култура епископа Саве није била само академског порекла. Она је имала дубоко утемељење у његовој личности и у амбијенту у коме је духовно стасао. Са одличним слухом и лепим гласом, од малена привржен богослужењу и рођен у средини са још врло живим наслеђем Карловачке митрополије, посебице у погледу уређености богослужбеног живота, епископ Сава је имао богомдане предуслове да се развије у сјајног зналца црквеног појања. Као дете Светозар Вуковић (како је било световно име епископа Саве) редовно је присуствовао и јутарњем и вечерњем богослужењу, која су у његовом родном месту свакодневно вршена, будући да је парохијски храм у Сенти имао сталног плаћеног појца. Он је био прави узор појца-лаика, како по своме знању појања и типика, тако и по своме поштовању богослужбенога реда и поретка. Увек је долазио довољно пре богослужења да погледа типик и прочита и проучи текстове који ће се певати, превасходно оне који се имају кројити. Богослужења су обављана „чинообразно“, дакле у складу са свечаношћу чина и дана, а свагда без икакве журбе, са пуном усредсређеношћу на реч и мелодију молитве. Колика је пажња поклањана сваком детаљу у вршењу богослужења у храму у коме је епископ Сава започео своје бављење појањем најбоље се види из податка да је и оглашавање звона, које је типиком предвиђено током појања одређених песама, било у секунд синхронизовано са певницом на следећи начин. Од певнице до звоника био је спроведен један канап на чијем је крају било мало звоно; на завршетку онога што претходи песми током које треба да се огласе звона појац би повлачењем овога канапа тим малим звоном дао сигнал црквењаку који је чекао у звонику и он би започео звоњење истовремено са песмом коју оно треба да прати; исто тако, док је завршавао појање песме током које се звони, појац је давао сигнал за престанак звоњења и црквењак би престао с њим тачно када би се завршавало појање које звоњење треба да прати. Сента није била изузетак у овако беспрекорној богослужбеној пракси; таква је била ситуација у целој Епархији бачкој у то време, под управом великог јерарха др Иринеја Ћирића, врхунског познаваоца историје црквене музике и химнографије и до данас најстручнијег преводиоца богослужбених текстова. Епископ Иринеј Ћирић је чак на молбу патријарха Гаврила служио једну литургију са својим свештеницима, ђаконима и чтечевима у капели Патријаршијског двора у Београду како би други архијереји могли да се науче „благољепију“ на прворазредном примеру. Импресије које је Владика понео са литургија које је овај епископ служио приликом посета Сенти трајно ће одредити његове ставове и манире у погледу богослужења. Духовно стасао у атмосфери оваквог богослужбеног реда епископ Сава је постао врло осетљив на богослужбену дисциплину и естетику. Није толерисао неодговорност и импровизацију у појању и богослужењу уопште, при томе се позивајући на следеће речи једне црквене песме: „Када стојимо у храму, ми као да стојимо на самим небесима“. У то време у пречанским крајевим знање појања није било нешто ексклузивно; цела „женска црква“ у Сенти певушила је заједно с појцем, напамет, тј. без икаквог текста испред себе, све песме, укључујући и оне великог појања – примера ради, на свакој литургији први антифон „Благослови, душе моја“ певао се по напеву великог појања. На недељним и празничним богослужењима уз сталног појца било је много других цивила који су му се прикључивали за певницом и појали све редом, штавише надметали се међу собом у познавању појачког репертоара. Ти људи су не рачунајући ни на какву материјалну добит, штавише о свом трошку, учили појање од других појаца или локалног пароха, и по десетак година – јер се учило на традиционални, усмени начин, слушањем и понављањем. Владика је не без разлога истицао ту раширеност појања међу верницима и постојање појаца-цивила на подручјима наше Цркве која су била у саставу Карловачке митрополије; то је за њега био позитиван пример из наше прошлости који треба следити и данас, као што га је и он следио, указујући на то да је лепо богослужење најбоља школа побожности. Епископ Сава је по стилу свога појања, а и по својим манирима у архијерејској служби, био последњи одблесак Карловачке митрополије, која се истицала високом црквеношћу верника и која је у културној оријентацији хармонично спајала национално и интернационално, предањско и модерно. Владика је, на основу свога искуства, сматрао певницу главном школом појања, односно сматрао је да још пре него што почне да савладава појање на уобичајени начин, учењем ван храма од других зналаца појања, будући појац треба да што чешће, по могућности свакодневно, долази за певницу током богослужења. Тим пре што се за певницом на један природан начин улази у целокупну комплексну појачку материју, која није само музика, већ и типик и уопште сналажење у примени појачког знања, јер појање је примењена музика. Стога је он користио све расположиве могућности за појачку праксу на богослужењу, па пошто је вечерње богослужење у суседном Новом Кнежевцу почињало сат времена касније него у Сенти, он је са једног богослужења брзо, бициклом, одлазио на друго, „да утврди градиво“. На овај начин могао је да упореди како је „искројио“ неку песму појац у једном и у другом храму. Такво исто упоређивање индивидуалних приступа у појању епископ Сава је примењивао и као студент Богословског факултета у Београду слушајући најпре у Саборном храму чувеног појца Ису Секулића, па потом у Храму Св. Александра Невског свога професора појања проту Бранка Цвејића. Епископ Сава је био „сладокусац“ у појању – када би чуо посебно лепу варијанту неке песме, гледао је да је научи. Као студент Богословског факултета у Београду користио је магнетофон, тада најновији аудио-технички изум, и снимао појање у београдском саборном храму митрополита Дамаскина Грданичког, ученика Стевана Мокрањца, мелографа и композитора, аутора музиколошких радова о црквеном појању. Када је постао епископ, на исти начин је снимао митрополита Дамаскина када је овај демонстрирао своје записе црквеног појања на српском сабраћи архијерејима у Патријаршијском двору. Нажалост, ти историјски драгоцени снимци још за Владичиног живота су изгубљени. Владика је помињао као интересантан пример лепог „украјања“ варијанту катавасије Цветне недеље коју је чуо од патријарха Германа и жалио је што није успео да је научи или бар звучно забележи. Ентузијазам епископа Саве да се потпуно оспособи за сваку ситуацију за певницом био је толики да је у дечачким и младићким годинама свога овладавања црквеним појањем имао обичај да примењује следећу вежбу у циљу успешног „кројења“ – највишег нивоа појачког умећа. Како би лакше ушао у дух једног гласа, певао је све што се у Зборнику црквених песама налази у једном гласу, односно напеву, тако што би почињао од општепознатих песама (из Осмогласника и утврђених песама празничног појања) па ишао ка онима које треба кројити; тако би постепено, све више улазећи у глас преко песама које добро зна, успешно прелазио на кројење. Ова вежба би знала да траје и по неколико сати. Невероватна преданост у учењу појања коју је епископ Сава показивао у детињству није га напуштала ни када је дошао на школовање у Богословију Светог Саве, иако је тада већ био увелико добар појац, штавише као најбољи појац у својој генерацији „држао је певницу“ и школским друговима, као и касније колегама на Богословском факултету, помагао је у учењу појања. Будући да је Богословија тада била смештена у Манастиру Раковици, учешће на богослужењима током богословских дана омогућило му је да упозна неке нове богослужбене песме својствене манастирском богослужењу, а навикавао се и на бржи темпо појања који се практиковао у Србији. (То, наравно, није било ни изблиза тако брзо, готово хистерично појање, какво се чује данас у свим нашим храмовима.) Као што је и у свему другом имао осећај за меру и склад, тако је и у темпу којим се поји избегавао крајности. Типично пречанско појање Лазаре Лере, које је забележено на најстаријим грамофонским плочама српског црквеног појања између два светска рата, за њега је било преспоро. Црквеном појању примерен темпо за њега је био одређен пре свега брзином која не доводи у питање разумљивост химнографског текста. За постизање разумљивости потребна је, наравно, и савршена дикција којом се Владичино појање управо и одликовало, а то је додатно богатила природна импостираност његовог гласа светлог тона и отворених вокала (природних у говору пречанских крајева). Највиши ниво појачке интерпретације који је досезао епископ Сава јесте у фразирању, осећају врхунског уметника за промене у темпу и динамици и афектацију у изразу у виду реторских наглашавања и психолошких пауза, али никад не прелазећи у неукусни маниризам. На уобличење упечатљивог стила појања епископа Саве благотворно је утицало школовање у Београду јер му је омогућило ширење музичке културе. Он је студентске дане у престоници користио за одласке на концерте уметничке музике тако да је постао одличан познавалац домаће и светске, духовне и световне музике у редовима српских црквених великодостојника. (О овој страни Владичине многостране личности сведочи репрезентативна збирка плоча уметничке музике коју је сакупио, али и то да је после концерата знао да диригенту и извођачима изнесе врло умесне опаске о композицијама и извођењу.) Друго Владичино искуство значајно за ширење његових видика у области црквене музике и развијање вокалних квалитета његовог црквеног појања било је певање у црквеним хоровима. Певао је у хору Богословског факултета који је водио прота Бранко Цвејић, сјајан музички педагог, диригент, мелограф и композитор. Владика се са пијететом сећао овог свог професора пуног елана који је преминуо диригујући „Оче наш“ у возу, на путу за Манастир Врдник, где је хор студената под његовим вођством требало да пева на видовданској литургији. Владика је такође певао у Катедралном октету, мушком хору при саборном београдском храму који је основан педесетих година прошлог столећа на подстицај епископа Хризостома Војиновића како би се увеличала бденија у патријарашкој катедрали и тако бар у њој остварила својевремена жеља патријарха Варнаве да се у нашој Цркви као код Руса целокупно богослужење поје хорски. У време када је Владика био члан, овај хор је водио професор Богословског факултета др Милош Ердељан, који је поред учености био познат и као велики кантоман. Он је за овај хор начинио и обраде певничког појања које дотле нису постојале у српској црквеној музици, а богослужења на којима је тада појао овај хор била су на таквом музичком нивоу да су доживљавана и оцењивана као равна концертима. Тако се епископ Сава, као и толике генерације Срба пре њега, укључујући и велике музичаре попут Стевана Мокрањца, музички усавршавао појањем у једном добром црквеном хору. Стога је он, за разлику од многих данашњих епископа који немају никаквог личног позитивног музичког искуства, волео црквене хорове и у своме архипастирском раду посветио им је велику пажњу. Већ као викарни епископ патријарха Германа иницирао је стварање Хора београдских свештеника. Штавише, ова новина за њега није била кабинетска ствар – пратио је рад хора присуствујући и сâм пробама, како би дао подстицај свештеницима за ову ванредну активност. Свештенички хор је касније основао и у Крагујевцу. Оно што је код ових хорова било ново, поред њиховог специфичног чланства, било је појање не само уобичајеног хорског већ и певничког репертоара, тако да се приликом учешћа ових хорова на литургији све певало са хорске галерије (укључујући и „Блажени“, тропаре, кондаке и прокимен). Владика је хорове сматрао лаичким апостолатом у Цркви, а то уверење се код њега нарочито утврдило током службовања у Америци (1967–77). По доласку у Крагујевац (1977. године) васкрсао је хорове у Епархији шумадијској, а подстицаје хорском певању дао је и свесрдним прихватањем идеје професорке др Данице Петровић да се оно популарише у оквиру летње школе „Корнелију у спомен“ у Манастиру Јошаници. Велико познавање појања и богато музичко искуство природно је препоручило епископа Саву за наставника црквеног појања те је он у овом звању био најпре у Богословији Светог Саве у Београду (1958–61), а затим на Богословском факултету у Београду (1961–67). Одговоран, какав је био у свему, он се патријарху Герману, када га је овај позвао да му саопшти одлуку о његовом постављењу за наставника црквеног појања, пожалио: „Ваша светости, у Богословији се појање предаје по Мокрањцу, а ја нисам учио појање по Мокрањцу“. На то му је Патријарх, један од најтрезвенијих поглавара Српске православне цркве, рекао: „Предавало се и по Корнелију, и по Мокрањцу, и по Бољарићу, и по Остојићу, и по Барачком, па нека се предаје и по Вуковићу“. Као типичан представник традиционалног начина учења појања слушањем и меморисањем Владика није радио на методолошким иновацијама као наставник појања (но нису ни они музички образовани предавачи који су за то имали теоријске основе, као Бранко Цвејић), али је искористио појаву магнетофона па је за своје ученике на магнетофонске траке снимао песме које су се училе да би и себи и њима олакшао процес савладавања обимног појачког градива. Иако није био представник „ноталног“ појања, епископ Сава није био ни његов противник, како се то обично догађа. Напротив, он је више него ико други у новије време радио на објављивању нотних зборника српског црквеног појања. Владика је био потпуно свестан да је давнашњи модел оралне музичке културе преживео и у домену црквеног појања, да је у другим православним срединама целокупно појање нотно забележено и да је то неопходно учинити и код нас, поготово с обзиром на то да све присутнији критичари појачке традиције у Српској православној цркви и заговорници њеног напуштања у корист неких других појачких традиција управо истичу ненормираност српског појања. Захваљујући епископу Сави, академик Димитрије И. Стефановић и Музиколошки институт САНУ штампали су три књиге мелографских записа црквених песама Бранка Цвејића – Триод, Пентикостар и Србљак (1970, 1973). Епископ Сава је заслужан и за објављивање књиге Празнично појање (1969) епископа Стефана Ластавице, за чије приређивање је ангажовао професора Факултета музичке уметности у Београду Војислава Илића. Владика је помогао и штампање мелографских дела једног од највећих ауторитета за српско црквено појање Ненада Барачког – фототипско издање књиге Нотни зборник српског народног црквеног појања (1995) и књигу наново сабраних нотних записа Српско народно црквено појање: Божић, Велики петак, Ускрс (2000), чији је приређивач била професор др Даница Петровић. Остао је недовршен његов план да се поново објаве нотни записи Јована Козобарића, кога је сматрао најбољим мелографом српског црквеног појања – у смислу верности записа преовлађујућој појачкој пракси. Епископ Сава је на сваки расположиви начин давао подстрек чувању и развоју нашег црквеног појања, и на практичном и на теоријском плану. Развио је плодну дугогодишњу сарадњу са поменутим музичким стручњацима – професором Војиславом Илићем, академиком Димитријем И. Стефановићем и професором др Даницом Петровић. Професора Илића, који је више био практичан музичар – композитор, диригент и педагог, но музички теоретичар и историчар, управо је Владика подстакао да за лист Епархије шумадијске Каленић напише два изванредна текста о појању и уопште црквеној музици – о патријарху Варнави и црквеној музици и о музичком систему српског црквеног појања. Календар Црква је у време уредништва епископа Саве обогаћен за неколико текстова о историји српског црквеног појања из пера професора Данице Петровић, каквих иначе у овој патријаршијској публикацији није било под претходним и потоњим уредницима. Крај свих својих архијерејских обавеза и научног рада на пољу црквене историје Владика је и сâм написао један текст који се тиче црквеног појања – о великим прокименима, објављен у Зборнику Матице српске за сценске уметности и музику 1998. године. И у својим бројним и изванредно лепо писаним текстовима посвећеним литургичким феноменима и проблемима велики простор, са пуно смисла црпљеног из богатог појачког искуства, посвећивао је црквеном појању, без кога је незамисливо иједно православно богослужење. Са оваквим биографским и библиографским реномеом у области црквеног појања Владика је био члан комисије за одбрану једног магистарског рада из музикологије на тему црквеног појања на Академији уметности у Новом Саду (кандидата Весне Пено, под менторством проф. др Данице Петровић, 2000. године). Уопште, рад епископа Саве на пољу црквеног појања ни издалека се не исцрпљује вековним методама којима су се служили наши архијереји. Он је у овај рад први спремно укључио нова техничка достигнућа. Тако су по његовој замисли објављене плоча и касета са појањем о Божићу и Богојављењу (1987) у извођењу теолога и музичара Милоша Весина, једног од Владичиних дугогодишњих сарадника (сада протојереја-ставрофора у Чикагу и професора Богословског факултета Српске православне цркве у Либертивилу). Ради популаризовања српског црквеног појања на овај савремени начин на Владичину иницијативу снимљена је и касета са појањем на вечерњу Светом Сави (1980) у извођењу Хора свештеника Епархије шумадијске, што је у нашој средини било прво интегрално богослужење снимљено на једном носачу звука. Епископ Сава је заслужан и за настанак две хорске партитуре инспирисане српским црквеним појањем. Професору Војиславу Илићу поверио је да хармонизује за мешовити хор Статије у запису Стефана Ластавице, јер се у пракси показало да је Мокрањчева хорска обрада Статија претешка за црквене хорове, који су по правилу аматерски, а и премало је химнографског текста обрађено (по пет тропара). Прву Литургију пређеосвећених дарова за мешовити хор по напевима српског црквеног појања њен аутор, професор Факултета музичке уметности у Београду др Димитрије Големовић, компоновао је 1998. године на подстицај епископа Саве и понесен утисцима које је на њега оставило Владичино служење и појање његових клирика овог великопосног богослужења. Владичин критеријум у односу према појању била је на првом месту, наравно, естетика, али је одмах после ње долазила практичност. Он је више волео Козобарићеве или Барачкове записе великог појања у односу на Мокрањчеве и Мокрањчевих следбеника (Косте Манојловића и протојереја ставрофора Мирка Павловића), не зато што је хтео да фаворизује пречанску традицију (како су неки нетачно а злонамерно оцењивали), већ стога што су ти записи употребљивији на богослужењу. Примера ради, говорио је да просечан свештеник који, немајући појца, треба сâм напамет да отпоје велико „Свјатиј Боже“ приликом изношења Часног крста или обношења Плаштанице, тешко може научити Мокрањчев запис од неколико десетина тактова, док Барачков, краћи али ништа мање мелизматичан, може. Исто тако диван али преобиман запис херувимске песме на литургији пређеосвећених дарова „Ниње сили“ из Мокрањчевог Оптег појања сматрао је нерационалним са становишта временског трајања свештенорадњи које ова песма прати. Но епископу Сави је било незамисливо прекидати појца усред песме зато што су олтарске свештенорадње коју та песма прати завршене (што многи данашњи појци доживљавају). Владичин реалистичан приступ умногоме је био изнуђен постојећим нивоом познавања појања и способностима оних који треба да поју – а и једно и друго се нису могли мерити са оним што је био његов појачки идеал. На пример, на архијерејским литургијама се изобичајило појање лепих песама по малом входу, велико „Приидите, поклонимсја“ и „Свјете тихиј“ (кад литургија почиње вечерњем), и то Владика није покушавао да промени, јер је као познавалац тих музички врло захтевних песама био свестан да се не може наћи свештеник који би успео да научи ни само њихову половину; наиме, по пракси из времена када су се ове песме појале, њихов први део, треба да поје архијереј, док благосиља, а други (од „Спаси ни“), током кађења, да наставе саслужитељи. Вођен поменутим начелом комбиновања естетског и практичног у појању епископ Сава је показивао флексибилност и у богослужбеном правилу у парохијским храмовима. Између беспрекорног држања типика са брзим, боље речено никаквим појањем, и смотрено редукованог типика са свечаним и достојанственим појањем, он је без изузетка био за другу варијанту, јер је и као литургичар и као појац знао и осећао како је појање богослужбених химни са свим богатством поруке и дубином мисли које оне у себи носе једна врста проповеди и катихезе. Даћу неколико примера његове увиђавности у овоме погледу. У Крагујевцу на јутрењу Велике суботе није се појало свих 185 тропара статија, већ по десетак из сваке, богослужење је трајало примерено дуго (непуна два сата, са проповеди), али се певало с миром, у темпу распона largo до adagio, који приличи оплакивању Христа, тако да се свака реч потресних песама могла јасно чути и добро разумети, а побожну атмосферу давало је и то што народ није, као што је другде случај, током богослужења целивао плаштаницу, него је то могао учинити тек након његовог завршетка. На сличан начин у Суботу Св. четвородневног Лазара после подне практиковао је служење великог вечерња, а не бденија, да би се Врбица свела на временски оквир прикладан дечјем узрасту; деца би на богослужењу, које би трајало колико један школски час, ишла у опход око храма са освећеним врбама, слушала с разумевањем молитве и појање произнете без икакве журбе, чула Владичину проповед и из његових руку примила помазање. Исти резон га је руководио и у адаптирању типика на божићном бденију – појање литијских стихира би започело одмах иза „С нами Бог“, но колико би се скратило повечерје, толико би се појањем целог божићног канона „Христос раждајетсја“ продужило јутрење – како би Владика све верне помазао током бденија. На другој страни, на Божић послеподне, будући да по типику нема бденија, већ се у пракси спајају обично вечерње и обично јутрење, да би се добила потребна торжественост богослужења примерена великом празнику, 50. псалам се није, као иначе, читао, већ се појао (по псаламском напеву великог славословља). Епархија шумадијска, у којој је епископ Сава провео највећи део своје архијерејске службе (1977–2001), под његовом управом била је узор у Српској патријаршији у лепоти богослужења, нарочито у погледу појања. Владика као да је за мото свога рада имао речи псалмопојца Давида „Ревност за дом Твој изједа ме“ (Пс. 68/69:9). Сваком богослужењу је претходио договор са свештеницима о поретку, служашчима, појцима. Није се могла замислити никаква богослужбена радња без претходне припреме, а код посебно важних богослужења (приликом посета, јубилеја и слично) и без претходно направљеног писаног програма у коме је било прецизирано и која особа ће шта и када појати, тако да није било никакве произвољности, никакве неприличне гестикулације ради мењања или скраћивања на лицу места. Не само свечана и уопште храмовна богослужења, него и обична парохијска чинодејства у Епархији била су подигнута на највиши ниво, што је могао да примети свако ко би дошао са стране. На семинарима које је, као једну од новина у нашој Цркви у то време, организовао ради стручног усавршавања свештеника за њихове парохијске дужности, Владика је нарочиту пажњу посвећивао појању на чинодејствима, јер њима Црква оставља утисак на популацију која иначе не долази у храм (поготово у време комунизма, када је Црква била у изолацији). Тако је свештенике који нису знали, чак ни чули, за подобан 2. гласа, којим се поје стихира „Приидите посљедњеје цјелованије“ на опелу, упутио у појање овога. Епископ Сава је посебно био осетљив на музичке квалитете ђакона, не само зато што су они за ђаконску службу посебно важни, него и зато што је он ову службу јако волео (причао је да је своју последњу ђаконску литургију служио плачући). Преферирао је ђаконе теноре и будућим ђаконима је давао да слушају једну бугарску плочу на којој је литургија са предивним појањем ђакона тенора, како би слушајући то узорно извођење учили дикцијски правилно и мелодијски лепо произношење ђаконских прозби. (Ипак, нису сви Владичини ђакони били тенори, штавише они најбољи су били баритони изузетних музичких квалитета – Милош Весин и Владимир Руменић – што показује да му је музичка компетентност била испред личног укуса.) Лепо појање и ангажованост у погледу појања и богослужења били су најбоља препорука свештеницима за напредовање у служби (што наравно не значи да они без појачког дара а с другим квалитетима нису били награђивани). То је створило једну специфичну климу позитивног надметања међу свештеницима – ко ће лепше и изражајније нешто отпојати. Сâм Владика је увек појао оно што је предвиђено да поје архијереј, односно началствујушчи служашчи – на бденију величаније, на литургији последњи кондак и „Господи, спаси благочестивија и услиши ни“, а на богослужењима са нарочитим типиком, као што су она о Божићу и Васкрсу, и друго. Замерао је архијерејима који не поју оно што је прописано Служебником и Архијерејским чиновником и одбацивао њихов изговор да немају музичког дара, имајући у виду да речи којима Црква прославља архипастирску службу „разумно чада твоја питаја, јазиком хваља, устнами же пјеније приносја“ (кондак Св. Арсенију Сремцу) и указујући на такве архијереје као што су Иринеј Ћирић или патријарх Викентије, који су и поред недостатка слуха и гласа појали оно што им следује да поју. У вези са овом двојицом архијереја и појањем волео је да прича следеће две анегдоте. Када је на пасхалном јутрењу епископ Иринеј Ћирић почео да поје тропар „Христос воскресе“, који прва три пута треба да отпоје началствујушчи, нека жена је почела да поје заједно с њим, а он се окренуо ка њој и, прекидајући појање, рекао: „Сада је мој ред да појем, а не твој“. Патријарх Викентије, који је отишао у монахе јер га због лошег гласа и слуха није желела за пароха ниједна црквено-школска општина, ипак је врло добро знао шта је ваљано појање, а шта није, па је једном после јутрења Велике суботе у београдском саборном храму једном од појушчих, иначе професору појања, скренуо пажњу да не поје правилно други мотив у другој статији. Патријарх је, иако без музичке спреме, знао за вековну аутентичну српску праксу појања ових песама засведочену у свим њиховим записима осим Мокрањчевог, који је у међувремену преовладао у појачкој пракси, а необична је мешавина стиховског напева четвртог гласа на предназначеним петим гласом. Као Бачванин који је службујући у Шумадији преносио њеним вернима богатство појачког наслеђа Карловачке митрополије и толико уздигао појачку културу у њој да су јој на овој могли позавидети његови пречани, Владика је волео да спомиње митрополита Србије Теодосија Мраовића, такође пореклом из Бачке, а изузетног појца и трудбеника на његовом унапређењу у крајевима јужно од Саве и Дунава. Нарочито је било на гласу Митрополитово појање стихире „Тебе одјејушчагосја“ на вечерњу на Велики петак, па је на ово богослужење у београдски саборни храм долазио и велики број верника из Земуна, тада у другој држави, да чују овај појачки куриозитет (који ће овековечити Мокрањац својом хорском обрадом). Ово је још једно сведочанство о пресудној улози Карловачке митрополије у формирању српског црквеног појања, што је епископ Сава, као њен највећи историчар у своје време, наглашавао и казивањем оваквих историјских цртица. Њима је знао да заинтересује за појање, једнако као што није остављао равнодушним својим појачким умећем. Црквено појање је у Карловачкој митрополији прожимало не само целокупни богослужбени већ и свакодневни живот – црквене песме су се појале уз рад, на весељима, њиме су успављивана деца – а то на помало хумористичан начин показује и следећа Владичина прича. Када је митрополит Стефан Стратимировић једном кренуо на вечерње у саборни храм у Карловцима, неки монаси који су били под црквеном казном заточени у подруму његовога двора почели су да певају стих на вечерњу „Изведи из темници душу моју...“ како би митрополита приволели на ослобађање, на шта је он њима одговорио певањем следећег стиха: „Мене ждут праведници...“ и наставио ка храму. Својим ненадмашним познавањем и појања и његове историје епископ Сава је зрачио у целокупној нашој црквеној средини. То зрачење се преносило на друге, међу којима и на мене. Заинтересовавши се за наше црквено појање, замолио сам Владику, средином осамдесетих година прошлог столећа, да направим снимке црквених песама које углавном нису нотно забележене, а имају важно место у богослужењу и сматрају се нарочито лепим. Он је са задовољством пристао, и тражене песме, али и неке друге, на које је такође желео да ми скрене пажњу, снимио је, и то сâм, у периоду од неколико седмица, користећи ретке слободне тренутке. Епископ Сава је, иначе, као велики популаризатор појања начинио и више других снимака појања. Радо се одазивао на молбе, каква је била моја, а некада је и сâм нудио помоћ заинтересованима за појање. Тако је, у време када је администрирао Епархијом жичком, приметио да монахиње Манастира Жиче имају проблем са појањем песме „Вечери Твојеја тајнија“, јер их је збуњивао доста необичан запис (alla breve) у Општем појању Стевана Мокрањца, и истога дана им је снимио ову песму у верзији која се може наћи у записима Ненада Барачког или Бранка Цвејића. Познато ми је да су монахиње појединих манастира Епархије шумадијске снимале Владичино појање, нарочито статије, музички захтевне и специфичне песме у корпусу српског црквеног појања које је он певао онако како се данас, како је већ речено, под утицајем Мокрањчевог записа, све мање практикује. Епископ Сава је често истицао да у православној васељени српски напеви статија неупоредиво су интересантнији него у свим другим појачким традицијама и то је правдавао следећим. У току одржавања једног свеправославног скупа у Београду, у време када је епископ Сава био викар патријарха Германа (1961–67), приликом једног предаха он је предложио да учесници скупа – како би се међусобно боље упознали и у погледу појања – отпоју, редом свако из своје појачке традиције, један исти химнографски текст. Певале су се, поред осталога, и статије и, по Владичином сведочењу, сви учесници и присутни представници православних цркава сложили су се да су српски напеви статија најлепши. Често је наводио и речи архиепископа атинског Христодула, архијереја велике културе, љубитеља класичне музике, који је као митрополит димитријадски више пута био Владичин гост у Крагујевцу и слушао српско појање у најбољем издању, да је пети глас српског црквеног појања (по коме се поју прва и друга статија) лепши од грчког. (Иначе, реч је о атипичном грчком архијереју који није некритички фаворизовао грчки вид православља.) Епископ Сава је сматрао српско појање најбогатијим у православљу и такво његово мишљење није било засновано на теоретским домишљањима, већ на искуственим сазнањима, будући да је он обишао готово све помесне православне цркве као члан различитих црквених делегација и присуствовао најсвечанијим богослужењима. Стога је потребу неких црквених посленика да промовишу грчко црквено појање и на мала врата га уводе у Српску православну цркву сматрао последицом њиховог незнања, које пак потиче с једне стране од мањкаве утемељености у науци, а с друге од недовољне укорењености у сопственој традицији. Нажалост, ове неразумљиве и недопустиве појаве на музичком пољу које су у последње две деценије захватиле Српску православну цркву у међувремену су се интензивирале. Најеклатантнији пример јесте уџбеник новогрчког појања са црквенословенским текстом, нетачно представљен као „старо српско појање“, који треба да буде у употреби у српским богословијама и касније замени постојеће појање у српским храмовима. Ова публикација и њена планирана намена својеврсни су културоцид какав се никако није могао очекивати од наше Цркве, свагда верне чуварке српске културне традиције и идентитета. Светли пример епископа Саве Вуковића, који је немало урадио на плану литургијске културе, црквеног појања, односа према хоровима и сарадње са музичким стручњацима, нека послужи као путоказ онима који се, немајући јасан оријентир, у овоме не сналазе. Епископ Сава Вуковић – фотографија занимљива по томе како је Владика одевен – потпуно у складу са специфичном традицијом Српске православне цркве, која је, у односу на друге православне традиције, ближа европском но оријенталном кроју. Владика носи српску доњу мантију са дугмадима и ширитима на оковратнику и грудима, који су код архијереја црвене или љубичасте боје, српску горњу мантију са ширитима при крајевима рукава, двема фалтама на задњој страни и поставом, којa je код архијереја у некој од наведених боја, те појас, од материјала и у боји поставе горње мантије. Док је ово и сада важећа пракса у нашој Цркви (мада је све више потискује руска и грчка), Владика овде следи манире у одевању архијереја Карловачке митрополије. Пошто није на богослужењу, на грудима нема панагију, већ само напрсни крст, који је код архијереја на двоструком ланцу. На глави му је ћелепуш, који је такође карактеристика облачења у световним приликама (иначе се носи камилавка, односно панакамилавка), а код архијереја је од црвене или љубичасте свиле. Последњи од српских архијереја који је редовно носио ћелепуш био је епископ будимски Георгије Зубковић (†1951). Владика Сава овде носи управо један његов ћелепуш, који је добио на поклон од свештенства Епархије будимске када ју је, као изасланик патријарха Германа, службено посетио. Објављено у Зборнику Матице српске за сценске уметности и музику, Нови Сад, 48 (2013)


Допринос РТВ Светском дану аудиовизуелне баштине УНЕСЦО је прогласио 27. октобар за Светски дан аудиовизуелне баштине како би истакао важност подизања свести о вредности заштите АВ докумената. Широм света струковне и друге организације тога дана организују манифестације и активности да се скрене пажња јавности на овај важан сегмент заштите културне баштине и на сам догађај. Кратким инсертима из наше вредне колекције доприносимо обележавању овог Дана, чиме желимо да скренемо пажњу на угоженост нашег документарног блага које се крије у нашим депоима, а које је, услед недостајућих средстава за адекватно чување и недостатка средстава за његову дигитализацију, изложено свакодневном пропадању.


source: CulturaX

text: Играчка — Википедија Дечје ичрачке из збирке Педагошког музеја у Београду Разноврстне традиционалне дрвене играчке из Индије Играчка је материјални елемент игре који својим особинама битно утиче на њен ток и садржаје. Играчка је нужни пратилац игре, чак и када у њој није реално присутна, јер егзистира у дечјем сећању, машти и представама. Мноштво игара, се обавља уз помоћ материјала који није посебно направљен за ту сврху. Једно од најомиљенијих прибора за игру је кухињско посуђе, затим поједини апарати или њихови делови, старе конзерве... Играчке, у ужем смислу речи, представљају предмете који су произведени занатски или индустријски да би послужили за игру. Играчка има васпитно-образовну вредност ако одговара некој од аутентичних потреба детета и омогућава му, својим особинама, активности које доприносе његовом развоју и учењу. Играчке су коришћене још у праисторијско доба. То потврђују разни предмети пронађени током археолошких ископавања. 1 Функције играчака 2 Врсте играчака 3 Узраст као критеријум за класификацију играчака 4 Играчке за перцептивно-моторне активности 5 Играчке и развој друштвености 6 Играчке које доприносе развоју интелигенције и учењу 7 Играчке које доприносе развоју комуникације и стваралаштва 8.1 Период просветитељства 8.2 Масовно тржиште Функције играчакаУреди Деци је неопходно обезбедити располагање функционалним, погодним за руковање и безопасним материјалима из свакодневне стварности, њиховим стилизованим копијама и играчкама. Играчке су потребне деци због учествовања у обичним животним, подражаваним или замишљеним ситуацијама, односно играма, што све изграђује дечју личност и развија способности и припрема за низ функција које их очекују у животу. Играчке омогућавају детету упознавање сопствених могућности и изражавање оног што је замислило, служе му за маштање, необуздавано испољавање емоција, за успостављање односа са другом децом, ради размене идеја и позитивних емоција. Све ово је неопходно за стицање искуства потребног у читавом каснијем животу и развој његове личности. Играчке су услов богате, плодне, маштовите, привлачне и развојно подстицајне игре. Функционална вредност играчке, се огледа у ономе што дете може уз помоћ ње или на њој да учини. Дете преко играчака, долази у додир са стварима са којима иначе, не може да рукује у свету одраслих људи, и успева а да му се, на известан начин приближи, за шта је веома мотивисано. Играчке у разним врстама игара, имају и различите функције. У играма маште и улога, помажу у стварању замишљене ситуације. У покретним играма служе као реквизит. У конструкторским играма као материјал за остваривање замисли. У стоним, штампаним као схема, према којој или на којој се игра одвија. Дидактичке игре намењене сређивању дечјег искуства и учењу-лото, квизови ; што је од великог значаја за когнитивни развој... Формативна вредност играчака, значајна је посебно за социо-емоционални развој деце. Врсте играчакаУреди Постоји више критеријума према којима играчке могу да се разврстају. Уколико једна играчка може да се разврста, према више показатеља, утолико су и веће могућности њеног коришћења, као и њена васпитно-образовна вредност. Критеријуми према којима је могуће разврстати играчке су следећи: Функција у игри (садржај, материјали и циљеви игре); Узрасти на којима се играчка користи; Материјал од кога су играчке направљене(дрво, метал, пластика, гума, разне тканине, кожа..) Степен уобличености(готове, полуготове и играчке-материјали) Сезона у којој се користе(летње, зимске и др.) Место на коме се користе (у соби, на поду, на столу, игралишту...) Број играча које ангажују; Порекло(природни материјал, вештачки материјали, куповне играчке) Намена (за рекреацију, за терапију, за децу која се развијају у границама нормале, за децу ометену у развоју); Покретљивост(стационарне-непокретне: тобоган, пешчаник...) Начин на који се покрећу(ручно-вучењеми гурањем; механички-на навијање, електромотором...) Узраст као критеријум за класификацију играчакаУреди Узраст утиче на функцију играчака у дечјој игри. Постоје играчке за све узрасте(лопте), али се начин њене употребе разликује у разним периодима живота детета. Млађа деца, под утиском новине, дуже времена проводе упознајући играчку коју срећу први пут, док старија, после краћег увида, прелазе на њено брже систематско испитивање. Суочена са више нових предмета, млађа деца се опредељују за један од њих, занемарујући друге, док старија све систематски разгледају и опробавају. Старије дете ће ставити лутку у обичну кутију замишљајући да је кревет, док млађи желе прави креветац за лутке, умањену копију реалног кревета. То значи да се игра маште развија у правцу све већег удаљавања од виђене ситуације ка замишљеној, мисаоној ситуацији, када се сама активност све више одваја од предмета који су за то потребни. На старијим узрастима, можемо срести и игре без материјалног ослонца на играчке. Полазећи од поменутих карактеристика дечје игре, њене функције и потреба деце на разним узрастима, направљена је и следећа подела играчака које се препоручује за поједине узрасте у току предшколског детињства: Од 3-4 године: Лутка за децу Сликовнице, лутке и одећа за њих, креветић или колевка за лутку, прибор за ''прање" и ''пеглање" луткине одеће,''посуђе и прибор за кување", кухињски намештај, телефон, прибор за песак и воду, боје и веће четкице, папир , крупније воштане креде, тесто, глина, лопте разних димензија, коњић за љуљање, кутије...Крупније дрвене играчке на точковима које се могу вући. Једноставан прибор за сечење и лепљење(маказе са заобљеним врхом), илустроване ревије и плакати за сечење, већи дрвени блокови и комади дасака, аутомобилске гуме, дрвени авиони и возила, тобоган, једноставнија одећа за прерушавање. Од 4-5 година: Исте играчке, које се користе на ранијем узрасту. Затим, обруч, прибор за игре лекара, кувара...Уз више одеће за прерушавање, уже за прескакање и пењање, писте за аутомобилчиће, компликованије пазле, слагалице и мозаици, гињол лутке, мноштво разноврсног прибора за сликање, цртање, лепак, kолаж папир, перле за низање, пластелин, шатор и кућица... Од 5-6 година: Исте играчке, које се користе на ранијем узрасту. Са још више материјала за сликање, цртање и моделовање, конструкторски материјали компликованије структуре и са ситним елементима, мозаици, мноштво одеће и реквизита за прерушавање и маскирање, стоне штампане игре, домине, карте, пазле, мали бицикл, вијача, чигра, фудбалска лопта, разни материјали за драмске игре- Породице и Продавнице... затим лутке и намештај за њих, играчке са ликовима животиња, аутомобилчићи... Од 6-7 година: Исте играчке које се користе на ранијем узрасту. Реквизити за бадминтон, играчке за гађање, змај, лопте разних врста, лутке које су у стању да изводе разне радње и одговарајућа опрема, компјутерске игре, још више материјала за разне врсте стваралаштва, играчке које припремају децу за школу(игровни листови из математике, природе и друштва, којима се вежба графомоторика), дидактичке игре, игре стратегије... Узраст није нарочито прецизан критеријум за одређивање, када ће се којем детету понудити која играчка. Све зависи од индивидуалних склоности детета, степена његовог развоја, искуства, склоности. Васпитач може да погреши, нудећи детету играчку коју оно не може да разуме, нити да рукује њоме. Уколико дете добије играчку сувише рано биће обесхрабрено својом неспособношћу, да је употреби на прави начин и вероватно ће је одбацити изгубивши стрпљење у узалудним покушајима да је превазиђе. Играчке за перцептивно-моторне активностиУреди То су активности у којима дете делује и постиже шта жели првенствено помоћу својих чула и мишића. Оне су посвећене стицању вештине чулне контроле кретања, координације крупних мишићних група и фине мишићне координације. У њима дете учи да врши оне покрете тела који су потребни за прилагођавање захтевима простора и времена и објеката распоређених у њима. Крупна моторика(глобални покрети тела, руку и ногу, њихова координација, одржавање равнотеже: тротинети,бицикли, обручи, конопци за прескакање, змајеви, лопте, тобогани, играчке за плажу, играчке које подстичу на вучење, гурање и ношење, све спортске играчке... Ситна моторика (фина мишићна координација, усклађивање ока и руке, прецизно коришћење ситних мишићних група): слагалице, боцкалице, играчке које се састављају и растављају... Играчке и развој друштвеностиУреди Играчке доприносе социјализацији деце. Оне омогућавају развој социјалних особина кроз идентификацију имитацију, проширивање дечјег социјалног искуства, чиме се формирају основна знања о људима, као и друштвеним односима. То могу бити такмичарске игре, као и све друге игре са правилима којима се развија социјална интелигенција, социјализовано понашање, култивишу позитивне и конструктивне емоције... Играчке које доприносе развоју друштвености, између осталог су: лутке, плишане меце и друге играчке за миловање, глатке и чупаве, телефон, комплети намештаја, прибор за кување и јело, опрема за поједине послове и професије-лекар, милиционер, трговац... Комплети играчкица од којих се саставља фарма, гаража... Кућица за лутке са прибором, аутомобилчићи, колица, возићи, бродићи, багери, дизалице, покретани на разне начине... Карте, игре типа- Не љути се човече-, игре бројевима и словима. Играчке које доприносе развоју интелигенције и учењуУреди Игре овим играчкама се карактеришу тиме што су смишљене, подразумевају планирање и коришћење схема и модела, укључујући такве поступке, као што је резоновање, увиђање и изумевање. Што се најбоље може илустровати решавањем игровних проблема. Играчке, захваљујући којима се развија интелигенција и деца уче, су склапалице, конструктори за ређање и грађење, дидактичке играчке, једноставни механизми који се састављају, комплети за експериментисање, игре са питањима и одговорима, игре које захтевају запажање, памћење и размишљање, откривање законитости. Друштвене игре стратегије: домине, парне слике, играчке типа Црни Петар, лото, шах, даме, мице, лавиринти и слично. Играчке које доприносе развоју комуникације и стваралаштваУреди Најобимније активности су игре маште или игре улога у којима деца врше симболичке имитације, опонашајући гестовима, подражавајући ситуације, идентификујући се са разним личностима и представљајући улоге у збивањима чији је сиже узет из свакодневног живота. Миљеници деце постају лутка или плишани меца. Дете има потребу да изрази своја искуства и осећања у разним облицима, као што су тродимензионално представљање(прављење модела од разних материјала), као и дводимензионално представљање(уобличавање шара, сликање и цртање)... Играчке којима се то постиже, су различити структуирани или неструктуирани материјали:песак, глина, пластелин... Затим различити мозаици, колажи, перле за низање, градитељски прибор, реквизити потребни за прерушавање и позоришни реквизити. Мали коњ на точковима, дечија играчка из античке Грчке, пронађен у гробници из периода 950–900 п. н. е., Керамејков археолошки музеј, Атина Играчке су откривене на локацијама античких цивилизација. Оне су записане у неким од најстаријих књижевних дела. Играчке ископане из области цивилизације долине Инда (3010–1500 п. н. е.) обухватају мала кола, звиждаљке у облику птица, и играчке у виду мајмуна који могу да клизају низ канап.[1] Најраније играчке су прављене од материјала пронађених у природи, као што су камење, штапови и глина. Пре неколико хиљада година, египатска деца су се играла луткама које су имале крила и покретне удове, и које су биле направљене од камена, керамике и дрвета.[2] У античкој Грчкој и античком Риму, деца су се играла луткама направљеним од воска или теракота, штаповима, луковима и стрелама, и јо-јоима. Када би грчка деца, поготово девојке, достигле одређени узраст, било је уобичајено да жртвују играчке свог детињства боговима. Уочи њиховог венчања, младе девојке од око четрнаест година би понудиле своје лутке у храму као обред прелаза у одрасло доба.[3][4] Најстарија позната механичка слагалица такође потиче из Грчке и појавила се у 3. веку п. н. е. Игра се састојала од квадрата подељеног на 14 делова, а циљ је био да створе различити облици од ових комада. У Ирану су пронађене древне "бравасте слагалице". Период просветитељстваУреди Играчке су постале све распрострањене са променама ставовима према деци, које je изазвала ера просветитељства. Деца су почела да се посматрају као људи у себи и за себе, за разлику од продужетака њиховог домаћинства и да имају право да цветају и уживају у свом детињству. Разноврсност и број играчака који су произведени током 18. века непрестано расте; Џон Спилсбери је изумео прве слагалице 1767. да би помогао деци да науче географију.[5][6][7] Он је створио слагалице на осам тема - свет, Европа, Азија, Африка, Америка, Енглеска и Велс, Ирска и Шкотска. Коњић за љуљање (на луковима) је развијан у исто време у Енглеској, и посебно је био заступљен у богатијим слојевима друштва, је се мислило да развија равнотежу деце неопходну за јахање стварних коња.[8] Дечак са обручом. Обручи су дуго били популарна играчка у мноштву разних култура. Дување мехурића од преосталог сапуна за прање постала је популарна забава, као што је приказано на слици Сапунични мехур (1739) уметника Жан Батист Симеон Шардена. Друге популарне играчке су биле обручи, колица, змајеви, коловрати и марионете. Прве игре на табли је произвео Џон Џефрис током 1750-их, међу којима је било Путовање кроз Европу.[9] Игра је била врло слична модерним игрицама на табли; играчи су се кретали дуж стазе с бацањем коцкице (четворострана чигра за коцкање је заправо кориштена) и спуштање на различита места би или помогло или ометало играча.[10] У деветнаестом веку, нагласак је стављен на играчке које су имале образовне сврхе, као што су слагалице, књиге, карте и игре на табли. Такође су биле популарне религиозне тематске играчке, укључујући и модел Нојеве барке са минијатурним животињама и предметима из других библијских сцена. Са растућим просперитетом међу средњом класом, деца су имала више слободног времена на рукама, што је довело до примене индустријских метода у производњи играчака.[10] Дошло је до изума сложенијих механичких и оптичких играчака. Карпентер и Вестли су почели са масовном продукцијом калеидоскопа, који је изумео Сер Дејвид Брустер 1817. године, и продато је преко 200.000 примерака у року од три месеца у Лондону и Паризу. Ова компанија је такође масовно производила чаробне лампе за употреву у фантазмагорији и у галантским представама (пантомими произвођеној бацањем сенки луткарских фигура на екран или зид), захваљујући томе што су развили методу масовне производње користећи процес штампања бакарних плоча. Популарне слике на светиљкама су обухватале краљевску породицу, флору и фауну, и географске/вештачке структуре из целог света.[11] Модерни зоотроп је изумео 1833. године британски математичар Вилијам Џорџ Хорнер и био је популаризован током 1860-их.[12] Дрвене и порцеланске лутке у минијатурним кућицама за лутке биле су популарне код девојчица средње класе, док су се дечаци играли кликерима и возовима за децу. Франк Хорнбијев патент из 1901. године (GB190100587A) за играчку која је каснија постала позната као Мекано[13][14] Златно доба развоја играчки је било на прелому 20. века. Стварне плате стално су расте у западном свету, омогућавајући чак и породицама из радничке класе да приуште играчке за своју децу, а индустријске технике прецизног инжењеринга и масовне производње биле су у стању да омогуће снабдевање за задовољавање све веће потражње. Интелектуални нагласак је све више стављан на важност здравог и сретног детињства за будући развој деце. Вилијам Харбут, енглески сликар, изумео је пластелин 1897. године, а индустријска производња тог материјала као играчке за децу је почела 1900. године. Франк Хорнби био је визионар у развоју и производњи играчака и био је одговоран за проналазак и производњу три најпопуларније линије играчака на темељу инжењерских принципа двадесетог века: Мекано, Хорнбијев модел жељезнице и Динки играчке. Мекано је био модел грађевинског система који се састојао од вишекратно употребљивих металних трака, плоча, угаоних профила, носача, точкова, осовина и зупчаника, са наврткама и вијцима за повезивање комада и омогућавање изградње радних модела и механичких уређаја. Динки играчке су прокрчиле пут за производњу млазно ливених играчака у виду аутомобила, возова, бродова и железничких модела који су постали популарни током 1920-их. Предузеће Бритен'с је произвело револуционарни напредак у производњи војника играчака са изумом процеса ливења перманентним калупом од олова 1893. године.[15] Производи ове компаније су били индустријски стандард дуго година. Слагалице су исто тако постале веома популарне. Године 1893, енглески правник Анџело Џон Луис, пишући под псеудонимом професора Хофмана, написао је књигу Слагалице старе и нове.[16] Она је садржала, између осталог, више од 40 описа загонетки са тајним механизмима отварања. Ова књига је прерасла у референтни рад за загонетне игре и била је веома популарна у то време. Слагалица Танграм, оригинално из Кине, се проширила у Европу и Америку у 19. веку. Током Другог светског рата, неки типови играчака су креирани случајним иновацијама. Након покушаја стварања замене за синтетичку гуму, Американац Ерл Л. Ворик је омашком изумео "нати пути" током рата. Касније је Питер Ходгсон препознао потенцијалну примену у виду дечије играчке и настао је интелигентни пластилин. Слично томе, Плеј-дау је оригинално креиран као средство за чишћење тапета.[17] Године 1943 Ричард Џејмс је експериментисао са опругама у оквиру војних истраживања кад је запазио да се једна опушта и пада на под. Био је заинтригиран начином на који је опруга поскакивала по поду. Он је провео пар година фино подешавајући дизајн како би пронашао најбољи однос челика и намотаја; резултат је био Слинки, који је продаван у продавницама широм Сједињених Држава. Након Другог светског рата како је друштво постајало све богатије, и пошто су постале доступне нове технологије и материјали (пластике) за производњу играчака, оне су постале јефтине и свеприсутне у домаћинствима широм Западног света. Међу најпознатијим производима из 1950-их година била је линија шарених међусобно повезујућих пластичних опека данске компаније Лего, Рубикова коцка, Мистер глава кромпира, Барбика и Акшн мен.[18] У данашње време постоје компјутеризоване лутке које могу да препознају и идентификују предмете, глас свог власника и да бирају међу стотинама унапред програмираних фраза своје одговоре.[19] Материјали од којих су праве играчке су се променили, шта играчке могу да чине се променило, али чињеница да се деца играју са играчкама није. Плехана играчка на навијање Дечије касице Метална чигра Аутомобил на педале Луткице од лиснатог омота клипа кукуруза ^ MrDonn.org – Daily Life in Ancient India, including the mysterious Indus Valley Civilization Архивирано 2008-09-19 на сајту Wayback Machine ^ Powell 2001, стр. 33-34 ^ Oliver, Valerie (1996). "History of the Yo-Yo". Spintastics Skill Toys, Inc. Архивирано из оригинала на датум 09. 08. 2006. Приступљено 30. 10. 2006. ^ "History of the Rocking Horse". Приступљено 17. 12. 2012. ^ а б "History of Toys". Архивирано из оригинала на датум 20. 12. 2013. Приступљено 17. 12. 2012. ^ Shedding some light on the magic lantern Архивирано 2013-12-21 на сајту Wayback Machine. Mervyn Heard. Приступљено 1 August 2011. ^ "Hornby's 1901 patent". Приступљено 17. 07. 2007. ^ O'Shea, Patrick. "What is Meccano?". Johannesburg Meccano Hobbyists. Приступљено 17. 07. 2007. ^ "A BRIEF HISTORY OF TOYS". Архивирано из оригинала на датум 11. 12. 2012. Приступљено 17. 12. 2012. ^ Van Patten, Denise. "A Brief History of Talking Dolls – From Bebe Phonographe to Amazing Amanda". About.com. Приступљено 30. 10. 2006. Powell, Barry B. (2001). Classical Myth; Third Edition. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall. стр. 33-34. ISBN 978-0-13-088442-8.


source: wikipedia

text: Бас-кларинет, скраћено -{Cl.B.}- (не мешати са -{Cl. in B}- што је скраћеница за -{B (Si♭)}- кларинет), дрвени дувачки инструмент, регистарска варијанта кларинета са звуком дубљим за октаву. Због знатне дужине цеви, само је њен средњи део прав и дрвен (као код кларинета), док су почетни и завршни део од метала и повијени, а излазни левак окренут је навише, налик на саксофон. Звук бас-кларинета је у дубини изразито таман, а по карактеру често тајанствен или драматичан, па се на тај начин врло радо користи, нарочито у музичко-сценским делима. Извођачка техника је истоветна као на кларинету, тако да у оркестру бас-кларинет свира један од кларинетиста. Референце Дувачки инструменти


Горан М. Јанићијевић: Базени, палме или само лале у Коњевић Пољу? ~ Стање ствари Home › Србија › Српско православно стање › Горан М. Јанићијевић: Базени, палме или само лале у Коњевић Пољу? Црква која се руши изазива једно ужасавајуће осећање за оне који су однеговали веру дубоко у себи Порушена црква у Коњевић Пољу (Фото: Нихад Ибрахимкадић/Агенција Анадолија) Ни недељу дана након проласка кроз Коњевић Поље осећај нелагодности није прошао. На месту где је стајала црква, посвећена Усековању главе Светог Јована Крститеља, на преораном земљишту још није изникла трава. А и да јесте, то не би променило чињеницу да празно поље указује на одређено значење. Ипак, лакоћа са којом се мњење у краћем року помирило са чином рушења указује на један, нама савремени – феномен „десимболизације“ свести. Кроз историју црквене архитектуре веома је уочљив симболички приступ грађевинарству те његова литургијска контекстуализација. На то указује и зидно сликарство у ентеријерима цркава а веома упечатљив пример представљају прикази анђела који подижу храмовне сводове у цркви Светог Димитрија у Марковом манастиру код Скопља. Објашњење за ову сцену Лазар Мирковић пронашао је у рукопису Јеротеја Рачанина из 1699. у којем отприлике стоји да „када свештеник на Литургији верних каже Благослови Владико анђели погледе упућују према сводовима. У току Херувимске песме сводови су већ подигнути, да би их након што свештеник изговори У миру изиђимо анђели вратили на своје место.“ Индикативно за такво схватање јесте чињеница да је још на касноантичким базиликама кровни покривач схватан релативизујуће, са тежњама ка решењима, подобним да симболички представљају небо (сводови, полукалоте, лаке конструкције итд.). Тако је и Прокопије закључио у вези Јустинијанове цркве Премудрости Божије да „онај ко се моли сада зна да Бог више није тако далеко“ те је управо црквена грађевина постала место сусрета два света. Рушење ове цркве у земљотресу 557. свакако је доживљено као „смак света“ и једини „лек“ за такву пошаст био је поновно подизање куполе на учвршћене зидове. Живопис Марковог манастира (Фото: Ваљевска посла) Таква царска и црквена решеност указују на чињеницу да је „људски дух“, устројен по подобију Божијем – од „виталне супстанце“ и да никаква деструкција није у стању да поништи стваралачко начело Господње. Истоветна апокалиптичка осећања нису изостајала ни приликом рушења цркава у XX столећу, особито у СССР-у након револуције: на то указује чињеница да на неким местима верници нису хтели да изађу из храмова, решени да пострадају заједно са њима. На човекову духовну повезаност са сопственим а нарочито „домом Господњим“ указује један од „трагичнијих архетипова“ наше цивилизације – присилно напуштање огњишта. Али није само о томе реч већ и о феномену храма као (уметничког) дела – приноса, које се предочава као истина по себи. (Гадамер). Метафизичност и метафоричност хришћанско-хуманистичке свести представља „сложено ткиво“ у којем су „наслагана“ одређена значења, особито када је у питању феномен слике. Стога је веома упечатљиво истраживање о психагошком дејству слика на човекову свест, савремене естетичарке Иве Драшкић Вићановић, на основу Горгијиног списа „Похвала Хелени“. Из те перспективе постаје разумљив и начин на који хришћани посматрају и доживљавају нпр. скидање крста са цркве, цркву која тоне у надирућу воду или суновраћење црквеног звоника. Метафорична свест доводи једну сакралну грађевину на онтолошки ниво, који се поистовећује са органским постојањем. Црква која се руши, стога, изазива једно ужасавајуће осећање за оне који су однеговали веру дубоко у себи. Српска православна Црква такође има знатно искуство са рушењем сопствених храмова што у ратовима што на основу различитих анимозитета према њој. Није занемарљиво ни питање шта се након рушења догађало на освештаним топосима након уклањања свих трагова. На месту првобитног Храма Христа Спаситеља у Москви није подигнута Палата Совјета са Лењиновим кипом већ – комплекс базена. Уместо тзв. „Његошеве капеле“ на Ловћену подигнут је „Његошев маузолеј“. На месту велелепне цркве Светих равноапостолних Кирила и Методија на острву Вису, након њеног рушења 1963. засађене су палме и била је постављена плоча на којој је цитиран Титов слоган „Туђе нећемо, своје – не дамо!“ Ова складна грађевина није једино дело архитекте Момира Коруновића, које је „страдало“; пирг Светог Јована Владимира, подигнут за време Светог Николаја Охридског и Жичког у манастиру Светог Наума такође је „збрисан са лица земље“. Како се сазнаје, овај манастир је у претходним месецима претворен у хотел са три звездице. У том контексту са пијететом се треба сетити најплоднијег зиждитеља нашег раздобља Предрага Пеђе Ристића, аутора бројних (14), такође срушених цркава у сукобима на територији бивше Југославије. Срећом, његов опус сaкрaлних грађевина (преко 90) таквог је обима да још увек бројна здања указују на Пеђине таленте и умеће. Власница комада земље на којој се налазила црква у Коњевић пољу најавила је садњу лала на овом терену. Предраг Ристић са митрополитом Амфилохијем испред Саборног храма Христовог Васкрсења у Подгорици чији је пројектант (Извор: Митрополија црногорско-приморска) Бележење рефлексија о последњем рушењу цркве у Коњевић Пољу није имало за циљ ни политичко, ни религијско, нити било какво идеолошко деловање и обраћање. Реч је о једном „имагинарном дијалогу“ са готово свим „домаћим“ медијима, који су о томе извештавали, утркујући се, притом, да догађај прикажу као ствар закона, легитимитета, урбанизма итд. У свим тим извештајима редовно је изостајала информација о посвети цркве – Усековању главе Светог Јована Крститеља. Биће, ипак на основу свести о „клизавом терену“ симболичке и сфере метафора. ‹ Валентин Инцко: Осетио сам шок када сам у Фочи видео мурал посвећен Младићу висок 25 метара Политика: Могу ли се договорити банкари и грађани › Tags: Горан М. Јанићијевић, Коњевић Поље, Црква, карусел


Одборници Скупштине општине Билећа усвојили су Нацрт буџета за ову годину у износу од 7.578.700 КМ, што је за 125.000 КМ мање у односу на прошлогодишњи буџет.


text: Амбер Росе Ревах вики биографија, афера, удата, нето вредност, плата, старост, висина - Биографија Чињенице о Амбер Росе Ревах 24. јуна , 1986 Ревах Веза кратка Статистика Амбер Росе Ревах Шта је брачни статус Амбер Росе Ревах? (ожењен, неожењен, у вези или разводу): Колико деце има Амбер Росе Ревах? (име): Да ли Амбер Росе Ревах има било какву везу? ЈеАмбер Росе РевахЛезбејка? Амбер Росе Ревах је енглеска глумица најпознатија по улози Хале Хуссеин, Садамове ћерке, у Садамовој кући и у серији Тхе Библе по улози Марије Магдалене. Њена најновија улога је Динах Мадани у Нетфликовој серији Тхе Пунисхер. Рани живот и образовање Амбер Росе Ревах Амбер Росе Ревах рођена је 24. јуна 1986. у Лондону у Енглеској. Мешовите је националности, јер је мајка пољско-јеврејског порекла, а отац има кенијско-асаинско индијанско порекло. По националности је Енглескиња. Ревах је дипломирала на универзитету Брунел. Каријера Амбер Росе Ревах Амбер Росе Ревах започела је глумачку каријеру 2007. године из филма Тхе Ворлд Унсеен. Након свог дебија, наиме појавила се у многим филмовимаНе могу да мислим исправно,Сада,Из Париза с љубављу,АазааниСин Божијимеђу другима. Не само у филмовима, већ се и прославила у ТВ серији. До сада је играла у серијама, укључујућиСадамова кућа,Боргиа,Библија,Индиан Суммерс,Мидсомер Мурдерс, иСмарагдни градмеђу другима. Берри је узбуђена што је видела овог дивног људског и фантастичног глумца @бенбарнес у # Вестворлд сеасон 2 И хвала вам @аспиналофлондон на овом прелепом квачила Пост који дели Амбер Росе Ревах (@амберросеревах) 22. априла 2018. у 20:38 ПДТ глинени метузи 2017. године Ревах се придружио глумачкој екипи као главни лик у оригиналној серији НетфликТхе Пунисхер. У серији се појавила заједно Јон Бернтхал ,Ебон Мосс-Бацхрацх, Бен Барнес иДаниел Веббермеђу другима. Лични живот Амбер Росе Ревах Амбер Росе Ревах је тренутно можда слободна. Међутим, било је гласина да је она романтична веза са својом глумицомБен Барнескоји глуми лик Билија Русоа уТхе Пунисхер. Прича о њиховој вези започела је због хемије на екрану коју деле у серији. Ревах се чини заузетом изградњом своје каријере и можда је то разлог што није дала пуно времена за почетак везе. Ревах је активан на Инстаграму и Твитеру са 62,1 хиљада, односно 15 хиљада пратилаца од децембра 2018. Пост који дели Амбер Росе Ревах (@амберросеревах) 29. јуна 2018. у 19:13 ПДТ Изгледа да се потајно забавља са дечком. Погледајте њену слику на Инстаграму горе са неким момком! Нето вредност Амбер Росе Ревах Амбер Росе Ревах из своје глумачке каријере прикупила је нето вредност око милион долара, али стварна цифра није јавна.


text: 25. октобар (25.10.) је 298. дан у години по грегоријанском календару (299. у преступној години). До краја године има још 67 дана. Догађаји 732 — Франачки владар Карло Мартел у бици код Поатјеа тешко поразио Омејадски халифат и тиме дефинитивно зауставио њихов даљи продор у западну Европу. 1415 — Енглези у Стогодишњем рату, под командом краља Хенрија V, нанели тежак пораз Французима у бици код Азенкура на северу Француске. 1495 — У Португалу на престо ступио краљ Мануел I Велики или Срећни. Финансирао истраживачке подухвате морепловаца Васка да Гаме, Педра Алвареша Кабрала и других, чија су открића потом постала португалске колоније, а Португал светска поморска и колонијална сила. Током његове владавине из земље протерани Јевреји и Маори. 1616 — Холандски морепловац Дирк Хартог на путу према Јави открио западне обале Аустралије. 1815 — Српски кнез Милош Обреновић постигао споразум с везиром Београдског пашалука Марашли Али-пашом о мешовитој српско-турској управи, чиме је завршен оружан део Другог српског устанка. 1918 — Код места Виторио Венето почела једна од последњих битака у Првом светском рату, која је завршена 3. новембра победом Италијана над већ дезорганизованом аустроугарском војском. 1936 — Владе Немачке и Италије потписале тајни протокол о узајамној помоћи, којим је формирана осовина Рим-Берлин. 1938 — Либија постала део Италије. 1949 — Спроводећи блокаду Југославије после резолуције Информбироа, СССР отказао гостопримство југословенском амбасадору у Москви, што су потом учиниле и остале земље комунистичког блока. Блокада Југославије трајала до 1955. 1956 — Египат, Јордан и Сирија основали јединствену војну команду ради координације одбране од израелског напада. 1971 — Генерална скупштина Уједињених нација одлучила да прими Кину у светску организацију и да искључи Тајван. 1983 — Војска САД окупирале карипску острвску државу Гренаду, пошто су левичарске снаге извеле државни удар. 1995 — На основу споразума Израела и Палестинске ослободилачке организације о палестинској самоуправи, израелске трупе почеле повлачење из града Џенин, на окупираној Западној обали. 2001 — На донаторској конференцији Пакта за стабилност Југоисточне Европе у Букурешту Југославија добила помоћ од 430 милиона евра. 2010 — У Београду отворен 55. Међународни сајам књига. Рођења 1330 — Луј II Фландријски, гроф Фландрије, Ретела и Невера. (прем. 1384) 1755 — Франсоа Лефевр, француски маршал. (прем. 1820) 1759 — Марија Фјодоровна, супруга руског императора Павла I. (прем. 1828) 1767 — Бенжамен Констан, француски књижевник. (прем. 1830) 1772 — Жеро Дирок, француски генерал. (прем. 1813) 1800 — Жак-Пол Мињ, француски свештеник. (прем. 1875) 1806 — Каспар Шмит (познат као Макс Штирнер), немачки филозоф анархиста. (прем. 1856) 1811 — Еварист Галоа, Француски математичар, познат по теорији која носи његово име. (прем. 1832) 1825 — Јохан Штраус Млађи, аустријски композитор, виолиниста и диригент. (прем. 1899) 1827 — Марселин Бертело, француски хемичар и политичар. (прем. 1907) 1838 — Жорж Бизе, француски композитор. (прем. 1875) 1842 — Димитрије Руварац, српски историчар, публициста и политичар. (прем. 1931) 1856 — Драгутин Горјановић-Крамбергер, хрватски геолог, палеонтолог и археолог. (прем. 1936) 1877 — Хенри Норис Расел, амерички астроном. (прем. 1957) 1879 — Фриц Харман, немачки серијски убица. (прем. 1925) 1881 — Пабло Пикасо, шпански сликар и вајар. (прем. 1973) 1888 — Ричард Берд, амерички контраадмирал, поларни истраживач и авијатичар. (прем. 1957) 1895 — Леви Ешкол, израелски политичар. (прем. 1969) 1913 — Клаус Барби, немачки официр. (прем. 1991) 1916 — Хелге Ларсон, шведски кајакаш. (прем. 1971) 1919 — Беате Узе, немачки пилот и предузетник. (прем. 2001) 1920 — Меган Тејлор, британска клизачица. (прем. 1993) 1921 — Михај Румунски, краљ Румуније. (прем. 2017) 1921 — Иван Хетрих, југословенски и хрватски редитељ. (прем. 1999) 1925 — Пеце Атанасовски, југословенски и македонски музичар. (прем. 1996) 1927 — Лоренс Колберг, амерички психолог. (прем. 1987) 1928 — Ентони Франсиоза, амерички глумац. (прем. 2006) 1928 — Петер Наур, дански научник. (прем. 2016) 1931 — Ани Жирардо, француска глумица. (прем. 2011) 1936 — Арнфин Несет, норвешки серијски убица. 1941 — Ен Тајлер, америчка списатељица. 1947 — Глен Типтон, енглески музичар, најпознатији као гитариста групе -{Judas Priest}-. 1950 — Крис Норман, енглески музичар, најпознатији као певач групе -{Smokie}-. 1957 — Ненси Картрајт, америчка глумица и комичарка. 1959 — Ратко Достанић, српски фудбалер и фудбалски тренер. 1961 — Чед Смит, амерички музичар, најпознатији као бубњар групе -{Red Hot Chili Peppers}-. 1969 — Олег Саленко, руски фудбалер. 1971 — Елиф Шафак, турска књижевница. 1976 — Ахмад Ал-Дуки, фудбалер Саудијске Арабије. 1979 — -{Bat for Lashes}-, енглеска музичарка. 1979 — Жоао Нуно Лукас, португалски фудбалер. (прем. 2015) 1984 — Кејти Пери, америчка музичарка и глумица. 1985 — Сијера, америчка музичарка, играчица и модел. 1985 — Влад Топалов, руски певач и глумац. 1987 — Блек Анђелика, румунска порнографска глумица. 1988 — Чандлер Парсонс, амерички кошаркаш. 1989 — Мија Вашиковска, аустралијска глумица и редитељка. 1989 — Филип Гргић, хрватски теквондоиста. 1990 — Милена Рашић, српска одбојкашица. 1993 — Ајзеа Остин, амерички кошаркаш. 1993 — Иван Гарсија, мексички скакач у воду. 1994 — Алекса Аврамовић, српски кошаркаш. 1997 — Федерико Кјеза, италијански фудбалер. 2001 — Елизабета од Белгије, белгијска принцеза. Смрти 625 — Папа Бонифације V. 912 — Рудолф I од Бургундије, краљ Бургундије. (рођ. 859) 1047 — Магнус Добри, краљ Норвешке. (рођ. 1024) 1154 — Стивен од Енглеске, енглески краљ. (рођ. 1096) 1363 — Војислав Војиновић, српски кнез. 1400 — Џефри Чосер, енглески писац, песник и филозоф. (рођ. 1343) 1415 — Едвард од Норича, војвода од Јорка. (рођ. 1373) 1478 — Катарина Косача Котроманић, босанска краљица. (рођ. 1425) 1495 — Жоао II Португалски, краљ Португалије. (рођ. 1455) 1647 — Еванђелиста Торичели, италијански математичар и физичар. (рођ. 1608) 1651 — Јов Почајевски, руски православни светитељ. (рођ. 1551) 1760 — Џорџ II, краљ Велике Британије и Ирске. (рођ. 1683) 1826 — Филип Пинел, француски лекар и психијатар. (рођ. 1745) 1833 — Абас Мирза, персијски престолонаследник и војсковођа. (рођ. 1789) 1920 — Александар Грчки, краљ Грчке. (рођ. 1893) 1945 — Роберт Лај, нацистички политичар. (рођ. 1890) 1955 — Садако Сасаки, јапанска девојчица симбол страдања Јапана од атомске бомбе. (рођ. 1943) 1963 — Карл фон Терцаги, аустријски грађевински инжењер и геолог. (рођ. 1883) 1973 — Абебе Бикила, етиопски атлетичар. (рођ. 1932) 1994 — Милдред Натвик, америчка глумица. (рођ. 1905) 1997 — Марко Вукобрат Јарић, српски физичар. (рођ. 1952) 2002 — Ричард Харис, ирски глумац. (рођ. 1930) 2002. — Рене Том, француски математичар. (рођ. 1923) 2010 — Весна Парун, хрватски песник и писац. (рођ. 1922) 2014 — Џек Брус, шкотски музичар и композитор. (рођ. 1943) 2018 — Борислав Пелевић, српски политичар и један од команданата Српске добровољачке гарде. (рођ. 1956) Празници и дани сећања Римокатоличка црква слави: Папу Бонифација I


text: Рођен је револуционар Афанасије Стојановић - Фондација Српски легат Рођен је револуционар Афанасије Стојановић 24 мај 2019 MK На данашњи дан, 24. маја 1850. године у Ваљеву је рођен револуционар и једини познати Србин који је учествовао у Париској комуни Афанасије Стојановић. Након гимназије у Ваљеву, отишао je на студије економије у Цириху, где се упознао са социјалнистичким и анархистичким идејама, и постао присталица Бакуњина. Одатле је за време Париске комуне отишао за Париз и учествовао у борбама на барикада, током којих је био рањен. Вратио се у Цирих, па у Србију, и ту постао следбеник Светозара Марковића, сарадник листа Јавност и уредник Ваљевског гласа. Био је ухапшен и осуђен прво на годину дана затвора, а затим на пет, после чега је напустио земљу и преко Црне Горе, Аустрије и Француске стигао у Русију. Афанасије Стојановић је у Петрограду живео и радио наредних више од две деценије, све до своје смрти 1923.године. 1875. године, рођен је Теодор Тарановски, руски правник и историчар који је након револуције у Русији емигрирао у Краљевину Срба, Хрвата и Словенаца, где је наставио своје научно стваралаштво и постао члан Српске краљевске академије; 1896. године у оквиру београдског Гимнастичког друштва Соко основана је Лоптачка секција, што је био зачетак фудбала у тадашњој Краљевини Србији; 1925. године рођен је филзоф и књижевни критичар Драган Јеремић; 1926. године у Београду је отворена Универзитетска библиотека; 1929. године рођен је професор и академик Слободан Рибникар; 1938. године рођен је глумац Михаило Миша Јанкетић; 1970. године у Љубљани је завршено 6. светско првенство у кошарци, на коме је репрезентација СФРЈ први пут постала првак света;


Завршена Девета ликовна колонија „Гацко – Клиње 2016“ У оквиру петодневне манифестације, ликовна колонија „Гацко-Клиње 2016“, протеклих дана ликовна дјела стварало је око десет афирмисаних умјетника из Србије, Црне Горе и Босне и Херцеговине. У одличној радној атмосфери и погодним временским условима, умјетници су стварали у амбијенту националног парка „Сутјеска“. Селектор колоније, академски графичар, Тања Пикула, задовољна је квалитетом радова, а посебно одабраним именима која су ове године била дио ове манифестације. „Успјели смо да окупимо умјетнике различитог ликовног језика и различитих тематика. Ту су и нека нова имена која су по први пут на нашој колонији – Мишо Вемић из Никшића, али и Дејан Мандић, учесник ранијих година, и ове године је опет са нама“, рекла је Пикула. Једно од познатијих имена овог ликовног сусрета је академски сликар из Лознице, Драган Бартула, који је редован учесник колоније у Гацку. „Оно што ме враћа у ове крајеве су добри људи које познајем и природа – планине и пејзажи, који изгледају гордо и моћно“, рекао је Бартула. Слике су стваране углавном акрилним и уљаним бојама. Наиме, колоније које трају краће као што је ова, умјетници се углавном опредијеле да сликају акрилним бојама које се брже суше, мада је и ове године било умјетника који су радили уљаним бојама. Један од организатора, ликовна умјетница Јелена Глоговац Савић, истакла је да ликовна колонија у Гацку окупља афирмисане умјетнике, који већ имају своју причу и мотиве које носе са собом. „Сваки сликар свој квалитет, своје мотиве, своју енергију носи у себи. Природа и добар амбијент за рад може само да активира његове унутрашње мотиве и да слика настане у свом пуном квалитету, али не и нужно умјетника да инспирише да наслика природу“, рекла је Савић. Важно је напоменути да су организатори и ове године подржали рад три студента Академије ликовне умјетности у Требињу – Милицу Лојовић и Невену Косовић из Гацка, као и Марка Шарана из Невесиња, што манифестацији даје и едукативни карактер. Изложба око 30 радова, колико је настало на овогодишњем сазиву ликовне колоније, биће отворена на јесен, након што се радови умјетника додатно припреме. На оваквим ликовним сусретима, умјетници у трајно власништво организатору остављају по два дјела, што је пракса сваке године. За оне који су били у посебном расположењу за сликање, “Културно-спортски центар” и ове године је обезбиједио довољно платна и материјала за све који су жељели да раде више. Организатор и покровитељ колоније су “Културно-спортски центар” Гацко и Општина Гацко. 22.08, 2016\tby Општина Гацко in Архива 2016, Новости


Ruski konvoj i dalje na Jarinju | Republika Srpska Насловна Србија Руски конвој и даље на Јарињу Итар Тас преноси да Москва намерава да на данашњем самиту ЕУ-Русије у Бриселу изложи проблем блокаде конвоја. Из Еулекса су поновили да постоје две могућности да руски конвој стигне до Срба на Косову и Метохији. „Прва је да се прихвати пратња Еулекс полиције, јер је то уобичајена пракса у ЕУ, да полиција прати тако велике конвоје. Друга је прелазак преко прелаза Мердаре“, поручила је портпаролка Еулекса Ирина Гудељевић. „Ако руски конвој прихвати пратњу Еулекс полиције, то значи да се возила Еулекса морају пропустити кроз барикаде“, истиче Ирина Гудељевић. Конузин: Еулекс прекорачио мандат Конузин оцењује да је руски конвој постао предмет политичке уцене. „Мисија ЕУ је још једном показала да је изашла из оквира мандата који је добила од Савета безбедности УН. Уместо да испуњава своје функције, које су јој поверене, Еулекс поставља неке политичке услове“, рекао је Конузин, преноси агенција РИА новости. Шеф делегације Европске уније у Београду Венсан Дежер негирао је да Еулекс блокира пролаз руског хуманитарног конвоја на Косово. Он је навео да је ЕУ примила званично писмо амбасадора Русије у Србије Александра Конзина да се обезбеди пратња за конвој и да постоји стандардна проседура када се тражи пратња за конвоје. Начелник Косовскомитровачког Округа Раденко Недељковић оценио је да Еулекс настоји да искористи конвој с руском помоћи и прикаже да је административни прелаз ка централној Србији заправо гранични прелаз. „Циљ упућивања конвоја на прелаз Мердаре је да се руска помоћ Србима спроведе у комплетној косовској процедури“, рекао је Недељковић Телевизији Мост.


source: fineweb

text: Сaопштење Одбора за организовање сахране блаженопочившег Патријарха српског Павла Данас је у Двору Српске Патријаршије одржана седница Одбора за организовање сахране блаженопочившег Патријарха српског Павла. У име Одбора јавности су се обратили Епископ бачки Г. др Иринеј и Епископ захумско-херцеговачки Г. Григорије. Пошто је седница Одбора била посвећена организовању маршруте којом ће се кретати молитвена поворка, Епископ бачки Г. Иринеј је нагласио речи представника Министарства унутрашњих послова који је рекао да ће полицајци, бити не само чувари реда, већ да ће као и сви верници учествовати у молитвеној поворци. Владика захумско-херцеговачки Г. Григорије је саопштио да ће заупокојена Литургија бити служена у Саборној цркви у 7,30 часова, затим ће молитвена поворка кренути ка Спомен храму Светог Саве у 9,30 часова, и то улицама: Кнеза Симе Марковића, Поп Лукином, Бранковом, преко Зеленог Венца и Призренске до Теразија где ће бити служен кратки помен, после кога ће поворка кренути улицом Краља Милана до Трга Славија, и даље Булеваром ослобођења до улице Крушедолске, одакле ће ковчег, на рукама Епископа, бити пренет до платоа испред Храма Светог Саве, где ће у 11 часова бити служено опело. По завршеном опелу, ковчег са телом Патријарха Павла биће пренет у манастир Раковица следећим улицама: Булевар ослобођења, Аутокоманда, Булевар ослобођења, Трошарина, Црнотравска, Борска, Мишка Крањца, Партијарха Димитрија, до манастира Светог Архангела Михаила у Раковици, у ул. Патријарха Димитрија бр. 34. Акредитација: Молимо уреднике заинтересованих медија да списак новинара и сниматеља који желе да пропрате овај догађај пошаљу електронском поштом на адресу email@example.com најкасније до среде, 18. новембра, у 13 часова.


Путовање кроз време је могуће - Спутњик Србија Widgets Magazine 13:22 19 Јун 2019 14:25 19.02.2017 (освежено 14:39 19.02.2017) Преузмите краћи линк Путовање кроз време је могуће, сматра научник Андреј Канањин. Времеплов ће вероватно ускоро бити направљен, а чак и обични „смртници“ ће моћи њиме да путују. Никаква посебна припрема неће бити потребна, каже руски научник у интервјуу за Спутњик. За сад, тврди Андреј Канањин, путовање у будућност је могуће, што је више пута и експериментално потврђено. Принцип преласка у будућност је једноставан — неопходно је само направити летелицу, односно летећи апарат који може да се креће брзином светлости. „Ако полетите на оваквој летелици, мање времена ће протећи него кад сте на Земљи. То је важно, како бисте могли да одредите колико далеко у будућност желите да одете“, објашњава научник. Фактички испада да овако описани времеплов јесте нека врста свемирског брода, а путовање кроз време је заправо пут без повратка. „Али људи би хтели да се врате! И ту настаје проблем. Савремена наука тврди да је повратак у прошлост немогућ. Нарушaвање хронологије, односно историје какву ми познајемо, могло би да доведе до фаталних промена у том историјском току, односно до временских парадокса“, упозорава Канањин. Најпознатији је „парадокс деде“, односно мисаони експеримент којим се доказује да је заправо немогуће путовати кроз време. Овај парадокс полази од тезе да је могуће да човек одлучи и успе да путује кроз време, то јест да пронађе и убије свога деду пре него што је упознао његову баку. То би значило да један од његових родитеља никад није ни могао бити зачет. Са друге стране, ако путник није путовао кроз време ради убиства, његов деда је још жив, што значи да ће се он ипак родити, затим путовати кроз време и убити деду. Оваквим размишљањем се доведи у питање могућност путовања кроз време. Осим тога, ако присуствујете у прошлости, значи да сте тамо већ били, да јесте и да ћете бити део саме те прошлости која вас је ту и довела. Већина научника је уверена да у природи постоји механизам „хронолошке самоодбране“ свемира од парадокса. Тако да, ако се неко упути у прошлост са злом намером да убије неког старца, тој особи ће планове и намеру нешто свакако покварити. Значи, закључак је следећи: путовање у прошлост је теоретски могуће, али технолошки гледано, оно је милијарду пута теже него лет у будућност. Ако у свемирским мерилима наша цивилизација поживи још неко време, ми можемо постићи брзину светлости. Штавише, већ данас отприлике разумемо како би се то могло извести. Ако постоји макар један реални начин да се превазиђу разорни ефекти брзине светлости, онда ће следеће генерације неке напредније цивилизације свакако реализовати ову замисао. Без обзира на то што у овом тренутку летеће машине за путовање кроз време не постоје, чак се и не праве, постоје са друге стране цртежи односно скице времеплова који би могао да поведе путнике у будућност. Важно је то што су све те постојеће варијанте физички и технолошки јасне савременим инжењерима. Другим речима, када наука још мало буде напредовала, биће могуће направити ове машине. Ипак, реално је тешко да се то може догодити у наредних 1000 година. Мада, никад се не зна, каже Андреј Канањин и додаје да је тешко било поверовати пре 30 година да ће научници направити тако моћан компјутер који је у стању да победи светског шаховскког шампиона. времеплов, свемир, наука