text: moesiotes: Живећи геноцид | Куда иде Србија Живећи геноцид Мало шта је апсурдније последњих деценија од текстова о српском природном прираштају и тумачења резултата пописа. Кад чујемо колико становника Србија има мање данас него пре десет година, запитамо се, ко ће нешто да уради по том питању, ко ће преокренути ствари и спречити да у наредних педесет година нестанемо као народ. А онда се с језом сетимо ко би једини могао нешто да уради – власт. Односно, они који су на власти. А то значи Борис Тадић и његова клика, односно Милорад Додик кад је у питању Република Српска. Како очекивати да такви властодршци ураде нешто по питању скоро 400.000 становника мање у Србији без Косова и Метохије, кад нису у стању да обезбеде пристојан живот и запослење ни за ове који данас у Србији живе? Како очекивати да Тадићева неспособна власт учини нешто по питању тога што нас има бар 400.000 мање кад нас по њиховој логици вероватно има 800.000 више него што треба да нас буде? По чему одредити да ли нека земља има превише или премало становника? Кроз историју су познати примери предела који једноставно нису били у стању да произведу довољно хране за своје становништво. У Србији то наравно није проблем, кад погледамо колико запарложене земље и напуштених насеља имамо, пре би се могло рећи да Србији недостаје становништва да искористи све своје ресурсе. Штавише, пад броја становника од преко десет посто имају општине са најплоднијом земљом у Србији – општине Бачке, Баната , Срема, Мачве, Поморавља... Међутим, оно што просечна особа данас у Србији и у остатку наводно цивилизованог дела човечанства жели, наравно, није пуко неумирање од глади уз бављење базичном пољопривредом, већ одређен квалитет живота. А држава Србија данас није у стању да пружи тај одређен квалитет живота свом становништву. Проблем није у физичким одликама територије на којој се данас простире Република Србија, већ у њеном привредном и индустријском развоју. Напретком науке, саобраћаја и трговине одавно су физичке карактеристике неке територије постале секундарне за развој неке државе. Пад наталитета је такође нешто што прати развој неке државе, у већини развијеног дела света имамо низак природни прираштај. Међутим, док у последњих двадесет година Северна Америка бележи раст становништва од око 24%, западна Европа око 9%, источна Европа бележи пад од око 11%. Сам овај податак могао би да нам буде довољан показатељ – проблем је очигледно у комунизму и такозваној транзицији. Сам комунизам у Србији је одликовао привредни раст и развој, те индустријализација, међутим, тај развој је био изразито неравномеран. Пре свега, док се у западној Европи радило на тзв. урбанизацији села, односно развоју села и стварању повољних услова живота у селима као и у градовима, у Србији и остатку Југославије, село је увелико запостављано, а становништво се селило из села у градове, односно центре привреде и индустрије. Раст удела градског становништва је светски тренд у последњих педесет година, међутим, уместо да сеоска насеља добијају урбане одлике, у Србији је тај процес значио изумирање села и пражњење целих области. Следећи корак је била транзиција. Села су већ добрано испражњена, и то не само у општинама као што су Црна Трава или Трговиште, већ и у деловима Србије који се сматрају богатим и развијеним, Војводини, Мачви, Поморављу, али становништво је расло, људи су живели у градовима, како-тако, добијали станове, удавали се и женили, добијали децу, неко двоје, неко једно, али деце је било. Крајем осамдесетих и деведесетих неефикасна планска економија, ратови и санкције почели су да узимају свој данак и у градовима. Фирме су пропадале, како мање које су запошљавале пар стотина радника, тако и велики системи који су запошљавали на хиљаде и десетине хиљада људи. Оно што није успело деведесетима, довршила је приватизација која је дошла после двехиљадите и петооктобарских промена. Један од видова геноцида према Конвенцији о спречавању и кажњавању геноцида јесте "намерно подвргавање групе таквим животним условима који проузрокују њено потпуно или делимично уништење." Ако погледамо како је спроведена ДОСистичка приватизација и како је вођена економска политика после 2000. године, не можемо се одупрети утиску да су имале сва обележја геноцида. Оно привреде што је неким чудом преживело осамдесете и деведесете, уништено је после "демократских промена". Друштвена имовина, државна имовина, или тачније ко зна чија имовина или је пуштена да пропадне или је приватизована у шпекулативној приватизацији која је опет водила пропадању већине приватизованих фирми. Нову елиту није занимало да мисли о државној имовини и државним фирмама. Односно, прогласили су себе надлежним да све што могу распродају што пре, али не и да прате како се те приватизације одвијају, да ли се поштују уговори и обавезе преузете приликом приватизације, или у каквом је стању државна имовина која не може да се прода и шта се с њом дешава. Ма колико нам je то приликом "увођења" демократије и капитализма патетично изгледало, испоставило се да су нови властодршци стварно све оно што је стварано деценијама пустили да једноставно пропадне и зарасте у коров, стотине хиљада људи је остало без радних места, стотине хиљада породица без прихода, а ништа ново нису изградили. Ма колико смо с радошћу дочекали пропаст усташоидног режима лицемерних следбеника Броза и Коминтерне, с тугом смо морали да приметимо да ови нови "нису у стању ни да окрече оно што је Броз направио". Један систем је урушен, а нови није изграђен, власт су преузели будимпештански курсисти ЦИА, који су се показали не само недорасли да воде државу и брину о њој, већ и прилично незаинтересовани за такве подухвате. После педесет плус десет година комунистичке окупације, Србија се пробудила без националне елите. На власт је дошла нова генерација, биолошки или идеолошки потомци једне или друге струје са Осме седнице, која је догме КПЈ заменила догмама слободног тржишта које су на западу, барем у пракси, напуштене још крајем тридесетих година прошлог века. Док је највећа светска сила којом су нови српски лидери били инспирисани била спремна да своје економске интересе штити и ратовима и стотинама хиљада војника, у Србији је завладала идеја да ће слободно тржиште само од себе све да среди. Лек за све је било приступање Европској унији, њеним фондовима и стране инвестиције. Према доминирајућој економској не-мисли српских влада, право решење је било само чекати да ЕУ све реши. Није им пало на памет да су се земље ЕУ потрудиле да својим привредницима обезбеде услове пословања, који подразумевају добру законску регулативу, одсуство системске корупције, разумна пореска оптерећења, функционално судство и сличне ситнице. Опстајати на власти и чекати улазак у ЕУ, то је било решење за све. То што је Србија по разноразним листама утицајних светских листова, ревизорских компанија и сл. по условима пословања ту негде између Гане и Еритреје, није их бринуло. И, тако, док се српска "елита" бавила процентима гласова и истраживањима јавног мнења, спиновањима и медијима, изборним законима и коалицијама, механизмима останка на власти, Србија је пропадала. У српским градовима пропадала је индустрија. Не само ЕИ, Застава, железаре, ливнице, Гоше, Генкси, МИНЕЛи, ПКБови, ПИКови, Југоалати, већ и локалне фирме које су се бавиле производњом хлеба, меса, млека... као да је народ у Србији одједном престао да једе хлеб и купује млеко. Тако смо добили армије незапослених, које су обухватале и половину радно способног становништва целих градова. А где нема посла и новца, где нема хлеба, ту се пуно теже склапају нови бракови, купују станови и зидају куће, рађају деца. Такве градове људи напуштају и селе се тамо где има посла – у реигоналне центре. А кад и регионални центри престану да нуде прилике, онда остају само два града – Београд и Нови Сад. Занимљиво је да постоје градови сличне величине као рецимо Нови Сад, нпр. Ниш, Крагујевац... али они немају ту привлачну моћ. То нам говори да тајна није само у величини, већ у – администрацији. Београд има републичку администрацију, Нови Сад покрајинску. То значи радна места на државним јаслама, које Ниш или Крагујевац немају. Међутим, ланац се ни ту не прекида. Процес глобализације и доминација холувудско-америчке културе довео је до промене перспективе националних елита. Школован Београђанин који је усвојио америчку културу сматра да више додирних тачака има са истим таквим становником Беча, Лондона или Њујорка, него са својим сународником у Сурдулици или Невесињу, наравно осим ако и тај сународник није усвојио америчко-глобалну културу. "Напредан" Београђанин не чита "Књигу о Милутину" или "Горски вијенац", већ "Господаре прстенова" и "Филозофију паланке", који само учвршћују осећај одвојености од сељачког балканског порекла својих дедова од којих жели што пре да побегне. Културна и духовна отуђеност, повезана с немогућношћу да се у Србији оствари жељени стандард, значи и још један вид исељавања – из највећих центара у иностранство. Наравно, ове "карике" ланца исељавања нису механички одвојене – у иностранство ће се одселити како млади магистар са Београдског универзитета тако и ситни трговац из Бора или дрвосеча из Мајданпека. Такође, ни у овој последњој карици не можемо као разлог одласка навести само отуђеност елите и њену одвојеност од свог народа, већ и економске и професионалне разлоге, који су опет последица уништене економије Србије. Осим отуђености елите, један од јако битних фактора је и – партитократија. Странке владају свиме, странке су ставиле све ресурсе под своју контролу, између осталог и радна места. Од страначких војника је јако тешко доћи до било каквог радног места у државној управи, која је у Србији најбољи послодавац. Млади људи који не желе да се пробијају кроз мочваре поделе плена у победничким странкама да би живели као нормалан свет, пре бирају одлазак или бојкот. Слично је и у опозиционим странкама, покретима, невладиним организацијама... сва места су заузета. Недавно је у једном српском граду отворен један велики супермаркет. За радна места касирке тражила се "веза у странци". Није проблем што се због посла мора бити члан странке, проблем је што ни то није довољно. Једноставно, како би рекли мислиоци из филма "Видимо се у читуљи" – мала бара, пуно крокодила. Завршена школа, стечено звање, титуле, оцене... ништа од тога не гарантује егзистенцију. Наравно, деси се чак и у Србији да добри стручњаци добију посао, чак и преко конкурса, чешће преко неке везе, али најчешће ни докторско звање није јаче од неког партијског апаратчика. Па се онда чудимо зашто млади напуштају Србију, кад неко ко је годинама стицао знање и звање на крају зависи од милости или немилости некога коме је стриц министар или ко је вредно лепио плакате у своје време. И тако иде тај ланац, од оног становника неке планинске забити који је `61. схватио да у свом селу ни за 100 година неће имати услове живота какве ће добити пресељењем у оближњи град, до становника круга двојке у Београду који је схватио да оно што му Торонто нуди у Србији такође јако дуго неће дочекати. Одлив најквалитетнијих стручњака који су једноставно прерасли малу Србију је нешто што је прилично тешко спречити, али одумирање свих градова који немају администрацију – није требало да буде. Одговорност сваке владе Србије била је и јесте да омогући свом становништву услове за нормалан живот. Међутим, тотална неспособност и тотална незаинтересованост владајуће елите, осим оних директно умешаних у корупцију, довели су до тога да највећи део Србије дође у "такве животне услове који проузрокују њено потпуно или делимично уништење." Ако можемо да кажемо да српски властодршци нису имали ту намеру, њихово свесно пропуштање да делају граничи се са умишљајем. У својој књизи "Предај се или умри од глади" Роберт Каплан објашњава како је тадашњи Совјетски Савез успео да истисне утицај САД у источној Африци, посебно Етиопији. Крајем седамдесетих и почетком осамдесетих Етиопија је имала неколико проблема – сушу, глад, рат са Сомалијом и побуне у провинцијама Тигра и Еритреја. Док су западне земље обезбеђивале преко 95% помоћи у храни, совјетски блок је обезбедио скоро милијарду долара оружја, полицијске инструкторе из Источне Немачке те војне инструкторе и војнике из Кубе и Јужног Јемена који су помагали у сузбијању побуне, сламању опозиције и одбијању напада из Сомалије. Тиме је Совјетски Савез чврсто везао за себе Менгистуов режим који је успоставио прву марксистичку државу у Африци. Како Каплан исправно примећује, Совјети су владајућој класи дали оно што их је занимало. Њих није занимало умирање сељака од глади, често оних из побуњених подручја, већ опстанак на власти. А опстанак на власти није им зависио од тога да ли ће нахранити гладне сељаке, већ да ли ће ставити под контролу средњу класу у градовима, сломити опозицију, победити побуњенике и одбранити се од Сомалије. Исто тако је данашња власт у Србији одавно схватила да им опстанак на власти не зависи од сиромашних грађана Куршумлије и њихове добробити. Схватили су да им је битан новац, медији и Београд, и ништа друго их и не занима. Јер, данашњој власти у Србији није циљ богата и јака Србија, већ само њихова лична добробит. А она их не чека на месту председника општине Бабушница, већ на месту неког евробирократе у Бриселу. Српска елита данас или обавезно долази из Београда, или кад дође у Београд заборави одакле је дошла, а пред очима има само Брисел и Вашингтон као циљеве. Зато ова и свака слична власт равнодушно гледа како Србија умире и Срби нестају – за њих је то нека страна и далека земља. Зато ову власт не занима судбина Књажевца или Лесковца. За њих су Прокупље или Параћин симбол сељачке и примитивне прошлости од које желе да побегну што пре и што даље. Она елита која је била из Србије, која је волела Србију, нестала је у комунистичким чисткама, а можда и раније. Нова елита одгајана је у црвеном лицемерју које је хвалило Москву а децу слало на школовање у Енглеску и Швајцарску, тој елити је "ужа" Србија, како би рекао Слободан Селенић, "смрдела на народ". Предмет нацистичке спрдње са "геџованима", скоројевићког презира према "сељацима и паланчанима", камен је о врату свима онима који су се осећали као грађани света. Да није те "Србије", која га кочи, припадник београдске елите би данас био исто што и његов пандан из Берлина или Осла, мисли покондирена тиква израсла из комунистичког гнојива. Припадник нове жуте елите не само да не мисли о добробити унутрашњости земље, он ту унутрашњост најчешће мрзи или презире. Слично је и са новосадским сисачима државних јасала – опустела села Новог Кнежевца или Нове Црње не занимају их ништа више него села Гаџиног Хана. Они ће и даље причати о богатој Војводини коју Београд кочи, јер за њих Војводина и јесте богата, они живе у Новом Саду и примају државну плату. Њих не занимају Опово или Житиште, њих занимају Берлин и Беч. Неразвијеност Србије у односу на остатак Европе има више разлога. Иако кривити искључиво друге за своје проблеме најчешће звучи као неосновано пребацивање кривице, морамо да признамо да су турска окупација, аустроугарска агресија, енглеско гурање у рат са Хитлером, рат са Хитлером, совјетска окупација, комунистичка диктатура, разбијање Југославије, санкције и НАТО агресија ипак биле отежавајуће околности у односу на рецимо једну Шведску. Међутим, у примитивном уверењу да ако саосећаш са жртвом и ставиш се на њену страну, привлачиш на себе њену злу судбину, српска елита данас врло радо криви жртву, односно мрзи своју земљу и свој народ, иначе углавном жртве великих сила, зато што су такви какви су. Уместо да схвате да су узроци њихових проблема углавном исти они као и за остатак Срба и Србије, српска елита најчешће криви Србију зато што је сиромашна и "заостала" и мрзи своју земљу и свој народ зато што их "спутавају" и "коче". Данас се у Србији зна ко може да уздрма власт својим штрајком – бирократија, школство, здравство, полиција. Њихови штрајкови могу да успеју да искамче повишицу плата из државног буџета, незапослени, сиромашни и они који раде "код приватника" су углавном, како би Меша рекао, "пуст број, расута снага". Ако државни чиновници имају у просеку по два до три пута веће плате од народа који им те плате кроз плаћање пореза обезбеђује, шта друго можемо да кажемо него да у Србији бирократија цеди народ и државу? Страначка бирократија корупцијом и бесмисленим наметима гуши здраву привреду и њен развој. Стога је најпожељнији а често и најплаћенији посао у Србији данас у државној служби. Кад новац не може да се исцеди из пропале привреде, власт онда узима стране зајмове, опрећујући додатно ионако празан буџет како би својој гласачкој машини делила нереалне и незарађене плате. Битно је само преживети до следеће године, до краја мандата, преварити народ на још једним изборима. Дугорочног планирања и бриге за државу нема – то ће ионако све да се среди кад уђемо у ЕУ, само од себе. Бриге због гушења привреде такође нема – кад уђемо у ЕУ, стране инвестиције ће да направе бољу и старију привреду. Још један разлог због ког Србија губи становништво је и одсуство усељавања. Нема народа у свету који није имао користи од усељеника који су својим доласком нешто доносили и доприносили новој средини. Из Србије се увек исељавало, али се у њу и усељавало, нажалост углавном из угрожених српских земаља, из Македоније, Косова и Метохије, Црне Горе, Босне, Херцеговине, Далмације, Крајине, Славоније... мада усељенике нису чинили само Срби, већ и Македонци, Албанци, муслимани, Хрвати, Словенци и Срби католици. Економски уништена Србија више није у стању да привуче ни емигранте из околних сиромашнијих области, јер је и сама међу најсиромашнијим европским земљама. Међутим, док су усељени Срби, Цинцари, Јевреји, Хрвати и други кроз прошла два века постајали лојални и корисни чланови српског друштва и српске нације, Србија више нема ни апсорпциону моћ, да привуче и уклопи друге народе. Шта рећи кад се Србије и српског народа одричу и они који су пореклом ништа друго осим Срба? Или како то рече академик Василије Крестић: "Такви какви смо, нејединствени, разбијени и међусобно завађени, ми никоме не можемо бити и нисмо узор на који се ваља угледати. Због тога и немамо привлачне снаге, али ни отпорности. Зато смо лакше асимиловани но што смо били у стању да друге асимилујемо. На тај начин смо лакше, брже и у већем броју постајали Хрвати, Албанци, Муслимани но што су они постајали Срби. Због тога и спадамо у групу народа, као што су, на пример, Јевреји и Јермени који су подложни масовном уништавању. Навикли да се боримо и гинемо за слободу, ми нисмо научили да ценимо живот онако како га цене други, културнији и цивилизованији народи. А кад сопствене животе не ценимо ни сами, зашто би наше животе ценили они који нам не желе добро, којима сметамо самом чињеницом што постојимо и што настањујемо оне географске просторе с којих нас због етничке и верске чистоте желе протерати?" Још један фактор који може да утиче на добијање и губљење власти у Србији јесу велике силе, односно стране амбасаде, ММФ и Светска банка, стране агенције које финансирају "невладин сектор" у Србији и разноразне "групе за притисак". Зато ће свака влада пре потрчати да изврши налоге амбасадора неке западне земље или се побрине за циљеве неке утицајне "еНЏиОу" него за судбину општине Мајданпек. Како српске власти имају подршку и ММФ-а и западних сила за овакву катастрофалну економску политику – поставља се питање шта је циљ западних сила? Из богате земље се народ не исељава, у богатој земљи се деца рађају, богата земља има становника и војника, и новца за оружје да се брани. Богата земља се не распада. Број становника у САД непрестано расте, а тај раст је потпмогнут и државним пројектима усељавања. Желе ли нам западне силе нестанак који потпомажу преко својих марионета? На крају треба поменути и начин живота, који се под утицајем распада патријархалног морала и шире породице радикално мења у развијеном свету. Људи у градовима су све отуђенији, амбиције су им све нереалније, а клишеи из америчких серија или новокомпонованих народних песама постају обрасци понашања. Све је више становника Србије који не желе да се жене, удају, не желе да раде, не желе децу, већ желе да се "проводе". Ако се успе да се нађе неки државни посао од ког ће се плата трошити на путовања, изласке и провод, још боље. Ако не успе, живеће се на маминој и татиној грбачи све док им пензија траје, све је боље него преузети одговорност. Кукаће се због "немања услова за заснивање породице", у чему има доста истине, али има и изговора за личну лењост и размаженост. Раширене приче о томе како је узрок пада рађања то што "девојке неће на село" или "хоће само новац" су у највећој мери бесмислена претеривања. Колико је само мушкараца са села који арче своје "њиве и волове" по кафанама, стриптиз баровима и јавним кућама уместо да стварају породицу. Колико је размажених маминих синова који о браку и мушко-женским односима имају средњовековне погледе, а уместо улагања у рецимо изградњу куће новац улажу у певаљке? Колико је алкохолизма, коцке, насилиничких склоности, неспособности за заједнички живот с другом особом, неспремности за компромис, договор? Све у свему, Срби ће изумирати све док имају власт која својим чињењем или нечињењем доводи до животних услова који узрокују наше уништење, односно полагано изумирање, а можемо их сматрати одговорнима и за стварање таквих услова који спречавају рађање унутар народа, што је још један вид геноцида из Конвенције о спречавању и кажњавању геноцида. Све док имамо власт која као сврху свог постојања не види унапређење услова живота свог народа и равномеран развој своје земље, већ паразитско искориштавање своје позиције за лично богаћење и удомљавање свог страначког кадра. Све док имамо власт која мирно гледа пропадање привреде и изумирање целих делова земље, која активно учествује у пљачкашкој приватизацији и која корупцијом односно крађом гуши и оно мало здраве економије. Све док имамо паразитску власт која својом земљом не сматра државу Србију већ има амбиције само да је што више искористи како би се позиционирали негде у иностранству, попут разних Свилановића и сличних, и лично окористили. Све док имамо власт коју ништа осим Београда и Новог Сада не занима. Све док имамо власт којој је једини интерес да остане још један мандат на власти и нахрани армије својих страначких војника, задужујући се и трошећи неумерено, уместо да на уму има развој земље на дужи рок. И, зашто не рећи, све док не престану да покушавају да живе нереалне животе из филмова, порно и трач новина, новокомпонованих народних песама и холивудских филмова, и почну поново да живе своје. Све док имамо опозицију која уместо да донесе промене чека да дође на место власти да би радила исто што и актуелна власт. Или ћемо ускоро Сомалијце и Афганистанце из Бање Ковиљаче молити да остану у Србији и спасу нас од изумирања. (Аутор је копредседник Савета Српског културног клуба) уторак, 17 јануар 2012 23:50 потпуно тачно! одлична анализа али како даље? уторак, 17 јануар 2012 23:56 Свака вам је златна и љековита али шта да се чини? Ова истина нема куда да се пробије до оних који очекују овакве дијагнозе и траже спасење. Умјесто тога засути смо гомилом лажи и глупости за одвлачење пажње. Нова српска политичка мисао је као кад из заврнуте чесме медија, ипак, кап по кап, цурка вода истине. На жедну и испуцалу земљу заведеног народа. И зато ВАМ ХВАЛА!


source: wikipedia

text: 30. новембар (30.11.) је 334. дан године по грегоријанском календару (335. у преступној години). До краја године има још 31 дан. Догађаји 1609 — Галилео Галилеј је по први пут посматрао и направио цртеже Месеца путем свог телескопа. 1700 — У бици код Нарве шведске трупе краља Карла XII победиле надмоћнију руску војску Петра I. У бици погинуло око 10.000 Руса и 600 Швеђана. На исти дан 1718. Карло XII, шведски "краљ ратник", симбол националног јунаштва, погинуо при нападу на Норвешку. 1782 — Велика Британија и САД потписале примирје и тиме завршен Амерички рат за независност. 1838 — Мексико објавио рат Француској, која је три дана раније окупирала град Веракруз. 1853 — Русија у Кримском рату уништила турску флоту у бици код црноморске луке Синопе. 1872 — У Глазгову одиграна прва фудбалска утакмица две репрезентације, Енглеске и Шкотске. Меч завршен резултатом 0:0. 1939 — Више од 20 совјетских дивизија нападом на Финску почело совјетско-фински "Зимски рат", окончан мировним уговором у марту 1940, којим је Финска принуђена да се одрекне Карелијске превлаке и града Виборг на истоку земље. 1967 — Протекторат Јужне Арабије и Федерација Јужне Арабије састављена од 17 султаната, стекли независност после 128 година британске колонијалне владавине и формирали Јужни Јемен, која је на исти дан 1970. добила назив Народна Демократска Република Јемен. 1975 — Афричка држава Дахомеј променила назив у Народна Република Бенин. 1995 — Савет безбедности Уједињених нација једногласно усвојио одлуку да 31. јануара 1996. буде окончана троипогодишња мировна мисија у Босни и Херцеговини. 1996 — Око 150.000 људи протестовало на улицама Београда због поништења изборне победе опозиционе коалиције "Заједно" на локалним изборима. Влада и побуњеници у афричкој држави Сијера Леоне потписали споразум о окончању шестогодишњег грађанског рата. 1999 — Путнички брод с 302 путника преврнуо се близу источне кинеске обале. Несрећу преживеле 22 особе. 2000 — У Пјонгјангу се срели рођаци из Северне и Јужне Кореје, који су близу педесет година били раздвојени. 2002 — Турска је укинула 15 година дуго ванредно стање на југоистоку државе, чиме је завршена ера сукоба турских снага и курдских сепаратиста, током којих је погинуло око 30.000 особа. Рођења 1508 — Андреа Паладио, италијански архитекта. (прем. 1580) 1667 — Џонатан Свифт, ирски књижевник, сатиричар, есејиста и писац памфлета. (прем. 1745) 1813 — Шарл Валентин Алкан, француски композитор и пијаниста. (прем. 1888) 1825 — Вилијам Адолф Бугро, француски сликар. (прем. 1905) 1835 — Марк Твен, амерички књижевник. (прем. 1910) 1869 — Густаф Дален, шведски индустријалац, инжењер и проналазач, добитник Нобелове награде за физику (1912). (прем. 1937) 1874 — Винстон Черчил, енглески политичар, официр, историчар, писац и сликар, премијер Уједињеног Краљевства (1940—1945, 1951—1955). (прем. 1965) 1888 — Ралф Хартли, амерички електроничар и проналазач. (прем. 1970) 1915 — Хенри Тауб, канадско-амерички хемичар, добитник Нобелове награде за хемију (1983). (прем. 2005) 1920 — Вирџинија Мејо, америчка глумица и плесачица. (прем. 2005) 1928 — Драган Лукић, српски писац за децу. (прем. 2006) 1937 — Ридли Скот, енглески редитељ и продуцент. 1940 — Јован Радовановић, српски музичар, комичар и глумац. 1943 — Теренс Малик, амерички редитељ, сценариста и продуцент. 1943 — Снежана Никшић, српска глумица. (прем. 2022) 1945 — Роџер Главер, британски музичар, најпознатији као басиста групе -{Deep Purple}-. 1945 — Били Дрејго, амерички глумац. (прем. 2019) 1946 — Марина Абрамовић, америчко-српска уметница перформанса. 1955 — Били Ајдол, енглески музичар и глумац. 1958 — Миодраг Јешић, српски фудбалер и фудбалски тренер. (прем. 2022) 1960 — Гари Линекер, енглески фудбалер. 1965 — Алдаир, бразилски фудбалер. 1965 — Бен Стилер, амерички глумац, комичар, редитељ, сценариста и продуцент. 1966 — Дејвид Николс, енглески књижевник и сценариста. 1968 — Лоран Жалабер, француски бициклиста. 1977 — Оливије Шенфелдер, француски уметнички клизач. 1978 — Гаел Гарсија Бернал, мексички глумац, редитељ, сценариста и продуцент. 1979 — Андрес Носиони, аргентински кошаркаш. 1982 — Елиша Катберт, канадска глумица и модел. 1983 — Дада, српски репер. 1984 — Најџел де Јонг, холандски фудбалер. 1984 — Алан Хатон, шкотски фудбалер. 1985 — Кејли Квоко, америчка глумица. 1986 — Џордан Фармар, амерички кошаркаш. 1990 — Магнус Карлсен, норвешки шахиста Смрти 1900 — Оскар Вајлд, ирски књижевник. (рођ. 1854). 1935 — Фернандо Песоа, португалски песник. (рођ. 1888). 1939 — Бела Кун, мађарски револуционар. 1955 — Јосип Славенски, југословенски композитор. (рођ. 1896). 1957 — Паја Јовановић, српски сликар. (рођ. 1859). — Марија Јурић Загорка је била хрватска књижевница и новинарка 1977 — Милош Црњански, књижевник и један од најзначајнијих стваралаца српске литературе XX века. (рођ. 1893). 1988 — Александар Дероко, српски архитекта (рођ. 1894) 1990 — Владимир Дедијер, академик, публициста и новинар 2003 — Гертруда Едерли, америчка пливачица. Прва жена која је препливала Ламанш, 1926. 2008 — Јерн Уцон, дански архитект чије је најпознатије дјело Сиднејска опера. 2009 — Милорад Павић, српски писац. (рођ. 1929) 2013 — Пол Вокер, амерички глумац. (рођ. 1973) Празници и дани сећања Српска православна црква данас слави Свети Григорије Чудотворац Преподобни Никон Радоњешки Преподобни Генадије Ватопедски Свети Севастијан Џексонски Свети Максим, патријарх Цариградски Свети преподобни Лазар Иконописац Свети Захарије кожар и Јован Свети мученици Гоброн (Михаило) и осталих 133 војника с њим Свети Генадије, патријарх цариградски Свети преподобни Јустин Свети препододобни Јован Дермокаит Свети преподобни Лонгин


source: fineweb

text: Истра |Овај чланак не цитира никакве референце или изворе. Молимо помозите да овај чланак буде поправљен додавањем навода из поузданих извора. Садржај непоткрепљен изворима може бити доведен у питање, а потом и уклоњен.| Истра (итал. Istria, лат. Histria) је највеће јадранско полуострво површине 3.476 км2 i које се налази на североисточној обали Јадрана. Највећим делом се налази у Хрватској (90%) и Словенији, док се подручје око места Миље налази у Италији. Положај Истре између Тршћанског и Кварнерског залива, односно Јадранског мора и средње Европе омогућили су развој векиких градова Трста, Копра, Пуле, Ријеке, бродоградилишта, интензивног саобраћаја, те европски значајног туристичког комплекса. Садржај Географија[уреди] Западна обала Истре је плића и боље разведена, док је источна стрма и слабије насељена. Истра се обично дели на три дела: - Црвена Истра (западна обала), где превладава црвено-смеђа земља (црвеница) - Сива Истра (средишња Истра), због сивог глиненастог тла и - Бела Истра (падине Учке и источни део полуострва) због каменитог тла. Историја[уреди] Након пропасти Римског царства регију су пљачкали Готи и Лангобарди. 789. године Истра је припала Франачкој (под Пипином III) и након тога је њоме владао цео низ грофова, аквилејски патријарси и Венецијанска Република. Демографија[уреди] Већина становника Истре говори чакавским наречјем. У градовима западне обале људи се подједнако добро служе и италијанским језиком. У истим насељима постоји становништво које говори аутохтоним романским језиком - истриотским. На простору Истре може се издвојити део у саставу Хрватске који обухвата око 90% Истарског полуострва иу којем живе већином Хрвати са око 75% становништва док је од мањина најбројнија италијанска Италијани, 7% а остатак разни други народи . Истра у саставу Словеније обухвата око 9% Истарског полуострва, а Словенци су апсолутно већинско становништво. Истра у саставу Италије обухвата мање од 1% површине Истре и обухвата свега две мале општине код Трста од којих су у једној већински Словенци ау другој Италијани. Демографска историја[уреди] Према аустријском попису из 1910. годние, од укупних 404.309 становника Истре, 41,6% говорило је хрватски, 36,5% италијански, 13,7% словеначки, 3,3% немачки и 0,2% румунски језик. Током последњих деценија хабзбуршке власти у Истри се развија туризам. Тада су углавном на западној обали Истре живели Италијани, док су други делови углавном били насељени Хрватима и Словенцима. У другој половини 19. века дошло је етничких конфликта, јер су италијански покрети желели да уједине Трст и Истру са Италијом, док су Словенци и Хрвати желели да се уједине са осталим јужним Словенима. Конфликт је био и класног карактера, јер су Италијани живели углавном у градовима, док су Словенци и Хрвати живели у сеоским подручјима Истре. По завршетку Другог светског рата Истра је постала део Социјалистичке Федеративне Републике Југославије. Партизани су 1945. побили многе Италијане бацивши их у фојбе. Говори се о хиљадама бачених у крашке јаме. У првих неколико година након рата је Истру напустило неколико десетака хиљада становника (око броја још увек не постоји сагласност међу историчарима), махом Италијана, који се деле на „езуле“ и „оптанте“. Езули су избеглице које су отишле одмах након рата, а оптанти су они који су одабрали (оптирали) да оду из Југославије, а Италија се обвезала да ће бринути за њих. Велики број људи који су одлазили из Истре само су се привремено задржавали у Италији и касније кретали у друге земље. Ипак, Истра има традицију етничке толеранције и премда се већина становника данас изјашњава као Хрвати (становништво је заправо доста измешано), јак је осећај регионалне припадности. Данас је италијанска национална мањина малобројна (чини око 5% становништва). Становници имају право да говоре италијанским или хрватским језиком (словеначким у словеначким деловима Истре) у јавним установама. Туризам[уреди] Почеци развоја истарског туризма уочљиви су већ у доба римске империје, а врхунац достиже 1988-89. године, а и сада последњих година. У почетку (римско доба) изграђена су здања као што је Веспазијанов амфитетар у Пули из 1. века који је служио за забаву грађанима и туристима, а могао је да прими око 20.000 гледалаца. Осим тога древни Римљани, познати по уживању у чарима живота, за своју разоноду и одмор саградили су многобројне виле на приобаљу, нпр. на Брионима, данашњем националном парку. Географски положај Истре у близини главних копнених и поморских путева средишње Европе и угодна средоземна клима, близина топлог мора и богатство питомих природних лепота су највећи разлог развоја туризма на овим подручјима. Почетке савременог туризма налазимо у раним годинама 19. века. У времену Аустроугарске монархије све више бујају туристички садржаји: хотели, пансиони, угоститељски локали, морска и термална купалишта, ничу дуж целе обале. Градови Порторож, Умаг, Пореч, Ровињ, Пула с Бријунским отоком на западној обали па до Рапца и Ловрана на истоку, развијају се у праве туристичке градове. Предузетници све више улажу у истарски туризам. Ако изузмемо раздобља Првог и Другог светског рата, те рата током 1990-их, који Истри није нанео разарања (али свакако стагнацију), тренд развоја и садржајног обогаћивања истарског туризма се наставља. Данашња туристичка Истра обилује мноштвом најразноврснијих туристичких капацитета и садржаја од оних на њеном обалном, приморском делу, до оних све актуелнијих и траженијих у унутрашњим руралним подручјима. Осим већ познатог стационарног туризма у многобрјоним хотелима, апартманским насељима, камповима, приватним смештајима, данас се у Истри све више развија наутички туризам, конгресни, излетнички, ловни и риболовни, агротуризам, културни, етно-гастрономски, спортско-рекреациони, ронилачки, коњички и еколошки туризам. Занимљивости[уреди] - У Истри се налази најмањи град на свету према Гинисовој књизи рекорда. Град Хум има само 23 становника.


source: CulturaX

text: Удружење стрипских уметника Србије | Марковић Владимир /Марковић Владимир звани LoOney рођен је 4. децембра 1980. у Београду, где је завршио Факултет драмских уметности. Стрипом се бави од 1998. када је учествовао на изложби алтернативног стрипа "EX-R". Један је од оснивача стрипске радионице "Шлиц". Радове у домену алтернативног стрипа излагао је на многим изложбама у Србији, земљама региона, Швајцарској, Италији, Румунији, Енглеској.


Quote: Јесам ли? Quote: Мене си нашао да фарбаш? Quote: Ништа више од осталих, за Енглезима далеко заостајемо по том питању. Иначе, када такве испаде износиш, очигледно да си Европу видео само кроз аутопут. Quote: Наравно да ниси, пошто си Србима као "трозубим балканским дивљацима" у старту "доделио награду" за врх примитивизма. Quote: Исту ту изреку имају и Румуни, и Мађари, и Словаци итд. Само што нису свуда исте речи, негде цркне коњ на пример. Међутим, значење је исто. Злонамерност је људска особина а не српска! Супротно с' тобом не конзумирам алкохол. Quote: Наравно да су једнаке, међутим, ти Европљани, који саосећају по налогу јавних медија. Њихово саосећање вреди колико и јавни тоалет. < 2d2f br /> Quote: Баш таква. Помињемо их ми овде довољно. Поставили смо гомилу слика, видео снимака и докумената о невиним жртвама, женама, деци, старим људима. Али о томе ви велики оплакивачи никако да се огласите, него мудро ћутите. Међутим, када "јавне" зог-медије направе медијски шов и турнир "ко ће бити већи саучесник у сузама", онда су сви на броју. Ко ће да пусти сузу за овом девојком из Донбаса? Ко ће уопште да се присети њене смрти? Да та слика беше направљена у Бриселу, Паризу, Берлину или Лондону, обишла би читав свет и све друштвене мреже би се сломиле над сузама квази оплакивача.


Новости Archives - Страница 2 од 6 - Завод за уџбенике и наставна средства РС понедељак, 13 мај 2019 by admin Жири за књижевну награду “Златна сова“ у саставу: проф. др Јован Делић (предсједник), др Драгана Бедов и др Жељка Пржуљ (чланови жирија) донијели су једногласну одлуку о ширем избору рукописа који конкуришу за ову награду. Да подсјетимо, на адресу ЈП „Завод за уџбенике и наставна средства“ а. д. Источно Ново Сарајево за награду „Златна сова“ среда, 24 април 2019 by admin Трочлани жири за додјелу награде „Совица“ за 2019. годину у саставу Јелена Којовић Тепић, предсједник и Ранко Павловић и Данијел Дојчиновић, чланови, једногласно је донио одлуку да се овогодишња Совица додијели роману „Није инстаграм гума на бициклу“ аутора Владимира Каламанде из Београда. Овај роман је написан у дијалошкој форми, вјештом руком аутора који познаје и Завод за уџбенике инаставна средства разним активностима по седми пут обиљежио је Свјетски дан књиге и ауторских права у Репубици Српској. Обиљежавање је почело креативним радионицама у ОШ „Свети Сава“ у Трнову гдје су наши илустратори осмишљавали корице књига са ученицима те школе али и провели угодно вријеме уз наше дидакитчке игре „Једи здраво! Браво, среда, 17 април 2019 by admin Завод за уџбенике и наставна средства пустио је у продају први сет разгледница из Републике Српске на којима су препознатљиви мотиви. Вјерујемо да ће ове разгледнице стићи на адресе ваших пријатеља широм свијета и на тај начин допринњети популаризацији овдашњх туристичких дестинација. Аутори објављених фотографија су Мирјана Васиљ, Слободан Крстић, Фото Васке Источно Сарајево и City Жири за додјелу награде Совица, у саставу: Јелена Којовић Тепић, предсједник, Данијел Дојчиновић и Ранко Павловић, чланови, ишчитао је свих 16 пристиглих рукописа под шифрама и одлучуо да у ужи избор уврсти сљедеће рукописе: „Није инстаграм гума на бициклу“, роман пристигао под шифром Глајудеро, „Јунак у трегерима“, поему о храбром псићу, под шифром Макарије, Јавно предузеће „Завод за уџбенике и наставна средства“ а.д. Источно Ново Сарајево ће и ове године низом активности обиљежити Свјетски дан књиге и ауторских права. Активности почињу 19. априла 2019. године са едукативним и забавним активностима у ОШ „Свети Сава“ у Трнову с почетком у 11:00 часова. Том приликом ће за дјецу бити организована промоција уторак, 02 април 2019 by admin понедељак, 01 април 2019 by admin


Јово Р. Дробњак: Србија у канџама глобализма Процес глобализације који се данас остварује, није процес зближавања делова света у циљу смањења економских, технолошких, културних и осталих разлика како то представљају западни теоретичари, већ нови систем економског и културног поробљавања мање развијених од стране неколицине моћних и високо развијених земаља. То није процес стварања глобалне цивилизације или како се често каже стварање ,,глобалног села у циљу изградње праведнијег, напреднијег и хуманијег човечанства, већ најсуровији облик империјализма који се разликује од претходног само у средствима и методама остварења. Глобалистичке (империјалистичке) силе, углавном САД и део земаља ЕУ, држе у колонијалном ропству мање развијене земље путем политичких, економских, финансијских и начно-технолошких принуда. Тамо где није могуће то остварити на такав начин, примењују војну силу па чак и војно поробљавање. Но, ипак мање земље, чак и недовољно развијене, могу избећи колонијално ропство ако имају државотворно, мудро, визионарско и национално-одговорно државно руководство. Нажалост, то Србија засада нема. Наши државни протагонисти глобализације - ,,шифровани и они ,,жути - као економски ,,нововерци, прихватили су и имплементирали инструменте глобализације и наметнули грађанима догме ,,ЕНА и ,,ЕАИ (ЕУ нема алтернативу и Евроатлантске интеграције су наша светла будућност), без научне и било какве емпиријске основе. Ето, зашто смо запали у канџе глобалl 4000 0;зације, односно у канџе неоколонијализма. Свака се ловина упеца на неки мамац, а наша се ,,одговорна власт упецала на спољна обећања да ће дуго владати са националним ресурсима и животима грађана и тако увећавати своја лична богатства, само ако буду верно служили. Појам речи глобализација Глобализација је релативно нови израз и углавном се односи на међународне политичко-економске процесе који су се почели одвијати после 90-тих година прошлог века. Корен речи глобализација изводи се из француске речи ,,глобал што значи целовитост или свеукупност. Професор Т. Левит са Харвардске школе за бизнис, да би илустративније приказао светско финансијско тржиште, први је употребио ову реч 1983. године и не слутећи да ће она постати синоним за нови светски поредак. Засигурно не би погрешили када би глобализацију, као синоним за цео свет, назвали и са речи интернационализација. Процеси интернационализације сежу у далеку прошлост још од самих почетака развоја међународне трговине и обављања међународних финансијских трансакција, развоја науке и технологије и преноса научних достигнућа, развоја саобраћаја, путовања људи итд. Тако се стварала узајамност и глобална међузависност свих народа на планети. Оваква интернационализација поспешила је развој целокупног човечанства и омогућила његов напредак. Данашњу глобализацију - као интернационални процес - треба посматрати са три аспекта и то: - Прво, као процес унапређења човечанства који се огледа у развоју и преношењу научних достигнућа, ширењу тржишта роба и капитала, уклањању непотребних баријера у трговини, саобраћају и путовању људи, стандардизацији производа и услуга, повећању профита и стандарда радника, унапређењу услова рада у целом свету, заштити људских права, заштити интелектуалне својине, заштити животне околине, повећању глобалне безбедности, интернационалној солидарности и хуманитарном помагању итд. Овакви процеси глобализације су процеси напретка и хуманизације човечанства, па се зато може и називати напредна глобализација. - Друго, као покушај стварања глобалне идеологије, према којој човечанство треба да живи по универзалном рецепту - без граница, без вере и нације, без традиције, без обичаја и наслеђене културе, без индивидуалних вредности и сл. Ово су утопистичке доктрине такозваних тајних друштава која вековима раде на стварању универзалне идеологије којом би преобликовали свет у неко ново ,,клонирано човечанство. Иако је оваква идеологија неприродна и неостварива, доста се пропагира, па се чак покушава и имплементирати у неким деловима света. Оваква доктрина глобализације може се називати идеолошка глобализација. - Треће, као процес ширења новог облика неоколонијализма помоћу политичких, економских и оста 4000 083;их принуда. То је неоколонијалана глобализација темељена на интернационализацији силе и насиља, на политичким и економским принудама и експлоатацији слабијих, повећању сиромашних и увећању боатстава богатих. За овакав облик глобализације, новац је мерило свих вредности и основни циљ који оправдава жртве и учињене неправде. Овај облик глобализације биће у фокусу наших даљњих разматрања. Повод стварања глобализације као новог система неоколонијализма Реализацију пројекта глобализације, као новог система неоколонијализма, подстакле су велике геополитичке и економске промене које су се одиграле крајем 80-тих година прошлог века. Рушењем Берлинског зида 1989. године, завршена је ера хладног рата. Одмах након тога дошло је до распада Совјетског Савеза и пада комунистичких режима у Југоисточној Европи. На тим просторима створене су нове самосталне државе и исписана нова мапа света. Уз све то, већ је увелико дрмала економска криза Латинску Америку. Тај сплет околности био је погодан тренутак да, економски и војно моћне западне земље предвођене САД, отпочну другу фазу реализације давно припремљених пројеката. Пошто је прва фаза успешно завршена растурен Совјетски Савез, срушени комунистички режими у Југоисточној Европи и створене марионетске државице било је важно запосести геостратешке тачке и економски потчинити мале и недовољно јаке државице. Није им то било тешко самим тим што је распадом Совјетског Савеза нестала војна и политичка противтежа у свету и у таквим приликама лако је било наметнути нејаким државицама политичке и економске принуде путем глобалистичких институција. Но, за одржив глобални неоколонијализам требало је осмислити нови систем који ће се разликовати од претходног. Зато је измишљена демагошка фраза ,,глобализација као синоним за изградњу новог ,,праведнијег и напреднијег светског поретка. Дакле, дешавања која су се одиграла крајем 80-тих година прошлог века само су повод за реализацију пројекта глобализације, а разлози леже у тежњи стварања система неоколонијалне глобализације. Међутим, за реализацију оваквог система требало је направити и адекватну стратегију. Стратегија за стварања новог неоколонијалног система званог глобализација За извођење једног од најважнијих пројеката западних земаља у другој половини 20. века, који је дуго осмишљаван и припреман, требало је направити добру стратегију прилагођену времену и приликама у којима ће се изводити. Стратегију је, по налогу државног естаблишмента САД, израдио Економски институт за међународну економију (труст мозгова) из Вашингтона кога персонализује економиста John Wiliamson. Стратегија је лепо уобличена у десет тачака или реформских политика, међу којима су најбитније приватизација државних 4000 1087;редузећа, либерализација трговине, либерализација финансијског тржишта, либерализација страних директних инвестиција, укидање субвенција и дерегулација прописа који ометају улазак на тржиште. Остале тачке су само форма да би се замаглиле намере, односно циљ стратегије. Са стратегијом су се сагласили ММФ, Светска банка и Министарство финансија САД, а потом је 1989. године исту кодификовао и представио John Wiliamson као ,,најбољи концепт за динамичан раст и развој земаља у транзицији и назвао је ,,Вашингтонски консензус (договор). Вероватно зато што су овакву стратегију прихватиле три најважније светске институције, а не због тога што су је под принудом прихватиле земље Латинске Америке. Стратегија је намењена како земљама Латинске Америке, тако и земљама које су већ биле у почетним фазама промене комунистичких поредака. Основни циљ стратегије био је да се ове земље колонијализују и да се њихова тржишта подреде искључиво за робе и банкарске услуге западних земаља. Да би у томе успели, прво је требало у тим земљама имплементирати инструменте глобализације - државе лишити власништва ресурса са којима располажу, затим уништити њихове индустрије, трговине и банке, а потом их довести у дужничку зависност да би постале беспоговорни послушници моћних и богатих. У таквом подухвату, поред вазалних реформатора, главно оружје су им били медији па су их одмах и ставили под своју контролу. Путем њих су обликовали свест грађана према својим интересима и пројектованим циљевима. Цела се реторика своди на демагошке флоскуле о неминовности транзиције на данашњем степену развоја људског друштва и потреби изградње новог светског поретка. То је пут који се мора проћи иако је на почетку трновит, али је поплочан добрим надама и ,,пречицом води друштва у благостање и економски процват. Дакле, стратегија названа ,,Ваншингтонски консензус јесте сет политика и програма моћних земаља за увођење новог облика неоклонијализма у недовољно развијеним земљама. Циљеви глобализације Основни циљ глобализације су политичка, војна и економска доминација моћних земаља. Главни правци деловања у остварењу таквог циља су: прерасподела или боље речено преотимање природних ресурса од стране моћних земаља, затим политичко, економско, финансијско, технолошко и културно потчињавање недовољно развијених земаља од стране моћних, дириговање са тржиштима роба и капитала, експлоатација радне снаге и контрола путева робе, капитала и наркотика, контрола путовања људи, као и обезбеђење депонија за опасне материје на просторима недовољно развијених земаља. Укратко речено, основни циљ глобализације јесте држање, без војних трошкова, мање развијених земаља у неоколонијалном ропству од стране моћних, уз помоћ вазалних државних менаџ 3f5 ;мента. Резултати такве глобализације су, све више богаћење богатих и све више сиромашење недовољно рзвијених земаља. Дрскост моћних земаља најбоље илуструје ранија из 3ff9 јава бившег државног секретара САД Мадлен Олбрајт: ,,Нису Руси заслужни за природне ресурсе у Сибиру иако тамо живе, то је глобално богатство које треба прерасподелити. То је нешто слично као што су аге говориле кметовима - ,,што је моје, то је моје, а што је твоје то је прво моје, а теби шта остане. Уз све међународне конвенције о људским правима и слободама, може се констатовати да данашњу цивилизацију карактерише највечи степен неправде, неправичности и људских неслобода. Инструменти глобализације Основна претпоставка за неоколонијално покоравање и држање у потчињености недовољно развијених земаља јесте имплементација инструмената глобализације, као што су: 1. Приватизација државних предузећа и природних ресурса, да би са истима могле загосподарити глобалистичке силе. 2. Увођење неолибералне економије, што подразумева доношење и имплементацију сета економских политика и прописа као што су: -либерализација трговине и обезбеђење слободног увоза роба да би се обезбедила тржишта за робе глобалостичких сила. -либерализација финансијског тржишта, чиме се обезбеђује улазак великих и моћних банака и финансијских организација на тржишта недовољно развијених земаља да би монополисали нацонална тржишта и путем високих цена капитала експлоатисали тамошње економије и грађане. -либерализација страних директних инвестиција, са којима се омогућава експлоатација националних ресурса и експлоатација радне снаге. 3. Укидање свих врста помоћи и субвенција домаћим привредним субјектима да не би конкурисали робама из западних земаља. 4. Либерализација ГМО производа да би се створила зависност од увоза семена из западних земаља. 5. Деиндустријализација (уништење домаће индустрије) како би се обезбедило тржиште производима из развијених западних земаља. 6. Уништење војске и војне индустрије у циљу одрживе и безбедне неоколонијалне експлоатације. 7. У инструменте глобализације спада и инфилтрација политике неоколонијалних сила у важне и култне националне институције које имају велики утицај на грађане као што су у Србији САНУ и СПЦ и отупљивање њихове улоге и њиховог научног и духовног деловања. 8. Стављање медија под контролу ради утицаја на јавно мњење и обликовања свести грађана према интересима и циљевима неоколонијалних сила. Поред наведених инструмената, постоји још сет разних политичких и економских мера и принуда са којима се уцењују недовољно развијене и војно ослабљене земље. У реализацији процеса неоколонијалне глобализације велику улогу имају и неке светске институције као што су ММФ, Светска банка, СТО, НАТО и мултинационалне компаније, које су у функцији глобалистичких сила. Имплементација глобализације у Србији Одмах након српске о 4000 82;тобарске револуције, вазални реформатори шифровани и они жути - као самозвани стручњаци, потрудили су се да у нашој земљи муњевито спроведу Вашингтонски консензус, односно да уведу систем неоколонијалне глобализације. Из уверења или незнања, а најпре из властитих интереса, постали су одани економски ,,нововерци новог светског поретка тзв. гобализације. Убрзо је у бесцење распродата друштвена имовина. Уништене су домаће банке, трговине и сви сегменти материјалне производње. Војска је постепено смањивана и уништавана. Медији су стављени под строгу контролу. Вазални реформатори су се инфилтрирали у СПЦ и разбили њену монолитност. Отупили су научно деловање САНУ. Маргинализовали су научне и емпиријске стручњаке и онемогућили њихов утицај. Континуално је потискивана и уништавана национална култура уз увођење туђих ,,вредности. Путем медија, обликовано је јавно мњење и свест грађана према интересима и циљевима глобалистичких сила. Уведен је систем неолибералне економије ради даљњег уништења остатка домаћих привредних субјеката, да би глобалистичке силе лакше и једноставније експлоатисале националне ресурсе и радну снагу. Држава је све више задуживана и то углавном за буџетску потрошњу. Тако је Србија постала зависник од ММФ и осталих глобалистичких институција, а њени грађани - експлоатисана радна снага, потрошачи туђих роба и субјекти уцена монополизованог страног капитала. Њима су наметнуте догме ЕУ нема алтернативу и Евроатлантске инеграције су најбољи пут за бољи стандард грађана и колективну безбедност. Последице неоколонијалне глобализације у нашој земљи су више него катастрофалне, а исте се могу сагледати из само неколико следећих чињеница: - У бесцење је распродато 2.400 предузећа и наплаћено свега 2,7 милијарди евра, и уместо да се та средства употребе у отварање производних погона и запослење радника, углавном су отишла у буџетску потрошњу. - Уништена је индустрија и тржиште је препуштено страним производима. - На тржиште су уведени страни трговински ланци који служе својим економијама да на наше тржиште пласирају своје робе, а које су у доста случајева лошијег квалитета од домаћих производа, па чак и сумњивог квалитета. За увоз таквих роба троше се девизна средства која се остварују домаћим извозом, што се негативно одражава на наш девизни и платни биланс. - Уништене су домаће банке и финансијско тржиште је препуштено страним банкама и страним финансијским организацијама које су монополисале тржиште и наметнуле високе банкарске камате. Путем високих камата осиромашује се национална економија и континуално се прелива капитал и вишак вредности из привреде у финансијски капитал банака, чиме се нагриза чак и супстанца основних средстава. Тако привреда постаје свk 4000 7; сиромашнија и све зависнија од својих експлоататора. - Омогућен је улазак страног капитала путем такозваних страних директних инвестиција, што није ништа друго до облик експлоатације националних ресурса и радне снаге. Познато је да су позитивне и прихватљиве само оне СДИ са којима се уносе савремене технологије и које су у функцији развоја националне привреде, а таквих скоро да и није било у Србији. - У последње три године, одговорна Влада је енормно задужила државу и њене грађане код међународних финансијских институција и то углавном за буџетску потрошњу и тако смо доведени у дужничко ропство. - Под демагошком флоскулом ЕУ нема алтернативу, једнострано је примењен Споразум о придруживању чиме је омогућено страним произвођачима да са смањеним царинама увозе робу на наше тржиштте што се негативно одразило на опоравак домаће производње. Познато је да се недовољно јаке економије, у циљу сопственог јачања и развоја, морају штитити од јаких економија. Примера ради, да Кина није штитила своју економију не би успела од 1978. године до 2010. године повећати реалну вредност БДП за 19 пута и обезбедити просечну годишњу стопу раста БДП од 9,9 одсто. Поред атака на домаћу производњу, направљене су и директне штете, јер су буџетски приходи од царина пали са 70,45 милијарди из 2008. године на 39,7 милијарди динара у 2011. години (према ребалансу буџета за 2011. годину). - Уништена је војска, чиме се доводи у опасност национална безбедност и интегритет државе. - Медијска средства су стављена под контролу вазалних реформатора и грађани се неистинито информишу. Тиме су угрожена основна љдска права, односно право на истините информације. - Отупљено је научно и одговорно деловање САНУ, која би требала дати одговоре на све садашње и будуће изазове. - Вазални реформатори су инфилтрирали своју политику и у СПЦ и тако нарушили њену монолитност. - Континуално је девастирана и уништавана национална култура и насило наметана вестернизација путем филмске и литерарне продукције. - Дошло је до великог сиромашења грађана. Према анкети групе истраживача у Србији је данас 1% супер богатих, 15% са стандардом изнад просека у Србији, 35% на граници егзистенције и 49% испод границе егзистенцијалног опстанка, односно испод људског достојанства у 21. веку. - Више стотина хиљада радника је остало без посла, а према писању ,,Блица од 1. јуна ове године, у Србији је само у прошлој години остало без посла више од 300.000 радника. Данас на 1 запосленог (а питање је да ли прима плату) долази 1,7 пензионера, 1 незапослени и два лица млађа од 15 година. - У последње три године из Србије је заувек отишло 200.000 младих и школованих стручњака (,,браин драин) и тај биолошко-умни губитак не може се ничим надокнадити. - Свакодневно расте криминал и корупција, што доводи до опште несигурности грађана. Ето, ово 4000 1089;у само неке од последица неоколонијалне глобализације имплементиране од стране наших ,,нововераца макроекономије и ,,великих реформатора, који су себе чак предлагали за Нобелову награду. Заиста, да постоји награда за учињене економске и културне злочине над својим народом, њима би засигурно и припала. Поред осталих инструмената неоколонијалне глобализације, систем неолибералне економије, базиран на теоријама протагониста тржишног фундаментализма и учењима да тржиште - као флуидни механизам - треба све да решава, тотално је разорио српску економију и изродио експлоататорске производне односе. Управо тај тржишни фундаментализам је основа Вашингтонског договора за који се може рећи да је више политичка него економска доктрина. Међутим, оно што је најгоре, код нас је примењиван и још увек се примењује неки бућкуриш грађен на мешавини неолиберализма и волунтаристичког државног интервенционизма, односно на потпуној либерализацији тржишта и на интервенционизмима без научно-емпиријске основе и управљачке одговорности. Држава углавном није интервенисала када је требала и где је требала, а интервенисала је онда кад није требала и то увек без одговорности управљачих структура. Економску неодрживост и штетност неолиберализма по светску економију приметили су неки западни теоретичари, па је формирана Група стручњака од 21 члана из 18 земаља да научно расветле економско деловање, последице и одрживост ове политичке доктрине. Поред сталних чланова групе у раду је учествовало још 300 угледних стручњака из целог света. На челу те групе био је познати стручњак Мајкл Спенс. Они су проучавали искуства и развојне моделе из 13 економски најуспешнијих држава у периоду од 1950. до 2005. године, а које су у континуалном периоду од 25 година оствариле просечну стопу раста изнад 7 одсто. Резултати истраживања су показали да нема универзалног рецепта за успех, али да је заједничко за све те економије чињеница да су на челу тих земаља биле визионарске и веома способне, активне и прагматичне владе које су имале кључну улогу у развоју економије и економском расту. Стручњаци су се дистанцирали од економских догми уз констацију да најуспешније земље нису биле превише наклоњене слободном тржишту. Велики део закључака ове групе прихваћени су на Петом самиту Г-20, који је одржан 11-12. новембра 2010. године у Сеулу. За разлику од ,,Вашингтонског консензуса, Сеулски договор предвиђа значајнији државни интервенционизам и у фокус ставља динамичан и одржив економски раст и развој, те констатује да не постоји универзална формула за успешан развој. Напред наведено, само нас још више упућује на потребу што брже промене неолибералног концепца економије у нашој земљи. Уместо закључка може се констатовати да је интернационализација, к 4000 ао динамичан процес развоја и унапређења човечанства, природна закономерност људског друштва и она се не може и не сме избегавати. Интернационализацију карактерише све већа међузависност националних економија са светском привредом и све већа међузависност националне науке са светским достигнућима. Земље света су повезане у мултинационалну мрежу економских, научних, технолошких, социјалних и политичких веза. Нагли развој високософистицираних технологија омогућио је брзо савладавање географских простора, брзи проток роба, капитала и људи, унапређење производње добара, те развој економије и свих сегмената дрштва. То су благодети интернационализације. Међутим, треба напоменути да интернационализација не подразумева и универзалност како то проповедају глобалистичке силе. Свака земља има своје природне и друштвене специфичности на темељу којих се развија и гради друштвене односе. Из светске баштине треба прихватати само оно што је у функцији развоја друштва и обезбеђења бољег стандарда грађана. Погубно је натурање туђих ,,вредности, туђих навика живљења и туђе културе попут вестернизације. Као што би била погубна свака изолација од интернационализације, тако је исто погубна и примена инструмената неоколонијалне глобализације који осиромашују националну економију и уназађују живот грађана. Нажалост, оваква глобализација је имплементирана у нашој земљи. Последице су пуно веће, дубље и тегобније од ових које тренутно осећамо. И када би се направио радикалан заокрет, санација би дуго трајала. Стога је неопходно што пре зауставити даљње поробљавање државе и њених грађана. Прво треба почети од економије и уместо неолибералне економије увести концепт тржишно-социјалне економије сличан економијама у Немачкој и нордијским земљама. Такав концепт подразумева слободу и демократију, приватну својину, супсидијарност, солидарност и хуманост, затим ефикасност јавног сектора без уплива партитократије, монетарну стабилност и тржишну конкуренцију уз истовремено очување националних ресурса и заштиту националних интереса, као и заштиту привреде и грађана од домаћих и страних монопола. Нашу економију треба градити на развоју националних привредних субјеката и јачању њихове конкурентности на домаћем и иностраном тржишту, као и на стварању и афирмацији националних брендова. Такође, њихову репродуктивну и развојну активност треба заснивати на домаћим банкама које би требало направити. Дакле, на наведеним принципима тржишно-социјалне економије и на нашим специфичностима изградила би се ефикасна тржишна привреда са праведнијим и хуманијим производним односима. За увођење концепта тржишно-социјалне економије неопходно је донети сет прописа са мноштвом идеја и принципа l 4000 9;а којима се може одговорити на све садашње и будуће изазове. Такве активности ће захтевати корените реформе у свим привредним и финансијским сегментима и израду стратегије за излазак привреде и друштва из садашње кризе да би се прешло у постепени развој. Упоредо треба радити на ревитализацији и реафирмацији и свих осталих друштвених сегмената које је потиснула, ућуткала или угушила неоколонијална глобализација. Треба рећи стоп економском и сваком другом ропству. Одавно смо прешли праг подношења сиромаштва и трпљења разних понижења која су испод људског достојанства. Да би се наше друштво истргло из канџи неоколонијалног ропства, потребан нам је одговоран и државотворан државни менаџмент састављен од меритократије или бар да уз такав државни менаџмент буде саветодавно тело састављено од компетентних људи са правима и одговорностима како је то и у многим напредним земљама. (Текст је објављен на сајту Економског савета ДСС) СÑбиÑа Ñ ÐoÐ°Ð1⁄2Ñама глобализма | ÐÑеноÑ?имо


Брчко: Дружење чланова и симпатизера СНСД - а и ДЕМОС - а - Radio Brčko distrikta BiH Početna/Brčko/Брчко: Дружење чланова и симпатизера СНСД – а и ДЕМОС – а Брчко: Дружење чланова и симпатизера СНСД – а и ДЕМОС – а Дејана Крстић11.10.2020. - 16:19 1 1.148 1 minut čitanja Општински одбор СНСД Брчко организовао је данас дружење на отвореном у етно селу Брезичка долина уз поштовање свих мјера Кризног штаба. Дружењу су присуствовали чланови исимпатизери СНСД – а и ДЕМОС – а Брчко. Предсједник Општинског одбора СНСД Брчко Ђорђа Којић истакао је ово дружење организовано како би се члановима представили планови ове странке за предстојеће изборе. „Сигуран сам да ће СНСД водити фер и поштену кампању, не желимо говорити лоше о другим политичким опцијама, нас интересује наш циљ, а то је побједа и да имамо градоначелника и у наредне четири године“, рекао је Којић. Предсједница Актива жена Слободанка Ћурчић истакла је да јој је драго што на дружењу види велики број чланица актива, те да су оне веома битан фактор када је ова странка у питању. „Наш Актив жена је међу најбројнијима у Републици Српској, а наше активистикње су увијек ту за све што треба. Како је жена стуб породице, тако је и наш Актив жена веома важан дио ове странке“, истакла је Ћурчић. Члан Општинског одбора СНСД Брчко и градоначелник Брчко дистритка Синиша Милић рекао је да би веома важно било да се и у Брчком српско бирачко тијело окупи око интереса Срба, као што је то случај у Сребреници и Мостару. „Циљ коалиције СНСД и ДЕМОС је у складу са нашим слоганом „Окупљени“. Ми желимо да око себе окупимо што више Срба, што више политичких партија како бисмо заједно штитили наше националне интересе, али тако окупљени, градили будужност Брчко дистрикта“, рекао је Милић. Предсједник Општинског одбора ДЕМОС Брчко Радослав Суботић је истакао да је ова странка подршку на изборима пружила СНСД – у управо како се не би расипало српско бирачко тијело. „Ми смо подршку дали СНСД – у као највећој српској политичкој опцији. Сматрамо да ће СНСД и у сљедећем мандати имати градоначелника, а ова странка има нашу подршку, јер првенствено желимо да сви српски гласови буду на једном мјесту“, рекао је Суботић. Radio Lipovac Brčko napisao: 12.10.2020. - 09:50 u 09:50 Pa zar nije predizborna kampanja tek od 15 Listopada?


РТС :: У Лесковцу пропада кућа хероја Косте Стаменковића Србија данас У Лесковцу пропада кућа хероја Косте Стаменковића петак, 06. дец 2019, 16:02 -> 21:58 Лесковац је град дуге и богате традиције са бројним споменицима посвећеним личностима, важним догађајима и ратовима. Последњих година многи су почели да пропадају. Међу њима је и кућа народног хероја Косте Стаменковића, којој је неопходна хитна реконструкција. Кућа народног хероја Косте Стаменковића лако је могла да доживи судбину куће у центру Лесковца од које је остала само спомен-плоча која и даље подсећа Лесковчане да су се у њој за време окупације одржавали састанци месног комитета. Дуге бирократске процедуре, неразјашњени имовински односи довели су до тога да, иако је обезбеђен новац, реконструкција још није започета. „Сутра се расписује јавна набавка која ће у најкраћем могућем року бити урађена и негде шеснаестог ћемо имати отварање тих понуда које буду дошле“, каже Верољуб Трајковић из Народног музеја у Лесковцу. А лесковачки народни трибун нема мира ни у центру града. Његов монументални споменик због изградње трга биће померен. Двадесетак метара даље споменик ослободиоцима подигнут 1926. године још одолева зубу времена, али једва. Постамент је оштећен, слова скоро невидљива, па слика не служи на част потомцима великих ратника. Скупштина града донела је 2015. године одлуку о подизању и одржавању споменика и спомен-обележја. У њој стоји да је Завод за заштиту споменика културе у Нишу одговоран и за подизање нових и одржавање старих. Део одговорности има и локална самоуправа. „Комунална полиција може да дâ иницијативу, иницијативу наравно може и Завод за заштиту споменика, али и Комунална полиција уколико види на терену да је неки споменик оштећен“, наводи Саша Младеновић, шеф Одсека за друштвене делатности. Када се узме у обзир чињеница да Лесковац има само пет комуналних полицајаца и обим посла запослених завода у Нишу, јасно је због чега споменици изгледају како изгледају и да се чисте и делимично одржавају само када се приближе неке годишњице. Да не говоримо о много дубљем проблему односа школа према локалној историји и личностима које су задужиле Лесковац, а немају ни улицу. Недостатак стратегије довео је до тога и да ће борци који су дали своје животе за одбрану отаџбине 1999. године спомен-обележје, како ствари стоје, добити тек наредне године.


text: У Хиландару служено благодарење поводом устоличења новог Патријарха српског У недељу 24. јануара 2010. у Светом манастиру Хиландару на Светој Гори Атонској у Грчкој, сабор хиландарских јеромонаха и ђакона под начелством заменика хиландарског игумана јеромонаха Методија, служио је посебно благодарење поводом избора и устоличења новог Патријарха српског. У току Свете Литургије и саме службе благодарења по први пут је у древној хиландарској цркви молитвено произнешено име Његове Светости Патријарха српског господина Иринеја. Свети манастир Хиландар је, од свог оснивања 1198. године, саставни део Васељенске Патријаршије у Цариграду. Отуда се, према црквеном поретку, на светогорским богослужењима увек произноси име Патријарха цариградског. Међутим, негујући свезу љубави са отаџбином и Српском православном црквом, у хиландарским богослужењима монаси поред помињања свог првојерарха, цариградског Патријарха, увек чине и молитвени спомен за Патријарха српског и цео српски народ. Свети манастир Хиландар је Његовој Светости Патријарху српском господину Иринеју упутио честитку поводом избора на светосавски трон, изражавајући у њој радост што је „Промисао Божији на место Патријарха српског уздигао човека по лику Првосвештеника Христа „светог, незлобивог, чистог" (Јевр. 7, 26)", уз молитвене жеље да његово служење укрепе свети српски архиепископи и патријарси међу којима су многи били „изданци хиландарске свештене лозе". Извор: www.hilandar.org


text: Манетон За потребе Птолемеја II Филаделфа, саставио је списак фараона почев од митских времена. Манетон је владаре груписао према династијама, а саме династије у шире целине, на царства. Написао је Египтику (Aegyptiaca), дело које данас није сачувано, већ га познајемо на основу списа писаца, као што су Јосиф Флавије, Јулије Африканац и Евсевије Цезарејски. Манетонова Египтика[уреди] У свом делу Манетон историју Египта дели на владавину 30 династија и то на основу сродства или географске области где је било седиште династије. Као последњег владара именује Нектанеба из 4. века п. н. е. Манетон је извршио поделу на - ранодинастички период (архајски или још тинитски), - Старо краљевство, - Средње краљевство, - Ново краљевство, - позно доба и три међупериода. Ова подела се користи и данас. Манетонова подела на периоде је заснована на политичким критеријумима, односно током међупериода не постоји јединствена држава, а у периодима царства, Египат је био уједињен. Постоји потреба да се ова подела промени или да буде конвенционална, јер се културни развој не подудара са политичким развојем.


Разъем: BH-64R (IDC-64MR) купить в Минске - 55026n2 / alfatron.by Каталог продукции / Разъемы / Разъемы IDC / Разъем: BH-64R (IDC-64MR) Разъем: BH-64R (IDC-64MR) Наименование: Разъем: BH-64R (IDC-64MR) Артикул: 55026n2 Разъем: SCM 2,0 mm 24P / 88942n2 Разъем: SCM-26 / IDCC-26MS / 58011n2 2156 договорная Разъем: IDC-16 защелка верх / 93502n2 0 договорная BHS-30 / 2302084n5 11 договорная Разъем: IDC-34F / 21356zn1 100 договорная Разъем: BH1.27-60 / 70893n2 Разъем: SCM-R 34 / IDCC-34MR / 58022n2 Разъем: IDCC-30 / 63304n2


text: 4. децембар (4.12.) је 338. дан године по грегоријанском календару (339. у преступној години). До краја године има још 27 дана. Догађаји 1110 — Крсташи су освојили Сидон. 1154 — Николас Брекспир, први и једини Енглез који је биран за папу, устоличен за поглавара римокатоличке цркве као Хадријан IV. 1639 — Енглески астроном Џеремаја Хорокс обавио прво посматрање проласка Венере. 1563 — Одржано је последње заседање Тридентског концила. 1791 — Изашао први број британског „Обзервера“, најстаријег недељног листа у свету. 1829 — Британци у Индији забранили обичај спаљивања удовица приликом спаљивања њихових мужева на посмртној церемонији. 1841 — Представом „Смрт Стефана Дечанског“ Јована Стерије Поповића у бившем складишту царинарнице на Сави у Београду отворено "Позориште на Ђумруку“. Штампан први позоришни плакат и наплаћиване улазнице. Организатори позоришта били глумац и редитељ Атанасије Николић и драмски писац Јован Стерија Поповић. 1936 - Освећен Дом студенткиња у Београду. 1943 — Председник САД Теодор Рузвелт, британски премијер Винстон Черчил и турски председник Мустафа Исмет Инени у Каиру разматрали заједничке акције у оквиру антихитлеровске коалиције. Турска, међутим, одбила да објави рат Немачкој. 1944 — Динарска четничка дивизија под командом Момчила Ђујића рано ујутру успешно извршила пробој из партизанског обруча, поразивши на препад многобројније и боље наоружане партизане код села Пађене и наставила пробој према западним савезницима у Италији. До циља је стигло преко 10,000 бораца и цивила чиме је динарска дивизија остала једина непоражена формација Југословенске војске у отаџбини. 1974 — У близини главног града Шри Ланке Коломба срушио се холандски авион „DC-8“. Погинули сви путници и чланови посаде, њих 191. 1977 — Отмичари преузели лет 653 малезијске авиокомпаније и авион се срушио у Тањонг Купанг-у, Јохор, усмртивши 100. Диктатор Жан-Бедел Бокаса крунисао се за цара Централноафричког царства. Трошкови церемоније крунисања износили колико и четвртина националног производа земље. 1980 — У авионској несрећи близу Лисабона, за коју се сумња да је последица саботаже, погинуо премијер Португалије Франсиско Са Карнеиро. 1991 — Отмичари ослободили последњег Американца, новинара Терија Андерсона, који је као талац у Либану провео 2.454 дана. Припадници исламског џихада киднаповали Андерсона 16. марта 1985. 1995 — Министри иностраних послова Европске уније на састанку у Бриселу суспендовали санкције Југославији, уведене 1992. због умешаности Владе Југословије у рат у Босни и Херцеговини. Први војници НАТО, претходница трупа за примену Дејтонског мировног споразума, слетели у два авиона на сарајевски аеродром. 1998 — Последњи борци Црвених Кмера“ предали се армији Камбоџе, чиме је после две деценије окончана борба тог маоистичког покрета против Владиних снага. 2001 — Израелска војска ушла у неколико палестинских градова на Западној обали и заузела међународни аеродром у Гази. Рођења 1795 — Томас Карлајл, шкотски есејиста, сатиричар, историчар, преводилац, филозоф и математичар. (прем. 1881) 1861 — Никола Кашиковић, српски публициста, уредник и власник српског књижевног листа Босанска вила, и сакупљач српских народних умотворина. (прем. 1927) 1892 — Франсиско Франко, шпански генерал и политичар. (прем. 1975) 1893 — Аугуст Цесарец, хрватски књижевник, новинар и политички радник. (прем. 1941) 1895 — Фенг Јоу-лан, кинески филозоф и историчар филозофије. (прем. 1990) 1908 — Алфред Херши, амерички бактериолог и генетичар, добитник Нобелове награде за физиологију или медицину (1969). (прем. 1997) 1914 — Рудолф Хаузнер, аустријски сликар, графичар и вајар. (прем. 1995) 1921 — Дијана Дербин, канадска глумица и певачица. (прем. 2013) 1922 — Жерар Филип, француски глумац. (прем. 1959) 1944 — Мирослав Вардић, српски фудбалер. (прем. 2018) 1949 — Џеф Бриџиз, амерички глумац, продуцент и музичар. 1953 — Жан Мари Пфаф, белгијски фудбалски голман. 1954 — Тони Тод, амерички глумац. 1961 — Кори Удовички, српска економисткиња и политичарка. 1963 — Сергеј Бупка, украјински атлетичар. 1964 — Урош Ђурић, српски сликар и глумац. 1964 — Сертаб Еренер, турска музичарка. 1964 — Мариса Томеј, америчка глумица. 1969 — Џеј-Зи, амерички хип хоп музичар, музички продуцент и предузетник. 1973 — Тајра Бенкс, америчка глумица, продуценткиња, списатељица, певачица и модел. 1973 — Фери Корстен, холандски ди-џеј и музички продуцент. 1974 — Анке Хубер, немачка тенисерка. 1975 — Игор Хинић, хрватски ватерполиста. 1976 — Бошко Ћирковић, српски хип хоп музичар. 1981 — Матија Квасина, хрватски бициклиста. 1982 — Невена Аџемовић, српски модел, певачица и политичарка. 1982 — Ник Вујичић, аустралијски евангелиста и подстицајни предавач српског порекла. 1987 — Милош Митић, српски атлетичар и параолимпијац. (прем. 2018) 1989 — Душко Бунић, српски кошаркаш. 1991 — Дује Дукан, хрватско-амерички кошаркаш. 1991 — Зои Куш, америчка порнографска глумица. 1996 — Диого Жота, португалски фудбалер. 1998 — Стефан Ђорђевић, српски кошаркаш. Смрти 1371 — Урош Немањић, син цара Душана 1642 — Арман Жан ди Плеси де Ришеље, француски државник, кардинал 1679 — Томас Хобс, енглески филозоф 1798 — Луиђи Галвани, италијански физичар и анатом 1849 — Јован Пачић, српски сликар и књижевник 1914 — Миливоје Стојановић, српски официр и командант 1926 — Ивана Кобилца, словеначка сликарка 1945 — Томас Хант Морган, амерички биолог и генетичар 1954 — Иво Параћ, хрватски композитор 1975 — Хана Арент, немачки филозоф 1976 — Едвард Бенџамин Бритн, енглески композитор 20. века. 1992 — Зоран Боровина, пуковник Војске Републике Српске. 1993 — Френк Запа, амерички музичар 2000 — Бенџамин Харисон Холкомб, до тада најстарији човек на свету (111 год.) Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Ваведење пресвете Богородице