text: Артемида () је била грчка богиња лова, дивљине, као и господарица и заштитница дивљачи. Она је највероватније била древно божанство које су Грци усвојили као богињу дивљине. Према шведском митологу проф. Мартину Нилсону, Артемида је била најпопуларнија грчка богиња. У класичној традицији била је персонификована са планинама, дрвећем, ловом и плесом, нимфама, децом и младунчади животиња. По мишљењу других, не само да је уживала распрострањеност свога култа (нарочито у Аркадији, Криту, Анадолији и Великој Грчкој), него и његову дугу традицију која сеже дубоко у прошлост и представља предмет расправе многих лингвиста, познавалаца линеарног писма Б. Осим тога, постоје различите теорије у погледу порекла и увођења њеног култа у Грчку. Као првобитна господарица дивљине и примитивног, преаграрног ловачко-сакупљачког друштва, претпоставља се по једној од тих теорија да је њена улога заштитнице дивљачи концептуално током векова постала сродна њеној потоњој доместификованој функцији заштитнице младог људског живота. У светској научној литератури, историчари религије који се слажу с тим често узимају за ту претпоставку доказ постојање једне универзалне праисторијске господарице животиња из које је касније произашао Артемидин култ, за разлику од оних који указују на њено оригинално крићанско или анадолијско порекло. Такође, постоје несугласице и по питању околности у којима је рођена. Неки извори наводе да је рођена истог дана кад и њен брат-близанац Аполон, док је код других то било нешто раније или касније. Према општеприхваћеној легенди, родила ју је богиња Лета која је након дугог трагања за местом где ће се породити најзад била примљена на острво Дел. Све у свему, оно што се поуздано зна јесте да опис Артемиде у Хомеровој „Одисеји“ потпуно одговара потоњем класичном веровању, према којем се она креће планином Тајгет или Еримантском гором и ужива притом у лову на вепрове и кошуте, или у друштву нимфи међу којима води коло по ливадама и поменутим узвишењима. Због тога јој је, између осталог, придодат атрибут -{keladeine}- (тј. „она која прави галаму“), који се односи на уобичајену буку за време лова проузроковану повицима, ловачким рогом и псећим лавежима. Порекло, развој култа и археолошки налази Богиње бронзаног доба Почев од дешифровања линеарног писма Б 1952, многа истраживања су се фокусирала на именâ божанстава на таблицама, пошто су ове обезбедиле нове податке за дијахроне студије грчких култова. Лингвисти су на основу њих установили да је микенско друштво поседовало нека женска божанства која каснија грчка митологија не препознаје, као што су: -{Qe-ra-si-ja}-, -{Pi-pi-tu-na}-, -{Do-qe-ja}- (?), -{Qo-wi-ja}- и -{Ma-na-sa}-. Уз то, дознало се да су нека од тих у ствари минојског порекла. За разлику од таквих, остала микенска женска божанства имала су фамилијарна имена која их повезују са божанствима из 1. миленијума п. н. е.: -{Di-wi-ja}- (по свему судећи Зевсов женски пандан), богиња-голубица -{Pe-re-*82/ Pelaia}-, -{Po-si-da-e-ja}- (Посејдонов женски пандан), -{Ma-te-re te-i-ja}- (тј. „божанска мајка“), и — евентуално — -{Maka, Mater Gâ}- (тј. „мајка земља“). Међутим, најчешће споменута микенска богиња је Потнија. Та богиња означавана је или само Потнија, или са атрибутима који јој одређују ближе значење. Ти атрибути указују на различите аспекте овог божанства. На Кносу је она Потнија Лавиринтска (-{da-pu -ri-to-jo po-ti-ni-ja}-) и од Атане или можда чак од Атине. У Пилу и Микени потврђене су следећи типови -{potniai}--е: u-po-jo-po-to-ni-ja (од -{hypo}- што значи „испод“, или пак радњу при ткању), -{po-ti-ni-ja a-si-wi-ja}- (Азијска Потнија), -{po-ti-ni-ja i-qe-ja}- (Потнија Хипејска), -{]-a-ke-si po-ti-ni-ja}- (Потнија од непознатог топонима), -{e-re-wi-jo po-ti-ni-ja}- (Потнија од топонима који почиње на е), -{ne-wo-pe-o po-ti-ni-ja}- (Потнија од топонима који почиње на н), -{si-to-po-ti-ni-ja}- (буквално преведено, Житна Потнија). Закључно с горе наведеним, раднице на текстилу и овце терминисане су „Потнијски“ (-{po-ti-ni-ja-we-jo/-ja}-). Економске трансакције одвијале су се у Потнијино име: њој су приношени продукти попут меда, текстила, јечма, мирисног уља и златне посуде. Потнијин супруг, -{*potis}- или -{posis}-, може да се односи или на Посејдоново име, или на име бога -{do-po-ta}-, вероватно „господара куће“. Као што је речено, не зна се тачно са сигурношћу да ли се неколико женских божанстава заједно називало Потнијом, или да ли су сва Потнијина имена само репрезентовала аспекте једног главног женског божанства. Оно што је више вероватно јесте да су се нека од имена микенских богиња одржала и у 1. миленију п. н. е., као што су -{I-pi-me-de-ja/Iphimedeia}-, -{Eileithyia}-, Хера и Артемида. Артемида у пантеону бронзаног доба Поуздано се зна да је у првом миленију Артемида персонификована са ловом, риболовом и дивљим животињама. То је довело познатог оксфордског класичара и академика Луиса Фарнела до закључка да богињино порекло треба пронаћи у периоду током којег су њени обожаватељи били већински заокупљени ловом и риболовом, а то је време пре упознавања са пољопривредним тековинама. Сличну интерпретацију изнео је још један британски класичар Дејвид Вест сматрајући да нема сумње у то да се култ ове богиње одражавао у најдревнијим и најпримитивнијим слојевима грчке религије. С друге стране грчки класичар Атанасиос Антонију је уверен у присутност минојских елемената у класичном Артемидином култу. По његовом мишљењу је минојска Артемида идентична са критском богињом Ејлејтијом. Стога произилази да је -{Potnia Theron}- (тј. „господарица дивљине“) у ствари претеча класичне Артемиде. Ту тврдњу објашњава трговачким везама које су биле заступљене између минојског Крита и Браурона у Атици, у којем су се по свој прилици првобитно приносиле људске жртве у част ове богиње. Његово мишљење дели и његов колега археолог Николаос Платон. Постоје такође и они научници који Артемиду посматрају као резултат религијског синкретизма различитих минојских женских божанстава и грчких локалних божанстава. Међу њима вреди издвојити двојицу митолога Хју Лојд-Џонса и Френсиса Вијана. Записи о Артемиди на линеару Б На линеару Б, Артемидино име је атестирано само два или можда три пута. Јавља се на једној од таблица из Тебе која бележи издавање вуне и то у дативној форми (-{a-ti-mi-te}-); као и на оној из Пила, где је један мушкарац представљен „слугом Артемидиним“ (-{a-te-mi-to do-e-ro}-). Она из Тебе, по свему судећи намењена као пошиљка, адресована је на Амаринт. Амаринт је био чувен у класично доба као град на западној обали острва Еубеје, што и није сувише далеко од Тебе. Мада, не треба искључити да је постојао и други град овог имена у Беотији, у којој се налази и сама Теба. Исто тако, мање је сигурно у случају пилске таблице да је графија -{a-ti-mi-te}- дативни облик Артемидиног имена, с обзиром на присуство осталих богова на истом списку. Колебање у графији између -{e}- и -{i}- присутно је и у другим речима и именима која су, по свој прилици, позајмљена из прегрчког језика, и можда то објашњава зашто се богиња јавља на лидијским натписима као -{Artimul}--а. Археолошки остаци култних места Артемида се спомиње као божанство у записима на линеару Б, а светилишта посвећена њој такође су документована у класичном и хеленистичком периоду. Откривши остатке светилишта из бронзаног доба на месту оног из класичног или хеленистичког, многим археолозима прво што је пало на памет јесте континуитет култа и богослужења истог божанства минојског порекла. Међутим, многа од тих светилишта не указују на никакав доказ који би посведочио ту тврдњу. Заправо, постоји само једно сакрално место на којем је највероватније био заступљен култ Артемиде, и које датира до самог краја бронзаног доба: Калаподи (древни Хијампољ, источна Фокида). Недалеко од данашњег села Калаподи лоциран је храм Аполона и Артемиде Елафеболос. Југоисточно од храма стоје остаци зида који датира из познохеладског -{III C}- периода, односно периода након пада већине микенских палата. Безброј фрагмената питоса и остатака зрневља и пасуља наговештавају да су продукти за приношење били смештени у близини. Анализе животињских костију показују шта је све било приношено или можда коришћено за исхрану. Шест фрагмената од једне или више медвеђих лобања датиране су до хеладског периода; лавље кости су из раногеометријског периода, а плећка од исте животиње чак показује трагове касапљења и гаревине из раноархајског периода, на основу чега можемо закључити да је она жртвована. Већина костију из позноминојског периода припада овцама и гускама, а после њих кравама и свињама. Жртвоване животиње су обично младе, и на основу тога може се закључити да је реч о култном месту а не о неком насељу. Уз то, пронађено је и неколико костију дивљих животиња из шуме, као што су дивљи вепар и различите врсте срна. Још један занимљив налаз код Калаподија јесу остаци педесет корњача. Артемидин култ у урбаним и периферним крајевима Према запажању француског класичара Франсое де Полињака, можемо направити разлику између култова у периферним и руралним крајевима, и култова који су били заступљени у урбаним и привредно-културним центрима Античке Грчке. Што се тиче култова периферних и руралних крајева, вреди издвојити оне у Хијампољу и Комботекри у Елиди. Налази из њих датирају од 9. до 2. века п. н. е. У таквим крајевима постојала је у архајском добу митска парадигма при чему су девојке или умирале услед гнева извесне богиње, нарочито Артемиде, или су биле спашаване од кобних церемонија богињином милошћу. Било како, оне нису успеле да заврше свој „прелазак“. Неке од њих — евентуално све — веровале су да ће се вратити у виду осветничких духова и нашкодити ономе ко је узео учешћа у процесу завршавања њиховог „преласка“: девицама, скорашњим мајкама и њиховим тек рођеним бебама. Од урбаних и привредно-културних центара где је био успостављен Артемидин култ поменућемо атички Браурон и Мунихију (једно од атинских пристаништа). Артемидино светилиште у Мунихији датира с краја 10. века п. н. е. У Браурону постоје трагови микенских обреда. Чини се да је ту трајао један период застоја обредних активности од микенског периода до поновног успостављања у 9. веку п. н. е. Артемидин култ на Делу такође може да се сврста у ову групу. Иначе, Дел као место рођења Артемиде и Аполона посвећен је уједно и њима и њиховој мајци Лати. Археолошки остаци који сведоче ово датирају из познохеладског -{III}- периода. Налази у виду слоноваче показују да је Дел имао контакте споља и престиж што се тиче импорта у познобронзаном добу. Култне активности у 2. и 1. миленију п. н. е. Познато је да су Микењани вршили обредне активности у част својих богова, од којих су неке документоване, али ниједна од њих не асоцира на Артемиду. Постоје докази за свештенике (-{i-je-re-u}-) и свештенице (-{i-je-re-i-ja}-), као и за светилишта (-{i-je-ro / hieron}-). Светилишта такође могу бити забележена под изразом -{po-ti-ni-ja wo-ko-de}- или -{wo-i-ko-de}- (дословно преведено, „Потнијином светилишту“). Неке таблице наводе ток микенских обредних активности. У Кносу, таблице бележе -{te-o-po-ri-ja / theophoria}- што је вероватно процесија у којој се статуе божанства носе. У Теби, таблице на линару Б бележе робу која је том приликом била принесена као дар божанству (-{o-te-tu-wo-te-to, hote thyos theto}-, тј. „кад је приношење било извршено“). Појава приношења текстила и ритуалног облачења култних статуа врло добро је познато у култовима 2. и 1. миленија п. н. е. Старовавилонски запис из 19. века п. н. е. сведочи о хаљинама богиње Иштар. Хекаба је у Илијади принела Атини најфиније хаљине. Свећњак је дат Артемиди Ортији у Спарти, према песнику Алкману из 7. века п. н. е. Ритуалне процесије купања, храњења и облачења култних слика атестирано је за Артемидин култ из 1. миленијум п. н. е., мада докази за то углавном су каснијег датума. Поједини археолози и класичари сматрају да је ритуално облачење дошло у Грчку у 8. веку п. н. е. по свој прилици са Истока. Ово је, међутим, мање вероватно, јер, као што смо горе напоменули, термин за приношење текстила -{te-o-po-ri-ja}- атестиран је у познобронзаним писменим изворима. Улога Артемида се родила на острву Делу. Првобитно, она је била богиња смрти која је слала на људе и животиње кугу и помор и која је својим стрелама убијала нарочито жене, као нпр. Ниобине кћерке. У Тројанском рату учествовала је, заједно с мајком и братом, на страни Тројанаца и том приликом је лечила рањеног Енеју у Аполоновом храму, када је овај био рањен. Кога је она милостиво погледала том је њива доносила богат род, стадо му се множило, слога му је усрећавала дом и умирао је у дубокој старости. Као -{Kurotrophos}- или -{Paidotrophos}- узимала је у заштиту све што је младо и нежно. Као богиња лова (-{Elaphebolos}-) уједно је и господарица и заштитница дивљачи. У Аркадији је при изворима, рекама, језерима и у сеновитим гајевима поштована као богиња нимфâ. По шумовитим висовима брегова, препуним дивљачи, она је ловила у друштву двадесет нимфи, својих сталних пратилаца; а са других шездесет, кћерима Океана, водила је коло. Лук, тоболац и стреле израђивали су јој Киклопи, а псе јој је давао Пан. У Аркадији је наишла на пет кошута нарочите величине и лепоте, са златним роговима. Од тих је четири ухватила и упрегла у своја кола, а једна јој је умакла, јер ју је Хера одредила као трећи посао Хераклов. У Тауриди су у њену част приносили људске жртве. Одатле су у Браурон пренели њен кип Ифигенија и Орест. Ту је богиња поштована под именом -{Brauronia}-. У Спарти су је поштовали под именом -{Orthia}- и приносили јој, у најстаријим временима, крваве људске жртве. Касније су, по Ликурговом наређењу, људске жртве замењене ритуалним шибањем дечака, чија крв је морала пошкропити богињин олтар. Према другом миту, њен кип пренели су касније Орест и Ифигенија у Арицију. Ова тауридска Артемида је уједно и Ифигенија и под тим именом је поштована у многим местима (в. Таурика). Ифигенију је пак, као Агамемнонову кћер, првобитно богињину жртву, касније њену свештеницу, учинила Артемида бесмртном и Хекатом. Као Хеката или богиња месеца имала је више атрибута: -{Aithopia}-, богиња ватрена лица, -{Phosphoros}-, -{Pyrphoros}-, -{Amphipyros}-, -{Lucifera}-, буктињоноша, и приказује се са буктињом у руци. У свим митовима о тауридској Артемиди и Хекати измешани су, по свему судећи, поједини грчки локални митови о древним божанствима са митовима о једном азијском божанству чији је симбол био на небу месец, на земљи крава. Као заштитница свега што је младо и нежно, поштована је и као Ејлејтија, -{Dea Lucina}-, богиња порођаја. Јер, тек што се родила, помогла је мајци при Аполоновом рођењу. Иконографија Артемидин лик је настао сажимањем различитих божанстава и демона природе, пре свега минојске богиње о којој је већ било речи. Од ње је преузела култ дрвета; Артемидине фигуре вешане су о дрвеће или су скриване у шипражју. Овај обичај је објашњен легендом да су у Аркадији, прецизније у Кафији, деца у игри обесила богињину статуу о дрво, али када су их мештани због тога казнили смрћу, њихове жене почеле су да рађају мртву децу. То је била богињина освета за убиство невине деце и могући разлог за увођење култа Артемиде Апанхомене, тј. заштитница свега што је младо, укључујући и децу. Упоредо са ширењем култа њеног брата Аполона, Артемида губи свој матерински карактер и постаје пре свега девичанска богиња. Притом се неке од њених првобитних одлика приписују касније њеним хипостазама — Калисти, Тајгети, као и хиперборјеским девицама. Стога се и њен лик мења тако што се допуњује новим цртама. Под утицајем разних филозофских учења и њене сличности са Хекатом, Артемида од 5. века п. н. е. постаје и богиња месеца. У складу с тим, почиње да се приказује крајње неуобичајено: са велом преко главе и полумесецом изнад ње, и с буктињама у рукама. У том периоду идентификована је и са Селеном. Због великог броја архаичних ритуала који карактеришу њен култ, Артемида је повезивана са низом варварских, страних божанстава. Идентификована је са богињом из тауридског Херсона, којој су приношене људске жртве, с богињама Ма и Бендидом и са Великом богињом из Ефеса. У Ефесу јој је стајао кип, са многим дојкама на горњем делу тела (-{Polymastos}-, -{Multimammia}-) и са многим симболичким сликама с представама животиња на доњем делу. У већини случајева, обично се приказивала као ловкиња са луком и тоболцем, у краткој хаљини — хитон, у пратњи пса или јелена. Поређење са сличним божанствима Артемида је једна од најчуднијих фигурина у грчком пантеону. Поред тога што је веома древног порекла, она је и богиња која садржи јаке супротности. У ствари, различити аспекти њених улога нама се чине готово неспојиви: она је заштитница животиња, а у другу руку она је ловкиња која убија гоњену звер луком и стрелом и притом испушта дивље крике. Истина, када узмемо у разматрање њено девичанство, видећемо да оно игра виталну улогу у скоро свим њеним аспектима, мада се у једном она јавља при порођају и у том погледу личи на богињу рођења — Ејлејтију. Чак и ако у том својству она помаже жени, она такође може да буде одговорна и за њену необјашњиву смрт, баш као што је кривица за изненадну смрт међу мушкарцима била стављена на Аполона. Изузев тога, Артемида је имала сасвим јасне и одређене везе са малоазијским и блискоисточним богињама. Њено име се налази међу ликијским и лидијским богињама као -{Ertemis}-, односно -{Artimús}-. Фузија грчких богиња с тим малоазијским најбоље се огледа у култу Ефеске Артемиде. Такође, Артемида је била често идентификована са богињама месеца (Селена, Луна) а понекад и са богињом ноћи — Хекатом, која, опет, може да буде и богиња месеца. Као и код других божанстава, и Артемидин култ се умногоме разликује од места до места, те тако у Малој Азији имамо случај са поменутом Ефеском Артемидом која са својим многим дојкама вероватно указује на плодност. Та богиња често је описивана с врло мало заједничког с грчком Артемидом и њеним римским панданом — Дијаном. Али, испитивањем њихових представљања из ранијег периода, показало се да је врло могуће да све три богиње воде порекло од једног заједничког прототипа који је по свој прилици дошао са истока. Стога није ни чудо што се Артемиди приписују и блиске везе са великим малоазијским и блискоисточним богињама као и са Анахитом, древном иранском богињом која је касније играла значајну улогу у Заратустриној религији. На основу свега овога горе наведеног, издвајају се следећа божанства која могу да се доведу у најтешњу везу са Артемидом: Селена — била је грчка богиња месеца, касније су је идентификовали с Артемидом, али пластична уметност их је ипак разликовала: Селенино лице је пуније и облије, тело мање витко и увек потпуно одевено; око главе има вео у облику лука а на темену полумесец. Хеката — у почетку је била грчко божанство самосталног карактера, међутим, често је била изједначавана са Артемидом почев од 5. века п. н. е. па на даље; у иконографији је представљана углавном као и Артемида, с кратким хитоном, али је за разлику од ње носила бакљу у руци место лука. Анахита — древна иранска богиња, која је била персонификована са биковима; Грци су је поистовећивали са Артемидом која је слично њој била богиња која је ловила бикове; отуда је Артемида била слављена као -{Tauropolos}-, односно „бикоубица“, и као таква она је апсорбовала неке од карактеристика Анахите. Митологија Рођење Приликом разматрања легенди о Артемиди, морамо се вратити на почетак да испитамо околности под којима су рођени она и њен брат Аполон. Према најстаријем целовитом објашњењу сачуваном у хомеричкој Химни Аполону, Лето (ћерка титанâ Кеја и Фебе) зачела је божанске близанце Зевсу, али је имала потешкоћа у проналажењу места да се породи када је њена трудноћа достигла свој пун термин. Јер, иако је посетила многе земље, од Крита и Атине до Лемна и Накса, сви су је отерали бојећи се да ће она родити сина који ће господарити подједнако и боговима и смртницима. Међутим, на крају је успела убедити острво Дел да је прихвати, а у замену за то обећала је да ће њен син успоставити своје главно светилиште овде и да ће му указати већу част од свих осталих места. Све најистакнутије богиње дошле су да присуствују рођењу, са изузетком Хере која је остала на Олимпу да би задржала Ејлејтију, богињу порођаја. Као последица тога, Лето се мучила у боловима девет дана и исто толико ноћи без престанка, све док остале богиње нису послале гласницу Ириду на Олимп да умилостиви Ејлејтију скупоценим даром — златном огрлицом дугом девет лаката. Подстакнута тиме, Ејлејтија се запутила за Дел, на којем се нашла убрзо. У тренутку кад је ступила на његово тле, Лето је клечећи, ослоњена на брдо Кинт и обухватајући рукама палму, родила Аполона, а нешто мало касније на острву Ортигији и Артемиду. У каснијим изворима, Летине потешкоће у проналажењу места ради порођаја објашњене су Хериним непријатељством, што изгледа природније и чини причу бољом. Према Калимаху, Хера је послала свога сина Ареја и богињу Ириду (која у потоњој литератури често делује као Херин посебан гласник) да упозоре свако место у Грчкој да не приме љубавницу њеног супруга, али се мало и пусто острво Дел усудило супротставити богињиним претњама и позвало Лету да се породи на његовом тлу. Или по Аполодоровој верзији, Лето је била прогањана широм земље од стране Хере све док није пристигла на Дел, где је родила близанце, прво Артемиду која је сместа помогла мајци при рађању Аполона. Сматра се да је управо због овог другог детаља Артемида сматрана богињом која доноси помоћ женама у порођају. У складу с тим веровањем, на Делу је постојала традиција да се дан Артемидиног рођења слави пре Аполоновог. И Хигин нам нуди још једну верзију, по којој се Хера залагала да се Лето не породи на било ком месту које је осветљено светлошћу сунца. Штавише, Лету је прогањао делфски змај Питон, који је помоћу својих пророчких моћи знао да ће она родити сина који ће учинити њему крај. Али, Зевс је дошао да помогне својој љубавници, наредивши Бореју да је однесе Посејдону. Омогућио јој је да се породи, упркос Херином декрету, тако што ју је Посејдон одвео на Дел којег је заклонио високим таласима не би ли на тај начин спречио на неко време да сучеви зраци продру до њега. Четири дана након што се родио, по причи, Аполон се осветио Питону убивши га у Централној Грчкој. Орион Као младић Орион је хтео да запроси Меропу, једну од седам нимфи које су биле у пратњи богиње Артемиде, али га је ова одбила. По једној причи, она се удала за смртника, коринтског краља Сизифа. Према другој причи, Меропа је постала Орионова вереница, али је њен отац — Енопион, краљ Хија, одлагао дан венчања. Коначно, Орион је изгубио свако стрпљење, те је злоставио Меропу, а да би му се осветио Енопион га је ослепео. Орион је лутао немоћно све док се бог Хефест није сажалио на њега пославши му свог слугу Кедалиона у испомоћ. Овај га је довео до боравишта бога сунца — Хелија, и богиње зоре — Еос. Када је видела Ориона, Еос је испустила сузу која му је повратила вид. Прогледавши и спазивши своју исцелитељку, Орион се заљубио у њу, што је изазвало негодовање код богова који су сместа наредили Артемиди да га усмрти својим стрелама. Други мит наводи да су се Орион и Артемида заљубили једно у друго и планирали чак да се венчају. Њихов однос хтео је да осујети Аполон који је одбацивао сваку помисао на брак између богиње и смртника. Ради тога, он је изазвао сестру да испроба своју стрељачку вештину на предмету који се у даљини једва видео. Пошто богиња никада није одбила изазов, одапела је стрелу из лука и погодила право у центар мете. Недуго потом показало се да је усмртила свог љубимца — Ориона. Када је схватила шта је учинила, она је, да би се искупила, затражила од оца Зевса да га премести на небо, и тако је настало сазвежђе Орион. Неколико митова о животу Ориона завршава се тако што он бива усмрћен од стране шкорпиона. Према неким изворима, отровно створење послала је Артемида након што је он злоставио једну њену пратиљу. По другој верзији, Орион се хвалио да ће истребити све животиње света, што је разбеснело Геју из чијег крила је изашао шкорпион који је усмртио дрског ловца. Тада га је Артемида пренела на небо. Други причају да је Орион покушао да злостави Артемиду на Хију, а ова је да би се одбранила расцепила брежуљке на острву те је из земље измилео шкорпион који је усмртио напасника. У знак захвалности, Артемида је пренела шкорпиона на небо поставивши га близу Ориона. Од тада шкорпион стално прогања џиновског ловца по небеском своду: чим се Шкорпион појави, Орион се склања иза хоризонта. Ифигенија Кад је грчка војска, спремна за поход на Троју, већ дуже време узалуд чекала у Аулиди на повољан ветар, пророк Калхант пророковао је да се мора принети на жртву Агамемнонова кћи Ифигенија не би ли се на тај начин задобили потребни услови за пловидбу. Артемида, увређена што јој је Агамемнон убио љубимца јелена, а према другој верзији и због неиспуњеног му завета датој богињи или пак због хвалисања приликом једног лова, тражила је да се изврши ово жртвовање. Агамемнон се тешко одлучивао на ту велику по њега жртву, али напослетку је морао попустити, јер се војска већ почела бунити. По Еурипидовој драми Ифигенија у Аулиди, Агамемнон је преко гласника позвао Ифигенију у Аулиду под изговором да је жели удати за Ахилеја. Кад је већ одведена до жртвеника, на њу се смиловала богиња Артемида, те је место ње на жртвеник послала једну кошуту, а њу је увила у облак и однела у Тауриду где је је од ње учинила своју свештеницу. У Тауриди је Ифигенија дуже времена служила Артемиди која ју је, према некима, учинила бесмртном. Према другој Еурипидовој драми — Ифигенија у Тауриди, Ифигенија је била приморана да присуствује приношењу људских жртава, пре свега странаца који су се случајно или као бродоломници нашли на тауридској обали. Кад је њен брат Орест дошао са својим пријатељем Пиладом у Тауриду по Артемидин кип, за који се веровало да је пао с неба, и Ифигенија се вратила с њима у Грчку. Тамо је допринела успостављању култа Брауронске Артемиде. Ниоба Поносита на своје многобројно потомство, Ниоба је сматрала себе бољом од Лете, која је имала само двоје деце. То је подстакло увређену богињу да пошаље своју децу, Артемиду и Аполона, да ликвидирају децу њене смртне супарнице. Извори се не слажу у вези броја Ниобине деце, те се тако међу античким ауторима могу пронаћи многобројне варијанте. С једне стране, Аполодор, Диодор Сикул, Овидије, Хигин и Лактантије слажу се да је било седам кћери и седам синова, док Хомер, с друге стране, броји шест кћери и шест синова. Без обзира на њихов број, очигледно је да су деца била погођена на основу пола: Аполон је гађао синове, а Артемида кћерке. На пољу, испред тебанских зидина, Аполон је све до једног прострелио Ниобине синове, не поштедевши чак ни најмлађег који је замолио богове да га поштеде. На вест о погибији својих синова, Ниоба је са кћерима изашла пред тебанске зидине. Полудевши до бола, она је над телима своје усмрћене деце узвикнула: Рекавши то, поново се чуо звук одапетих стрела и ојађена Ниоба стајала је беспомоћно посматрајући како јој ћерке бивају погођене једна за другом. Најмлађа од њих потражила је уточиште у загрљају мајке. Ова ју је пригрлила и заклонивши је хаљином завапила је призивајући богове да јој поштеде бар њу. Али, молба јој није услишена, те је и најмлађу усмртила Артемидина стрела. На тај начин кажњена је Ниоба која се од великог бола за преминулом децом скаменила, а такву ће јак вихор пренети у завичај, на брдо Сипил у Лидији. По неким веровањима, двоје Ниобине деце успело је да преживи. Лета је услишила Мелибејину молбу, поштедевши је од осветничких стрела њене деце. Отада је позната као Хлорида („бледа жена“), јер је од страха који је доживела побледела, те јој се никад није вратио природни тен какав је имала раније. Заједно са братом Амиклом, који је такође поштеђен, саградила је Лети светилиште. Касније се удала за Нелеја, Посејдоновим сином, с којим је имала дванаесторо деце укључујући Нестора, који се касније борио у Тројанском рату. Антички путописац Паусанија тврдио је да је посетио светилиште које је Хлорида саградила. Такође, записао је да је видео гробове остале Ниобине деце у Теби, и да је приметио на лидијском брду Сипил приметио камен за који је веровао да представља скамењену Ниобу. Калиста Попут многих нимфи које су доживеле трагичну судбину као последицу љубавног односа са Зевсом, ни нимфа Калипса, ловкиња и заклета девица која је служила верно Артемиди, није била изузетак. Заљубивши се у њу, Зевс ју је обљубио, због чега јој се Хера, љута због неверности свога мужа, осветила. Након што је Калипса родила сина Аркада, Хера ју је претворила у медведицу. Према другој верзији, Зевс је био тај који ју је претворио у медведицу, зато што се бојао да ће Хера из љубоморе да јој напакости. Међутим, Хера је сазнала како да је пронађе те је затражила од Артемиде да је устрели, што је ова и учинила драге воље желећи да је на тај начин казни због губљења невиности. Напомене Види још Грчка митологија Селена Лето Орион Ниоба Калиста Артемидин храм, Крф Референце Литература -{Драгослав Срејовић, Александрина Цермановић Кузмановић, Речник грчке и римске митологије, Београд 2004.}- -{Александар Замуровић, Митолошки речник, Београд 1998.}- -{Sarah Iles Johnston, Restless dead. Encounters between the living and the dead in ancient Greece, Berkeley & Los Angeles 1999.}- -{Walter Burkert, Greek religion. Archaic and classical, London 1987.}- -{Kathleen N. Daly, Marian Rengel, Greek and Roman Mythology A to Z, New York 2009.}- -{Luke Roman, Mónica Román, Encyclopedia of Greek and Roman Mythology, New York 2009.}- -{Николай Кун, Старогръцки легенди и митове. Богове, титани и герои, Том I, София 2006.}- -{Džon Čedvik, Mikenski svet, Beograd 1980.}- -{Gordon MacDonald Kirkwood, A short guide to classical mythology, Wauconda 1995.}- -{Geoffrey W. Bromiley, The international standard Bible encyclopedia, Grand Rapids 1995.}- -{Michael Rice, The power of the bull, London 1998.}- -{William F. Hansen, Handbook of classical mythology, Santa Barbara 2004.}- -{Robin Hard, Herbert Jennings Rose, The Routledge handbook of Greek mythology, London 2004.}- -{C. Scott Littleton, Gods, goddesses, and mythology, Vol. 1., New York 2005.}- -{Corinne Ondine Pache, Baby and child heroes in ancient Greece, Urbana & Champaign 2004.}- -{Pierre Grimal, The dictionary of classical mythology, London 1996.}- Спољашње везе Theoi Project, Artemis, information on Artemis from original Greek and Roman sources, images from classical art. A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890) (eds. G. E. Marindin, William Smith, LLD, William Wayte) Грчки богови Зевсова дјеца Дјевичанске богиње Силовање Персефонe


Akcija dobrovoljnog davanja krvi: 16.12.2014. _ Универзитет у Београду - Архитектонски факултет


Новом опремом у нове рекорде Настављен динамичан раст производње последњих година. – Контингент нове рударске опреме (шест дампера, багер, булдозер и бушилица), набављен уз подршку Владе Републике Србије, омогућио да се убрза раскривање нових рудних лежишта на Истоку “Јужног ревира”, а нове линије одводњавања да се оснажи припрема нових рудних етажа на Андезитском прсту РБМ. – Настављајући тренд динамичног ...


source: wikipedia

text: Геj ( — весео) је сексуални идентитет хомосексуалних особа, углавном хомосексуалних мушкараца. Постоји недоумица да ли потиче од енглеске речи „-{gay}-“ која значи „срећан“, „весео“, „радостан“ или од старофранцуске речи "gai" која значи "срећан", "пријатан". Геј као термин први пут се појављује након Стоунволских демонстрација из 1969. Те године основана је цела нова генерација организација, идентификујући се са речју „геј“, што је, осим сексуалне оријентације, значило и радикално нову основу самоидентификације у смислу отвореног политичког активизма. Геј мушкарац је особа коју естетски, сексуално и емоционално привлаче други мушкарци и који с другим мушкарцима остварује емоционални, сексуални и партнерски однос. Сексуални идентитет произлази из сексуалности. Подразумева властито описивање или прихватање разних идентитета, који су као такви важан сегмент целокупног психолошког и друштвеног живота човека. У креирању или прихватању сексуалних идентитета особа се позива на право на самодефинисање - право особе да сама дефинише свој идентитет (своје идентитете) и себе као особу, и право на самоидентификацију - право особе да сама идентификује свој идентитет (своје идентитете), и да се не идентификује (види још сексуална оријентација). Референце Спољашње везе Геј-Србија: Српска геј и лезбејска онлајн заједница Геј стрејт алијанса ГејЕхо - Регионални геј лезбејски инфо портал Квирија центар (кампања „Пријатељство које траје") Група за подршку младим геј мушкарцима „ИЗАЂИ” Англицизми


source: fineweb

text: Мапа Средњоатлантског гребена. Гребен је био у средишту поделе хипотетичког континента Пангеа . Средњоатлантски гребен на Исланду. Средњоатлантски гребен обухвата уску зону меридијанског правца пружања која иде средином Атлантског океана. У северном делу се налази вулканско острво Исланд. На Исланду има 22 активна вулкана од којих су најпознатији Хекла (1.447m) и Хванадаснукур (2.120m). У западном делу Атлантског океана, на острву Мартиник се налази вулкан Мон Пеле (1.350m). У басену Атлантског океана вулкани се јављају и на Азорским острвима где је активан подморски вулкан Фајал. Спољашње везе[уреди]


text: Предсједник Републике Српске Милорад Додик упозорио је да изјава вишег војног представника НАТО штаба у Сарајеву, генерала Жизел Вилц – да је учешће припадника Оружаних снага БиХ у прослави Дана Републике Српске незаконито – представља директно кршење начела међународног права које не дозвољава уплитање у унутрашње послове суверених земаља. „То је, такође, недвосмислен притисак на домаће правосудне и друге инстанце које се на тај начин покушавају усмјерити против војника и званичника који су учествовали у обиљежавању Дана Републике“, рекао је Додик одговарајући на питање Срне да прокоментарише ставове Вилцове. Додик истиче да, на страну чињеница што је изјава Вилцове потпуно нетачна јер учешће припадника Трећег пјешадијског /Република Српска/ пука Оружаних снага БиХ у програму свечаног обиљежавања Дана Републике Српске није незаконито, фрапантна је чињеница да се НАТО уопште одлучио умијешати у проблем за који су искључиво надлежне институције Републике Српске и БиХ и који је у потпуности у домену домаћег законодавства. „Мандат који је Анексом Један А Дејтонског споразума дат међународним војним снагама у БиХ ни на који начин не омогућава уплитање НАТО-а у питања која нису ни поменута у Мировном споразуму, а накнадно су регулисана законским актима усвојеним у редовним процедурама и која ни на који начин нису поменута у самом Дејтонском споразуму“, појаснио је предсједник Српске. Додик је поручио да ће институције Републике Српске одлучно стати иза сваког припадника Оружаних снага БиХ који је узео учешће у прослави свог празника, Дана Републике Српске, а од институција БиХ се тражи да одлучно реагују и затраже престанак недопустиве праксе директног мијешања НАТО штаба у Сарајеву у унутрашња питања, те тако покушају очувати барем привид суверенитета који БиХ, очигледно, нема.


СА ХРИСТОМ КА ВИСОТАМА ОБОЖЕЊА – О ПОДВИЖНИЧКОМ ЖИВОТУ У ЦРКВИ – Страна 4 – Светосавље « ПРЕТХОДНА СТРАНА1\t... 3\t4 5\t... 38СЛЕДЕЋА СТРАНА » Једно од главних принципијелних размимоилажења између православних и баптиста представља питање о крштавању деце. Баптисти категорички одбацују крштавање деце као насилни акт над њима, и због тога ово питање треба да размотримо пo следећим тачкама: 1) Да ли родитељи имају власт и право да уместо детета решавају питања која су за њега важна ако од тога зависи његово добро па чак и живот? 2) Да ли je деци потребна благодат Божија? 3) Како протиче духовни и психички живот детета? 4) Да ли завети дати на Крштењу одговарају ономе за шта je човек предназначен? 5) Да ли постоје аналогије крштавања у Старом Завету, ако постоје какав je однос Старог Завета према учествовању деце у њима? 6) Да ли дете може бити лишено плодова Крштења, a да то пo њега не буде штетно? Основу хришћанске сотириологије (учења о спасењу) представљају следеће три универзалне чињенице: 1) грехопад Адама као извора и потенцијалног носиоца читавог рода људског оставио je жиг одбачености и проклетства на његовим потомцима који су живели, живе и живеће на земљи до краја њеног постојања; 2) Син Божји, Који je постао и Син Човечји узео je на Себе проклетство и грехове читавог света. Његово распеће je било жртва и свештенодејство; 3) у Светој Тајни Крштења Голготску жртву усваја сваки човек, прихватајући je као жртву која je принета за њега лично. Ha који начин се грех шири на следећа поколења? Стварање људске душе представља акт творачке силе Бога, али се истовремено дешава уз учествовање родитељских душа. Због тога je човек уникална и непоновљива појава, a не копија својих родитеља и истовремено je генетски повезан са њима, о чему сведочи не само телесна већ и душевна сличност. У овом саучествовању родитељских душа долази до преношења првородног греха, као што из запрљаног извора теку мутне воде. Ha који начин се преноси наследно оштећење? Кроз материјални супстрат или другим нама непознатим путевима? Ми то не знамо, то je тајна. Али, за нас je важна чињеница да je грех у својој безграничној универзалности прогутао, као воде светског потопа, читав род људски, и због тога печат греха лежи на још нерођеном детету. Са узрастом се у грех укључује воља детета и тада он постаје произвољан, личносни грех. Због тога je детиња непорочност јако услован израз. Ово je пре детиње неиспољавање порочности на нивоу свести и воље. Грех je раскид између Бога и човека, и само благодат Божија може поново да успостави изгубљену везу и савез. Да ли je утицај благодати на дете могућ? Свето Писмо потврдно одговара на ово питање. Пророк Јеремија био je освећен благодаћу још пре свога рођења. Пророк и Претеча Јован се узрадовао у утроби праведне Јелисавете када je она дочекала Дјеву Марију. Дакле, деца су подложна утицају благодати. Лишити дете Крштења значи насилно га одвојити од утицаја благодати, односно ометати циљ и задатак његовог живота. Деца која још нису научила да изговарају људске речи ни у ком случају не могу да се пореде са животињама. Најинтензивнији психички живот се одвија у рано доба, када дете добија и обрађује највећи број информација. Са одрастањем се обим ових информација нагло смањује, a њихово усвајања постаје површније, те због тога психолози траже корен карактера, навика и болести у утисцима из раног детињства. Дете емотивно изразито осетљиво реагује на средину која га окружује, само што се оно не ослања на реч, већ на непосреднији доживљај света; отуда наше успомене из детињства које су присутне у равни рефлексија обично потичу из периода када смо почели да владамо повезаним говором. Најраније детињство je најважнији период за формирање човекове психе. Дечије виђење света je за нас тајна, али непосредан доживљај света у осећањима и информације које леже дубље од речи му омогућавају да oceћa појаве духовног света са можда већим интензитетом него одрастао човек. С годинама душа тамни и огрубљује због страсти које су се у њој откриле и због вољних грехова. Свето Писмо и животно искуство много говоре о реакцији детета на светињу. Многе мајке примећују нарочито стање детета у дан када се причести, као да je озарено унутрашњом светлошћу и спокојем. Очигледно je да je детету више него одраслом отворен свет светлих и мрачних сила. Дете, као и одрасли, носи у себи образ и подобије Божије, дакле, њему je потребан духовни живот, и родитељи треба да се труде не да угуше, већ да пробуде овај живот посредством црквених Светих Тајни и молитава, као и домаћих молитава у присуству детета. Ако родитељи детиње тело окружују бригом, хране га и одевају не чекајући да оно порасте и само каже да пристаје да једе и да пије, због чега не треба да задовоље главну потребу људског духа – дететову потребу за општењем са Богом и духовним светом кроз Христа у Духу Светоме? Пошто се укоренило мишљење да Крштење у најранијем детињству не само да игнорише слободно самоопредељење детета, већ представља насиље над његовом личношћу и вољом, потребно je одговорити на питање: шта je то религијско oceћaње? Да ли je оно урођено својство људске душе или се стиче касније? Хришћанство учи да je религијско осећање главни супстанцијални квалитет душе као образа и подобија Божијег; у њему je главна разлика између човека и животиње. Животиња поседује свој емоционални свет, можда ништа мање динамичан од емоционалног света човека. Код животиња у примитивним облицима постоји оно што може да се назове разумом, односно умеће изналажења везе измећу узрока и далеких последица и избора у ситуацијама које се мењају. Животиње имају инстинкте истанчаније од човека, али код животиње никада није откривено религијско осећање. Овде постоји принципијелна разлика измећу човека и оних које смо навикли да називамо „млађом браћом“. Али, верска осећања се, као и остале способности човекове душе могу развити и угушити. Хришћански живот човека je синергизам (сарадања) двеју воља: Божанске и људске, двају дејстава – благодати која призива и одзива човековог, који прима благодат. Воља има не само аспект избора; важније својство воље je усредсређивање и пажња, и зато се код духовних писаца воља и пажња често наводе као синоними. Дете још у мајчиној утроби прима сигнале који му стижу, односно обраћа пажњу на њих; ово je већ важно дејство. Мећутим, избор у многоме одрећују родитељи и средина. Психолози су уочили занимљиву чињеницу: учење пре рођења. Испоставља се да дете тежи мајци зато што препознаје њен глас. Ово учење се одвија у равни која je засад недоступна нашој анализи. Овде се укључује и стање мајчине душе, оно што се може назвати духовном хигијеном. Духовно искуство народа je прописивало мајци да у току трудноће чита дуге молитве и да се често причешћује. Природно, мајка чита молитве и причешћује се не питајући дете да ли оно жели да слуша молитве или да кроз стање своје мајке учествује у црквеним тајнама. Може ли се сматрати да je мајчино читање молитве принудно учествовање бебе у томе? Такође je примећено да греси и злочини које мајка почини за време трудноће остављају дубок траг на дететову душу и касније га чине склоним истим тим гресима. Дете треба да буде окружено одређеном духовном атмосфером која му je неопходна као биљци светлост. У духовном свету нема неутралних стања. Када нестаје поље светлих сила, вакуум испуњавају мрачне сатанске енергије; где нема добра ниче зло. Све хришћанске вероисповести, као и секте које негирају крштавање деце, слажу се да je религијско осећање човеку урођено као инстинкт вечности, оно може бити искривљено и заглушено, али ra није могуће уништити у пoтпуности. Оно je човекова датост коју треба развити. Деца су ближа духовном свету. Посматрајући малу децу, психолози сведоче да они у физичком простору виде оно што ми не видимо. Често дететов поглед фиксира место које нама изгледа празно; дете емотивно реагује изразом лица или плачем на присуство неких духовних бића, a дететов плач je средство самоизражавања, сигнал који може да одражава читав спектар његових емоција које ми нисмо у стању да дешифрујемо. Да ли крштавање детета представља насиље над његовом слободном вољом? Aко се слободна воља посматра као могућност и право избора, овде се одиграва избор између духовног живота и духовне смрти. У овом избору родитељи нису страна лица, већ људи који су са дететом сједињени љубављу и који су за њега одговорни. Шта стиче дете приликом Крштења? Оно постаје члан Цркве, добија благодат као неизбрисиви печат у свом срцу. Његов живот протиче под покровом светлоносног духа који се назива Анђелом-чуварем; самим тим Крштење je почетак живота у Христу. Што пре благодат почне да делује на дететову душу, што мање оно буде подвргнуто космичким импулсима зла и греха, тиме he се правилније формирати његов карактер, тим дубље и активније he бити његово општење са Богом. Шта губи дете ако прими Крштење? Неки кажу: нису га питали, односно лишили су га могућности избора. Али, главно питање je да ли je избор добар или не. Ако je Хришћанство истинито, онда je органско укључивање детета у Цркву као у поље истине највеће добро које родитељи за њега могу да учине. Али, чак и када Хришћанство не би било истинито, дете не би ништа губило; Крштење би било празан обред. Може нам се одговорити: али човек као слободно биће има право и на грешке. Право на грешку, као ни право на грех, не постоји; постоји могућност грешке. Али, допустимо и ово. У таквом случају he човек којем се друга религија буде свидела више од Хришћанства прећи у њу, не обраћајући пажњу на Крштење, јер одбацујући Хришћанство он одбацује и силу Крштења и одговорност за њега; због тога овде Хришћанство није нека физичка препека или лишавање човека права на духовно самоопредељење. Баптисти кажу да онај ко пре времена добије благодат може да не схвати тај дар, може да сагреши против благодати и да je изгуби. Kao прво, без благодати би овај човек још више сагрешио; као друго, после Крштења човек који je искусио дејство благодати не постаје безгрешан у смислу да нико не задржава у себи пуноту благодати. Сваки дан Хришћанина je помрачен грехом и читав живот ревносног Хришћанина je тешка и мучна борба са грехом и злом у његовој души. Овде се победе смењују поразима и обрнуто; због тога премудри Соломон пише: седам пута ћe праведник пасти и устати (Пр. 24,16). Светлост благодати открива у човеку бездан његовог греха. Напротив, често порочни, покварени људи себе сматрају праведнима и безгрешнима. Питање о Крштењу везано je за различите погледе православних и протестаната на последицу првородног греха и дејство благодати на човека. Православни сматрају да je првородни грех унео дубоко растројство у психофизички организам човека на свим његовим нивоима, али да ипак није уништио образ и подобије Божије у човеку као потенцијал добра и вољну монаду која има могућност самоопредељења. Протестантизам je склон да мисли да je првородни грех уништио добро у човеку и да je сам човек способан једино за грех и зло. У православној сотириологији човек je судеоник свог спасења, сарадник Божји на њиви своје душе. Тврдећи да се спасење одвија кроз дејство благодати, Православље подвлачи потребу да овој благодати садејствује сама људска личност. Ови узајамни односи душе са благодаћу Божијом, и са друге стране – са импулсима сатанских сила које у душу продиру споља, као и са страстима које су се угнездиле у саму душу, стварају сложену слику човекових духовних стања. Усвајање благодати, овај унутрашњи пут ка Богу јесте непрестана духовна борба која се завршава тек са човековом смрћу. Протестантизам се придржава идеје пасивности људског начела пред дејством благодати Божије, због тога примање Духа Светог посматра не као процес, већ као чин који се подржава човековом вером, увереношћу у сопствено спасење; човек који je добио спасење у Крштењу изражава путем добрих дела своју захвалност. У протестантизму нема дубоке анализе човековог унутрашњег живота. Стратегија борбе са демонским искушењима и страстима, подробно разрађена у православној аскетици и учење о молитви, и даље остају туђи протестантизму. Протестантизам je развио бурну мисионарску делатност, разрадио je методе беседа и проповеди, дискусије и полемике уз ангажовање богатог арсенала научних открића и хипотеза, широко користи метод психолошког утицаја. Он практикује доброчинство, помаже превођење Светог Писма на језике различитих народа и племена, али je остао на нивоу катехизаторства. Aко je духовно рођење акт силаска и благодати, и ако je човек вeћ спасен само ако je сигуран у своје спасење, литургика и аскетика постају мало вредни. Протестантизам je изгубио мистичку дубину и од Цркве je направио само скуп, пуко изражавање људске солидарности. Вера баптиста je увереност у сопствено спасење, односно субјективни процес. Због тога су баптисти ушли у савез са еванћелистима и пентекосталцима који негирају неопходност Крштења, a такође и са менонитима, који, слично калвинистима, уче о божанственом предодрећењу које je свет поделило на два дела: спасене и пропале, ван живота и воље самих људи. Секташи игноришу дуготрајну борбу благодати и греха у човековом срцу и сматрају да je спасење тренутни акт преображаја душе благодаћу. Они срозавају веру са степена духовних интуиција и проницања у свет вечности на ниво субјективног доживљаја радости због своје наводне „изабраности“. За њих je вера убеђеност у индивидуално спасење. Баптисти не схватају због чега треба крстити дете, у каквим унутрашњим мукама се рађа душа човеково за Христа, док пo речима апостола Павла, „Христос не уобличи у вама“ (Гал. 4,19). Породични живот и васпитање детета je изузетно сложен процес. У породици се остварују разгранати односи између супружника и деце, али главна идеја хришћанске породице јесте савез у Христу – као што говори апостол Павле „домаћа црква“ (Рим. 16, 4). За Хришћанина верски аспекат породице има првостепени значај. Основа породице je троугао: муж, жена и дете. Овде могу бити укључени и други чланови, али главни троугао остаје. Деца су до Крштења чланови породице у биолошком, психолошком и правном смислу, али у верском аспекту они нису чланови „домаће цркве“; дакле, духовно јединство породице још није остварено и главна идеја јединства у мистичком благодатном животу се само претпоставља, али реално није присутна. Породица без деце се увек сматрала оштећеном; постојао je само један изузетак: када су се супружници добровољно одрицали брачног живота и посвећивали себе Богу, али се тада стварала друга форма и структура узајамних односа, која се није подударала са појмом породице. Приликом ограничавања права родитеља да крсте своју децу верски аспекат породице се нарушава, дете се срозава на степен оглашеног, који je само ученик, али не и члан Цркве. Ми говоримо о праву да се деца крсте, зато што je пo речима древног апологете, “ душа пo лрироди Хришћанка“. Кад би избор измећу религија постојао као избор измећу мистичких путева и стаза према Богу, тада би било разумљиво да човек може да изабере пут који одговара његовом призвању и индивидуалности. Али, Хришћанство нема алтернативу која би могла да га замени. Пред човеком стоје два пута: према животу и према смрти, према Богу и према ђаволу. Ван Крштења се човек налази под печатом првородног греха, у власти вечне смрти. Родитељи не знају да ли he се њихова деца спасти, али се надају. Вера, нада и љубав родитеља, жељење детету добра као и себи, и његово учествовање у добру благодати Божије јесу духовне основе за Крштење. Дете може да не оправда Крштење, али исто тако може да га не оправда и онај ко Крштење прими у старости. Вери се супротставља гордост, a заповестима развраћена воља. Мајка која физички рађа дете такоће не зна шта he од њега испасти и да ли ће оно у свом животу оправдати име човека, али се нада да he joj дете бити утеха и cpeћa, због тога je чак и телесно рођење повезано са вером, надом и љубављу. Господ се, после Крштења што ra je примио од Јована, удаљио у пустињу, где су Га демони искушавали. Хришћанину предстоје искушења и борба. После Крштења спокој je само кратка утеха, као одмор, a истинско спокојство je у благодати, у стању будућег живота, у тајни вечности, спокој који се осваја у жестокој борби. Стари Завет садржи у себи не само пророштво о Месији, већ и предображење Новог Завета. Света Тајна Крштења je поновно сједињење човека са пунотом Цркве кроз жртву Христову у Духу Светоме. Први плод Крштења je примање опроштања првородног греха, кроз који су демони имали власт над човеком. Kao предображење ове Свете Тајне у Старом Завету je служио обред обрезања, који je постао обавезан од Авраамовог доба, али je постојао још пре Авраама међу многим народима света. Први плод овог обреда je било укључивање детета у Старозаветну Цркву. Оно je постајало члан верске заједнице. Taj обред се обављао осмог дана. Број „осам“ je број који символише вечност. Обрезање je указивало на то да je човек назначен за вечни живот. За време обреда детету je давано име, знак спасења. Метафора „име записано у књизи живота“ често се среће у Библији. Име je нешто што припада личности. Анћели и људи имају имена. Животиње немају име, већ само свој назив као својеврсни звучни сигнал. Име je удео човека, име носи у себи идеју могућности да човек припада Небеској Цркви. Обрезање je имало два значења: први je морални – борба са страстима. Овде се полна страст узима као концентрат свих страсти, које треба обуздавати силом ума и воље. Ово указује на будуће очишћење душе од првородног греха које човек добија у Крштењу. Друго je мистички аспекат, посвећивање потомства Богу, јер je Потомак Адама, пo Божијем обећању требало да „сатре главу змије“; другим речима, обред je одржавао веру у рођење Месије. Крштење je испуњење обећања и сећање на смрт и васкрсење Господа Спаситеља. Обред обрезања je спојен са проливањем крви детета које указује на искупитељску жртву. У Библији се налази категорична заповест Аврааму о обрезању његове породице, укућана и робова. Ова заповест се поново даје Мојсију, она се односи и на дошљаке који живе међу Израиљцима и чине заједно са њима једну верску заједницу. Предображење не може да садржи лажну идеју; обрезање деце у Старом Завету сведочи о потреби сједињења детета са Црквом (Старозаветном), што се у новозаветно време остварује кроз тајну Крштења. Сви аргументи баптиста против Крштења деце са истим образложењем се могу односити на обред обрезивања деце. Божија заповест je потврђивала неопходност овог обреда; дакле, још je потребније откривање и испуњење његових символа и пророчанстава у Новом Завету, односно Светој Тајни Крштења. AKO баптисти говоре да je време Старог Завета прошло ми се са тим слажемо, али управо зато што се Стари Завет открио, испунио и остварио у Новом Завету, као што зрно умирући у земљи и даље живи и открива се у пшеничном класу. У Посланици апостола Павла Колошанима се очигледно указује на везу између обреда обрезања и Крштења као предображења и његовог испуњења. У Њему ви и обрезани бисте обрезањем нерукотвореним, одбацивањем тела греховности обрезањем Христовим; пошто се с Њим погребосте Крштењем (Кол. 2, 1-12). Ван Крштења не може бити спасења зато што једино у Светој Тајни Крштења Голготска Жртва постаје жртва у односу на онога који се крсти као принета лично за њега. Пре Христовог доласка на земљу душе умрлих су се строваљивале у ад, укључујући и душе деце. Кад би деца могла да буду спасена својом личном невиношћу, нечињењем свесних грехова на нивоу рефлексивне појединачности својих радњи тада и у доба Старог Завета душе деце не би одлазиле у пакао и чекале када he доћи време искупљења и спасења. Ko he чисто извадити од нечиста? Нико (JOB. 14, 4). У посланицама, a нарочито у Делима Светих Апостола се говори о кршавању читавих породица. После проповеди Апостола у Самарији крштавала су се читава села, односно сви њихови становници. У Делима апостолским je наведено да се крстио дом тамничког стражара и дом старешине синагоге Криспа (Дап. 16, 33; 18, 8), дом Стефанов (1. Kop. 1, 16). Под домом се подразумевају сви чланови породице, рођаци, a такође и слуге и робови ако они у годинама јубилеја дају пристанак да остану са господарем до саме смрти. Одговор да у овим породицама није било деце није убедљив, он не може да издржи критику. Крисп који je са својим домом примио Крштење je био старешина синагоге. По законима Талмуда ни рабин ни старешина синагоге нема право да буде човек који нема деце јер се ово схватало као знак казне и одбачености. Многобројност деце и потомака je сматрана наградом за праведност, због тога je бездетност Јеврејина или његове одрасле деце представљала препреку на његовом путу ка обављању било каквих дужности у синагоги. У књизи Постања (1. Moje. 17, 11) обрезање je названо знамењем Завета, знаком савеза (Крштење je улажење у Нови Завет, остваривање савеза). Овај обред je нестао у Новозаветној Цркви не због тога што се сматра погрешним, већ зато што се остварио са доласком Месије. A необрезаномушко.. да се истријеби... јер поквари завјет (1. Moje. 17, 14). Ова казна за нарушитеља завета јесте праобраз вечне смрти оних који су остали без Крштења. Друго предображење Свете Тајне Крштења у Старом Завету je Нојев ковчег (1. Петр. 3,18-21). To je уједно и слика Цркве у коју човек улази кроз Крштење. У таласима светског потопа изгинуло je читав род људски осим оних који су ушли у ковчег, између осталих изгинула су и деца и бебе. Грех je био уништен заједно са грешницима, јер у то време још није било Цркве Христове и њеног препораћајућег дејства, које би могло да исцели човекову душу, да направи границу између човека и греха, да да човеку снагу да се супротстави оној бујици греха, зла и разврата, који су покрили земљу пре воденог потопа. Још једно старозаветно предображење Крштења je пролазак Израиљаца кроз Црвено море. Сви кроз море прођоше; и сви се у Мојсија крстише у облаку и мору (1. Kop. 10, 1-2). Облак je символ благодати, море – крстионице. Сам Мојсије je предображење Христа у смислу пророчког служења. Преко Мојсија je дат Стари Завет, a кроз Христа – Нови Завет. Израиљци су изашли из Египта заједно са својим породицама, они су прошли дном мора које се разишло, држећи на својим рукама децу и бебе, дакле у догађајима који су имали смисао предображења учествовала су и деца. Aко деца нису способна за свесну веру на нивоу расуђивања она нису лишена другог аспекта – вере на нивоу интуиције и мистичких доживљаја. Господа су окруживала деца; Христови ученици су, очигледно сматрајући да деца нису у стању да схвате Јеванђеље бранили деци да прилазе Христу, али je Господ рекао: Пустите дјецу, и не забрањујте им да долазе к Мени; јер je таквих Царство Небеско (Мт. 19, 14). Тешко да ове речи могу да се схвате само у буквалном смислу. Душа долази код Христа кроз дејство благодати. Деца су осећала благодат, зато су журила Христу, дочекивала Га и окруживала, док су њихови очеви, научени слову закона, показали велику хладноћу. Ово се нарочито видело за време свечаног уласка Господа у Јерусалим, који се назива Врбица. Из уста мале дјеце и која сисају начинио си Себи хвалу (Мт. 21, 16, уп. Пс. 8, 2). Испоставило се да je детиње срце пријемчивије за Светлост Јеванђеља него крути умови јеврејских књижевника. У Јеванђељу пo Марку je написано да je Господ благословио децу и ставио руке на њих. Благослов je свештенодејство, значи, деца су била кадра и спремна да приме благодат Божију. Један од важних разлога за Крштење деце у најранијем узрасту јесте неизвесност дужине људског живота. Апостол Павле говори о томе да je дан спасења данас, a сутрашњи дан je за нас неизвестан. Смрт не долази само пo људе у дубокој старости, пo оне који стоје на ивици гроба, већ убија и децу, као што срп земљорадника заједно са пожутелом травом сече и цвеће које још није дало пупољке. Смрт отрже децу из мајчинских руку. Натписи на надгробним плочама говоре о томе колико je дечјих душа отишло у непознати свет још пре него што су почела да изговарају прве речи. He владамо ми временом већ време господари нама. Будућност je непозната и за човека непрозирна као мрачна провалија. Смрт je раздвајање душе од тела. После смрти није могуће крштење душе. Душа иде у вечност са печатом првородног греха не као вољни учесник у злочину, већ као потенцијални носилац зла, одлази непрепорођена благодаћу, не добивши Крштење водом и духом, без којег, пo речима Спаситеља нико не може да добије Царство Небеско (Христов разговор са Никодимом). Треба што je могуће раније увести дете у поље дејства благодати. До Крштења благодат Божија делује извана, после Крштења она обитава у човековом срцу. О томе да дете треба васпитавати од самог рођења знали су још древни мудраци. Једном мајка донесе дете код Сократа с молбом да je научи како да га васпитава. Сократ упита: „Колико има година?“ Мајка одговори: „Две године.“ Сократ рече: „Касно je, сада га треба преваспитавати.“ Приликом Крштења детета ми тежимо да га благодат, делујући у њему од најранијег узраста, невидљиво васпитава и учи.


Бондстил је створен да би се спријечио повратак Србије на Косово. Пошто је српска војска спријечена изнутра, свођењем војске на ниво ловачког друштва, потреба за Бондстилом више не постоји. Е сад мало о заливском/балканском синдрому обољевања и умирања војника. Око противоклопне муниције са осиромашеним уранијумом (DU) су испредене фантастичне приче. DU муниција емитује зрачења али на малом простору, буквално у непосредној околини мјеста гађања. Критичан моменат је погодак такве муниције у мету, тада је зрачење најјаче. Мене не брине то што Американци одлазе, него шта иза себе остављају, и од чега су њихови војници пообољевали? И како то да су пообољевали војници а не и локално цивилно становништво? Шта ако су ти војници закопавали нуклеарни отпад у кругу базе Бондстил, или на другим мјестима к 4000 ;оја су означена као погођена DU муницијом? Да ли ће шиптарске власти имати довољно независности од САД па да истраже одлагање нуклеарног отпада на Косову? Вјерујем да неће, јер се слични наводи не истражују ни у Босни гдје су Американци напустили скоро све своје базе, оставивши само бетонске канале за аутомеханичаре и трагове копања земље. Ко зна... можда њихов боравак међу муслиманима у Европи и неће испасти толико пријатељски колико ми мислимо


text: Заковица Заковица је машински елемент намијењен за стварање нераздвојивих спојева. Користе се тако да се ставе у рупу која је већ избушена у материјалима који треба да се споје, а затим се дио заковице који је прошао кроз рупу деформише дјеловањем силе, тако да се заковица више не може извући. Садржај Дијелови[уреди] Прије извођења споја, састоје се од тијела заковице (стабло) и насадне (готове, завршене) главе. Послије деформације у споју уз ова два дијела имамо и завршну главу која држи спој и заковицу да не испадне из рупе. Подјела[уреди] Заковице дијелимо на ситне (са пречником до 10 mm) и крупне (са пречником од 10 до 37 mm). Према облику главе, ситне заковице могу бити: - са полуокруглом главом - са упуштеном главом - са пљоснатом главом - са трапезном главом - са сочивастом главом По начину постављања могу бити обичне, гдје је приступ омогућен и са друге стране споја приликом постављања, и слијепе (слепе) код којих нема приступа другој страни споја при постављању. Постављање[уреди] У највећем броју случајева користе се посебни хидраулички или пнеуматички чекићи за закивање. Ручни алат за закивање слијепих заковица је у виду алата сличног клијештима. Мекане заковице се могу поставити и чекићем, којим се удара по стаблу ван рупе све док заковица није чврсто постављена и створи се завршна глава. Врсте закованих спојева[уреди] Према положају лимова могу бити сучеони (имају подметаче) и преклопни. Према броју редова заковица могу бити једноредни и вишередни. Према распореду заковица могу бити са паралелним и цик-цак распоредом. Према броју равнина смицања заковица могу бити једносјечни и вишесјечни спојеви. Илустрације[уреди] Види још[уреди] Спољашње везе[уреди] Литература[уреди] - Скрипте о машинским елементима, универзитети у Новом Саду и Мостару.


Лукашенко пригрозил Москве забрать транзит нефти | Mixnews Flickr/Jerry N


Од краја 1941. године, па током читавог Другог свјетског рата, Горњи Жабар је дао значајан допринос НОБ – у и револуцији југословенских народа, у којој је узео учешће велики број овдашњег становништва.


source: CulturaX

text: ДЕЛТА ПЛУС СОЈ ЈЕ И У СРБИЈИ, АЛИ ГА НЕ ВИДИМО! Огласио се доктор Кон и открио шта нас чека! - СРБИЈА ЈАВЉА Епидемиолог и члан Кризног штаба др Предраг Кон коментарисао је нови сој корона вируса и проценио да се он вероватно налази у Србији. О делта плус соју изјаснили су се бројни стручњаци, а Кон је његово присуство у региону јасно сумирао – све што се налази у околним земљама, можемо сматрати да се налази и код нас. "Све што је у суседној Хрватској, врло је вероватно и да је ту, али се још не види. Делта плус сој се, на срећу, не пробија лако, али показује већу способност ширења – за 10 одсто у односу на постојећи сој. За сада имамо сазнања да вакцине штите и од овог соја. Што се грипа тиче, имамо индиректне доказе да је већ и овде присутан, само још није званично лабораторијски потврђен", казао је Кон. Из СЗО упозоравају да ће до фебруара у Европи због ковида 19 живот изгубити још пола милиона људи, а сведоци смо да у Србији сваког дана ова болест однесе минимум 60 људи. Епидемиолог је је проценио да ће вишак смртности и у Србији бити виши. "Европа полако постаје светско жариште. Сама помисао да ће преминути 500.000 људи је страшна. То је сваки хиљадити становник Старог континента. Такозвани вишак смртности и код нас ће ове године бити већи него прошле, јер је тек у априлу прошле године пандемија ухватила замајац. Ја морам да саопштавам вести које нису пријатне, али је то моја дужност. Нема сумње да умире доста људи. Најчвршћи показатељ ће бити када се израчуна десетогодишњи просек смртних случајева и када се гледа по месецима и годинама. Прошле године је он изражен кроз број од 14.000 преминулих, а ове ће сигурно бити већи", рекао је он. Кратко је прокоментарисао и Вајбер групу "посвећену" леку "ивермектин"." "Неки људи живе у убеђењу да нешто помаже, а не прате законску регулативу. Све то што раде је изван легалних токова", закључио је Кон.


Петрово је скоро у цјелини рурално подручје, осим малог дијела мјесне заједнице Петрово, гдје се налази административни центар општине и гдје је и највећа густина насељености.


ДУШАН КАО ФЕНИКС: Лајовић савладао Нишикорија и пласирао се у треће коло Мајамија | Тенис | Novosti.rs ДУШАН КАО ФЕНИКС: Лајовић савладао Нишикорија и пласирао се у треће коло Мајамија Ђ. М. | 22. март 2019. 19:12 > 21:11 | Коментара: 1 Јапанац добио први сет, али је Србин славио после великог преокрета КЕИ Нишикори јесте шести тенисер на свету. До данасније изгубио ниједан сет од Душана Лајовића у два претходна меча. Али, сва та статистика није уплашила српског тенисера, чак ни губитак првог сета данас, да у другој рунди Мајами опена, после сат и 57 минута пошаље Јапанца кући (2:6, 6:2, 6:3) и затим смирено сачека исход дуела Ника Кирјоса и Александра Бублика како би сазнао име наредног противника. Успео је Јапанац да направи брејк и прилично лако реши први сет у своју корист. Али, терет због губитка тог сета није био претежак за Лајовића који је у наставку био далеко конкретнији, смиренији и прецизнији. Користио је скоро сваку грешку противника, био храбрији у нападу, стрпљивији у дугој изградњи прилика за поене, узвративши истом мером у другом сету. ПРОЧИТАЈТЕ ЈОШ: СРБИ ОДЛИЧНИ У МАЈАМИЈУ: Крајиновић и Кецмановић успешни на старту Тада је притисак прешао на половину терена Нишикорија, који је у петом трећем гему трећег сета спасао једну брејк лопту. Али, зато се у седмом гему уплео у мрежу Лајовићеве смирености која је остала на високом нивоу и у следећем гему. Није Србин паничио када је Јапанац био у два наврата на поен од рибрејка. Опет је, као и у већини меча, сачекао прави тренутак да потврди брејк, да би затим, извукао максимум из Нишикоријеве брзоплетости у последњем гему за велику побеу. Што се тиче осталих наших играча, још пре старта знало се да ће Новак Ђоковић, сходно заслугама, почети такмичење од другог кола, а то је Бернард Томић, с којим ће играти касно ноћас. Јанко Типсаревић, који је експресно прескочио прву препреку, Бредлија Клана, такође ћевечерас игратипротив Роберта Баутисте Агута. Добар дан за српски тенис на "Хард рок стадиону" у четвртак наставио је Филип Крајиновић, који је победио Пјер-Ига Ербера, а сутра ће против Станисласа Вавринке, власника три гренд слем трофеја, покушати да оде још корак напред. ПРОЧИТАЈТЕ ЈОШ: ПОЧЕТАК НОВОГ ПУТА: Типсаревић срећан после пласмана у друго коло мастерса у Мајамију На крају, најмлађи, Миомир Кецмановић је у дуелу са Летонцем Ернестом Гулбисом, који је својевремено био и у топ 10 на АТП листи, потврдио да је на путу из Индијан Велса понео високу форму која га је лансирала међу осам тенисера на прошлом мастерсу, спремајући се за данашњи нови изазов звани Франсис Тијафо. Кецмановић, некадашњи двоструки освајач Оранж боула, већ се једном састајао са Американцем који вуче корене из Сијера Леонеа, и то на челенџеру у Њупорт Бичу, на коме је већ у првом колу угасио наде Тијафоу, у том моменту другом фавориту, да може да подигне пехар.


Српске фирме уместо турских на руском тржишту Датум публикације: 29 02 2016, 19:52 Велики руски трговински ланци који су заинтересовани за сарадњу са српским произвођачима, пре свега у области прехрамбене индустрије, посетиће Србију 10. и 11. марта, најавили су данас организатори треће међународне привредне изложбе «Експо Русија — Србија 2016». Та изложба ће заједно са трећим Београдским пословним форумом бити одржана у Београду од 16. до 18. марта уз учешће више од 100 руских компанија, речено је на конференцији за новинаре у Привредној комори Србије. Представници трговинских ланаца већ 11. марта имаће састанке о могућностима сарадње. Међу трговинским ланцима из Русије биће и други највећи ланац у Русији, са којим домаћи произвођачи још нису сарађивали, «Икс 5». Председник организационог одбора «Експо Русија — Србија 2016» Давид Вартанов рекао је да ће на изложби учествовати компаније из различитих региона Русије које се баве енергетиком, транспортом, ваздушним и жељезничким саобраћајем, грађевином, пољопривредом, индустријом нафте и гаса, фармацијом, телекомуникацијама, туризмом, банкарством и другим областима. «Данас има много могућности које доприносе развоју руско-српских односа. Руска предузећа напуштају сарадњу са турским компанијама и окрећу се већој сарадњи са фирмама из Србије», поручио је Вартанов. Он је истакао да су Русији потребне компаније са искуством за изградњу спортских објеката и зграда које ће се користити за светско првенство у фудбалу које ће бити одржано 2018. године у Русији. Први заменик директора Трговинског представништва Русије у Србији Дмитриј Трубајчук рекао је да ће већ у марту бити одржан састанак у Москви на коме ће учествовати туроператори две земље. Саветник председника Привредне коморе Србије Вељко Јовановић рекао је да ће на изложби бити речи и о стварању обједињене понуде путем формирања сабирних дистрибутивних центара за фирме које желе да извозе у Русију, као и да се на томе већ ради. «Према прелиминарним резултатима недавно завршеног сајма прехране у Москви, договорен је извоз прехрамбених производа у вредности од око 27,6 милиона долара», рекао је Јовановић


text: 21. март (21.03) је 80. дан у години по грегоријанском календару (81. у преступној години). До краја године има још 285 дана. Догађаји 1421 — Франко-шкотска војска је у бици код Божеа поразила надмоћнију енглеску војску Томаса од Ланкастера. 1556 — Кантерберијски надбискуп Томас Кранмер спаљен на ломачи као јеретик у време римокатоличке реакције краљице Мери I. 1804 — Ступио на снагу Наполеонов кодекс, француски кривични и грађански закон, којим је цар Наполеон I, тада „доживотни конзул“, реформисао правосуђе. 1829 — У земљотресу у који је погодио град Торевијеху у Шпанији погинуло је 389 људи. 1871 — Канцелар Ото фон Бизмарк отворио прву седницу Рајхстага новог Немачког царства. 1884 — У Француској легализовани синдикати. 1918 — Почела је операција Михаел, прва фаза последње немачке офанзиве у Првом светском рату. 1919 — Под вођством комунисте Беле Куна у Мађарској оборена Влада и проглашена Мађарска Совјетска Република. Совјетска влада поднела оставку 1. августа, а власт преузели десно оријентисане социјалдемократе. 1921 — Декретом бољшевичке владе уведена је Нова економска политика у Совјетској Русији због привредних неуспеха ратног комунизма. 1945 — Британски авиони у Другом светском рату бомбардовали седиште Гестапоа у Копенхагену, у којем је погинуло више од 70 немачких нациста. Грешком погођена и француска школа, погинуло 86 деце и 10 калуђерица. 1952 — Кваме Нкрума постао премијер Гане, као први Африканац јужно од Сахаре на положају председника Владе. 1960 — У јужноафричком граду Шарпвил убијено најмање 79 људи, рањено преко 180, када је полиција отворила ватру на мирне демонстрације црнаца против расистичког режима. 1963 — Трансфером 27 последњих заточеника затворен је "Алкатраз", по максималној безбедности чувен затвор у заливу Сан Франциска. 1975 — Привремено војно веће Етиопије на челу с вођом пучиста, потпуковником Менгистуом Хајле Маријамом, укинуло 3.000 година стару етиопску царевину. 1991 — На седници Председништва СФРЈ постигнут договор да председници република почну преговоре о будућности савезне државе. Први од шест сусрета одржан 28. марта у Сплиту. 1991 — У лошем времену и тешком диму од запаљених кувајтских извора нафте, у Кувајту се срушио саудијски транспортни авион. Погинули сви путници у авиону, односно 92 сенегалска војника и шест Саудијаца, чланова посаде. 1997 — Председници Русије и САД Борис Јељцин и Бил Клинтон сагласили се на самиту у Хелсинкију да смање нуклеарне арсенале. 1998 — Косовски Албанци одржали друге паралелне, нелегитимне парламентарне и председничке изборе. За председника непризнате Републике Косово изабран Ибрахим Ругова, најистакнутији лидер косовских Албанаца у борби за независност Косова од Србије. 1999 — У нападу албанских екстремиста на полицијску патролу у центру Приштине убијена четири српска полицајца. 2000 — Папа Јован Павле II стигао у прву званичну посету Израелу. 2001 — Влада Холандије потврдила случај шапа и слинавке, као друга земља у Европи у којој се појавила та сточна болест. 2002 — Папа Јован Павле II први пут јавно саопштио да постоји велики број случајева сексуалног злостављања малолетника, које су починили католички свештеници и које је оптужио за гажење завета и придруживање ђаволу. 2003 — Јужноафричка Комисија за истину и помирење објавила крај рада. Комисија основана 1995. да би истражила кршење људских права током апартхејда, владавине мањине белаца. Председник Комисије, надбискуп Дезмонд Туту, приморао Владу да на име обештећења исплати 270 милиона долара жртвама, којих је било око 20.000 и који су сведочили о злочинима у том периоду. Америчке снаге ракетирале палате ирачког председника Садама Хусеина и кључне државне институције у Багдаду. Осам британских и четири америчка војника погинула када се хеликоптер срушио на ирачкој граници, као прве жртве рата у Ираку. Рођења 1685 — Јохан Себастијан Бах, немачки композитор. (прем. 1750) 1768 — Жозеф Фурије, француски математичар и физичар. (прем. 1830) 1839 — Модест Мусоргски, руски композитор. (прем. 1881) 1898 — Луј Адамич, амерички књижевник словеначког порекла. (прем. 1951) 1913 — Иван Горан Ковачић, хрватски књижевник. (прем. 1943) 1925 — Питер Брук, енглески редитељ. (прем. 2022) 1925 — Хуго Коблет, швајцарски бициклиста. (прем. 1964) 1927 — Халтон Арп, амерички астроном. (прем. 2013) 1927 — Ханс-Дитрих Геншер, немачки политичар. (прем. 2016) 1946 — Тимоти Далтон, британски глумац. 1949 — Славој Жижек, словеначки филозоф и социолог. 1949 — Еди Мани, амерички музичар. (прем. 2019) 1953 — Вера Зима, хрватска глумица. (прем. 2020) 1958 — Гари Олдман, енглески глумац. 1960 — Аиртон Сена, бразилски аутомобилиста, возач Формуле 1. (прем. 1994) 1961 — Лотар Матеус, немачки фудбалер и фудбалски тренер. 1962 — Метју Бродерик, амерички глумац. 1963 — Роналд Куман, холандски фудбалер и фудбалски тренер. 1967 — Мирослав Пецарски, српски кошаркаш. 1967 — Максим Ријалити, енглески музичар, најпознатији као вокал групе -{The Prodigy}-. 1967 — Јанис Сферопулос, грчки кошаркаш и кошаркашки тренер. 1970 — Игор Бутулија, српски рукометаш. 1975 — Драган Луковски, српски кошаркаш. 1975 — Фабрисио Оберто, аргентински кошаркаш. 1978 — Кевин Федерлајн, амерички хип хоп музичар, ди-џеј, глумац, рвач и модел. 1980 — Роналдињо, бразилски фудбалер. 1983 — Софија Замоло, аргентинска ТВ водитељка и модел. 1984 — Таренс Кинси, амерички кошаркаш. 1989 — Жорди Алба, шпански фудбалер. 1991 — Антоан Гризман, француски фудбалер. 1992 — Каролина Плишкова, чешка тенисерка. 1993 — Лука Митровић, српски кошаркаш. 1995 — Брано Ђукановић, српски кошаркаш. 1995 — Ђорђе Каплановић, српски кошаркаш. 1997 — Мартина Стосел, аргентинска певачица и глумица. 2000 — Џејс Норман, амерички глумац. Смрти 1762 — Никола Луј де Лакај, француски астроном (рођ. 1713) 1772 — Александар Кокоринов, руски архитекта и професор (рођ. 1726) 1936 — Александар Глазунов, руски композитор. (рођ. 1865) 1990 — Лав Јашин, совјетски голман, један од најбољих голмана свих времена. (рођ. 1929) 1991 — Лео Фендер, амерички конструктор електричне гитаре. (рођ. 1909) 1993 — Варткес Баронијан, композитор, музички уредник ТВ Београд, професор Факултета драмских уметности у Београду (рођ. 1933) 1998 — Галина Уљанова, руска балерина (рођ. 1910) 2003 — Иво Кушанић, новинар, сликар и карикатуриста. (рођ. 1924) 2011 — Николај Андријанов, совјетски гимнастичар, најтрофејнији гимнастичар свих времена, олимпијски победник.(рођ. 1952) Џо Вили Пајнтоп Перкинс, амерички блуз музичар, најстарији добитник награде "Греми". (рођ. 1913) Празници и дани сећања Међународни празници Међународни дан за елиминацију расне дискриминације Светски дан поезије Светски дан шума Светски дан особа са Дауновим синдромом Дан независности Намибије (од Јужноафричке Републике 1990. године) Српска православна црква слави: Светог Теофилакта - епископа никомидијског Светог свештеномученика Теодорита Референце 321