text: Како написати Curriculum Vitae? CV -"curriculum vitae" у дословном преводу значи "историја живота". У нашем језику се, поред израза "CV", употребљавају и термини резиме или радна биографија. CV је документ који описује квалификације, образовање и радно искуство појединца. Управо на основу њега (уз мотивационо писмо), послодавац стиче први утисак о кандидату, те је његов циљ да привуче пажњу и обезбеди интервју. Послодавци, тј. њихове службе људских ресурса, добију од неколико десетина до пар стотина пријава за једно радно место. То значи да стручњаци за селекцију у првом кругу елиминације свакој пристиглој пријави посвећују тек неколико секунди. Зато је важно да већ на први поглед CV изгледа добро и задржи пажњу регрутера. Како то постићи? ● CV треба да има највише две стране А4 формата - У зависности од тога колико појединац има радног искуства, дужина CV-ја може варирати, али најчешће је довољна једна страна за све потребне информације. Треба истакнути само главне ставке у образовању и радном искуству, док све мање релевантне информације могу се поменути у пратећем писму. ● Треба избегавати фонтове попут Comic Sans. За писање CV-ја је пожељно користити фонтове који изгледају професионално, јасно, и читко попут Аrial или Times New Roman. Препоручена величина слова је између 10 и 12. Такође, важно је бити доследан и користити исти фонт и величину слова кроз цео текст. ● Наслови посебних одељака су добар начин да се визуелно разбије већа целина текста или да се истакну важне категорије. Како би се то постигло, може се користити фонт величине између 14 и 16, као и болдовање текста (подвучени текст и курзив треба избегавати). ● Треба подесити ширину маргина тако да буде иста за све четри стране једног листа. ● Приликом уношења датума, треба се држати једног истог формата за који се појединац одлучи- нпр. 12/2020, или Децембар 2020, или 12-2020 итд. ● Све ставке треба наводити обрнуто хронолошким редоследом- тј. прво треба навести радна искуства или образовање које је најскоријег датума, како би регрутер то прво видео. ● Посебно треба обратити пажњу да се документ сачува у PDF формату, а не у Word-у. Word може да промени формат текста приликом штампања, а такође не делује професионално уколико се CV шаље путем maila. ● Ако се CV штампа, онда је потребно да то буде једнострано, и пазити да се папир не пресавија, већ га доставити послодавцу без набора. ● Уколико се CV шаље путем е маила, обратити пажњу да се сам фајл (pdf документ) адекватно именује. Није довољно насловити га са "CV", будући да особе задужене за селекцију добију велики број пријава, и често су исто именовани, што им отежава посао. Зато је потребно документ насловити својим именом и презименом. ШТА ТРЕБА ДА САДРЖИ CV? Без обзира на радно место за које појединац конкурише, постоје неке основне целине које треба да се нађу на сваком CV-ју. Наравно, биографију треба редовно допуњавати онда када за то постоји разлог- промена посла, стицање новог радног искуства, знања, вештине, признања, након завршеног циклуса образовања (формалног или неформалног) и слично. Ипак, не постоји готова формула за идеалан резиме, већ га увек треба прилагодити у зависности од тога за коју позицију се особа пријављује. Неће све информације о нечијем претходном искуству бити једнако релевантне за свако радно место и послодавца, па је пожељно извршити мале корекције пред свако ново слање CV-ја. Основни подаци који треба да се нађу у биографији могу се разврстати у следеће целине: ● Лични подаци - У овом делу треба навести пуно име и презиме, е маил адресу, контакт телефон, и место живљења (град, земља). Није обавезно, али могуће је унети и адресу становања, контакт на Линкед ин мрежи, као и фотографију. Уколико појединац жели да његов CV садржи фотографију, важно је да на њој изгледа професионално и да приказује лице и бисту (слично фотографији за личне документе). * За неке послове може бити одступања од ових правила. Уколико појединац аплицира за посао у креативној индустрији, поред контакта на Linkedin-у, може оставити и линк за свој онлине портофолио. Такође, за послове у модној индустрији или за позиције стјуарта/стјуардесе, потребни су подаци о датуму рођења, висини, тежини, фотографије целог тела и слично. У том случају, треба обратити пажњу на захтеве послодавца код којег се аплицира, и следити његова упуства и захтеве приликом прилагођавања CV-ја. ● Профил - Ова целина треба да садржи кратак текст који истиче главне атрибуте кандидата, и представља га на начин који ће му помоћи да се истакне. Обично се налази на почетку резимеа и укључује нека најважнија професионална достигнућа или вештине појединца, као и његове професионалне циљеве. У CV профилу кандидат треба да покаже своје интересовање за тип посла или сектор за који конкурише, будући да ће мотивационо писмо бити више фокусирано на конкретно радно место. Овај део не треба да има више од 100 речи. ● Радно искуство - Ово је део на који регрутери и послодавци обраћају највише пажње. Радно искуство треба наводити обрнутим хронолошким редом, тј. почевши од последњег радног места. Потребно је навести временски период током којег је појединац обављао неки посао, позицију коју је имао и име послодавца (компаније). Пожељно је навести неке основне делатности којим се кандидат бавио на претхоном послу, уколико су оне релевантне за посао за који сада конкурише, истакнути достигнућа или неке нарочите резултате ако их је било, његова задужења и слично. Не треба за сваку ставку писати кратак текст о претходном послу, већ у пар кључних теза навести најважније информације. Ово је прилика да се CV посебно прилагоди позицији за коју појединац аплицира. Треба пажљиво прочитати опис посла, и проверити шта се од кандидата очекује. Уколико је појединац у претходном радном искуству обављао сличне задатке, иако нису били његова основна одговорност, овде их може навести. ● Уколико појединац нема радног искуства, нарочито ако је реч о младим људима који су тек завршили формално образовање, онда се препоручује да се прво наведе целина са подацима о образовању, а уместо претходних послова могу се навести сва релевантна искуства попут волонтирања, стручних пракси, учешћа на конференцијама, радионицама и слично. ● Образовање- Овде такође прво треба навести последњи циклус формалног образовања који је појединац завршио, тј. највиши степен који је остварио, па наставити ка претходним. Потребно је навести годину завршетка (уколико је особа још увек на студијама, онда се уписује очекивана година дипломирања), стечено звање, и назив институције. Просечне оцене и додатне почасне дипломе (попут "cum laude") није неопходно наводити (али је могуће уколико је просечна оцена преко 9). Ако особа има завршене неке специјализоване курсеве и обуке који су везани за радно место за које сада конкурише, онда се те информације могу унети. ● Способности и вештине - Овај сегмент није неопходан али је веома пожељан. Овде треба навести вештине попут познавања страних језика, рада на рачунару, упрвљања возилом (поседовање возачке дозволе) или било које друге способности која је релевантна за посао за који појединац аплицира. Када је реч о познавању страних језика, потребно је навести ниво читања, конверзације и писања којим особа влада. Исто важи и за друге вештине које су на неки начин мерљиве (поред сваке вештине навести ниво "основан", "одличан" или "напредан") ● Интересовања - Слично као целина о способностима и вештинама, ни ово није обавезна ставка у CV-ју, али може бити од користи. Овде не треба наводити лична интересовања која нису у вези са послом за који се аплицира, већ напротив. Само уколико појединац има хобије или занимања која су у вези са одређеним послом, онда их треба поменути. На пример, уколико особа аплицира за посао новинара, онда може навести да води свој блог или слично. Појединац се може одлучити да сам форматира и прави свој CV у потпуности (MS Word или слично), међутим, данас то није неопходно. На интернету постоји велики број веб сајтова са којих је могуће бесплатно преузети готове шаблоне за CV, који имају сређен и одговарајући формат, садрже се неопходне целине, те је потребно само допунити их личним подацима и информацијама о радном искуству. Без обзира за шта се појединац одлучи, врло је важно проверити да нема граматичких или словних грешака, као и да су све информације исправно наведене.


source: fineweb

text: Са подацима од: 28.07.2009. КАМПАЊА ПОСВЕЋЕНА ЗАШТИТИ СТАНОВНИШТВА ОД ДУВАНСКОГ ДИМА 2008/2009. ГОДИНА Национала кампања Министарства здравља, уз подршку Института за јавно здравље Србије „Др Милан Јовановић Батут“ Републичке стручне комисије за превенцију пушења Министарства здравља и Канцеларије за контролу дувана при Институту за јавно здравље Србије „Др Милан Јовановић Батут“, ове године има за циљ да укаже на штетне последице пасивног пушења. Кампања је усмерена ка свим категоријама становништва и мултимедијална је. Прати је промотивни и штампани материјал, огласи, ТВ спотови, џинглови, билборди, брендирани аутобуси и многобројне активности на нивоу локалних заједница. Кампања се спроводи у два дела. Први део кампање одвија се под слоганом «Дувански дим је серијски убица» и трајаће до августа месеца 2009. године, а део кампање под слоганом «Избаци дувански дим» треба да обележи другу половину 2009. године. Кампања за 2008/09. годину званично је почела 22. децембра 2008. године конференцијом за новинаре у Међународном прес центру Танјуг, и трајаће све до краја 2009. год. Брзи линкови: 01.06.2009. Одржана манифестација поводом Светског дана без дуванског дима Манифестација поводом Свестског дана без дуванског дима обележена је јуче шетњом од Библиотеке града Београда до Трга Републике, где је одржана централна манифестација. Тема овогодишњег дана без дуванског дима била је "Здравствена упозорења на паклицама цигарета", а слоган "СТОП дуванском диму". Проф. др Томица Милосављевић, министар здравља позвао је пушаче да престану да пуше, а ако не могу да то бар не чине у присуству непушача, јер је две трећине становника Републике Србије изложено дуванском диму, на послу и код куће. "Дуванском диму нема места у цивилизованом друштву", истакао је проф. Милосављевић, додавши да је од свих борби за очување здравља борба против пушења најтежа, јер подразумева промену навика и понашања и размишљање о здрављу и нашем и наше околине. "Здравље је нешто највредније што имамо, али се не добија на поклон, оно се чува, унапређује, о њему се мисли онда када уопште не помишљате на болести и када сте потпуно здрави", нагласио је министар здравља. Представници Градског завода за јавно здравље упозорили су да 22 одсто средњошколаца пуши, стално или повремено, док две трећине деце и младих, од седам до 19 година, бораве у пушачком окружењу. На централној манифестацији штандове су поставили београдски домови здравља, Градски завод за болести плућа и Инститит за јавно здравље Србије "Др Милан Јовановић Батут", који су своје пропагандне материјале делили пролазницима. На тргу је био паркиран и аутобус, где су посетиоци могли на платну да оставе свој потпис и тиме се придруже глобалној кампањи за живот без дуванског дима. Са трга је пуштен и "букет" плаво-белих балона с транспарентима "Стоп дуванском диму", а акцију је подржао и Градски секретаријат за саобраћај, па је на потезу од Калемегдана до раскрснице код "Лондона", на сваком почетном и завршном пољу пешачке "зебре" исписан текст "згази своју последњу цигарету". Дуван је једини легални производ од кога људи умиру, али да је једини разлог његовог постојања профит компанија које га производе, па се оне труде да што атрактивнијим дизајном кутија привуку потрошаче. Због тога је веома важно да се на амбалажи цигарета текстови упозорења о последицама пушења комбинују са сликом, јер се то показало као делотворније у подизању свести о озбиљним ризицима пушења, истакли су учесници скупа. Додатни материјал: Материјал за новинаре 120 KB 29.05.2009. Kонференција за новинаре поводом 31. маја, Светског дана без дуванског дима Kонференција за новинаре поводом 31. маја, Светског дана без дуванског дима одржана је данас у Међународном прес центру Танјуг. Тема овогодишњег Светског дана без дуванског дима је "Здравствена упозорења на паклицама цигарета", а слоган "СТОП дуванском диму". Др Томислав Стантић, државни секретар Министарства здравља истакао је да у Србији још није довољно развијена свест о томе колико је дувански дим штетан за мозак, срце, плућа, крвне судове, и да јавност има право да сазна пуну истину о томе, нагласивши да је Србији потребна шира кампања, са сликовним здравственим упозорењима на свим паковањима дуванских производа, јер је доказано да су делотворна у земљама које су их увеле. „ За ту процедуру потребно је изменити и закон, али треба што пре отпочети кампању“, рекао је др Стантић и додао да сваке године више од пет милиона људи умре због дувана, више него од хив инфекције, сиде, маларије и туберкулозе заједно. Др сц. мед. Срмена Крстев, председница Комисије за превенцију пушења изнела је податке из најновијег истраживања пушења код трудница и породиља у Србији, према којем је само 4,4 одсто трудница пушача током контролних прегледа добило савет лекара у којој установи може да се одвикне од пушења. Истраживање је спровео Удружење за јавно здравље Србије, у сарадњи с партнерима, на репрезенативном узорку од 2.668 трудница и показало се да је 23 одсто трудница пушило током читаве трудноће, а 37 процената у неком периоду. Прим. др сц. мед. Анђелка Џелетовић, шеф Канцеларије за превенцију пушења најавила је да ће у недељу, 31. маја од 11 до 13 часова на Тргу Републике бити одржана централна манифестација поводом Светског дана без дуванског дима. Од 11 часова, предвиђена је шетња од Библиотеке града Београда до Трга Републике, док је од 12 часова предвиђено обраћање проф. др Томице Милосављевића, министра здравља, као и учешће Оливера Њега, Николе Рацкова, Пеђе Филиповића, гиманстичарки и других. Драган Марковић из градске Дирекције за путеве најавио је да ће 31. маја на потезу од Калемегдана до Лондона, на сваком почетном и завршном пољу пешачке зебре бити исписан текст "згази своју цигарету". Конференцији за новинаре присуствовали су и амбасадор Њ.Е. Џон Морисон, амбасадор Канаде у Србији и промотери кампање – спортисти: Никола Куљача и Мирослав Берић. Додатни материјал: Материјал за новинаре 103 KB 27.05.2009. Седница Савета за контролу дувана у Републици Србији Седница Савета за контролу дувана у Републици Србији одржана је данас у Влади Републике Србије којом је председавао проф. др Томица Милосављевић, министар здравља. Главна тачка дневног реда седнице Савета за контролу дувана у Републици Србији била је разматрање нацрта Закона о заштити становништва од изложености дуванском диму. Присутни чланови Савета сложили су се са основном концепцијом нацрта Закона, а своје примедбе доставиће у писаном облику до 3. јуна 2009.године. Савет за контролу дувана чине представници различитих министарстава, установа и невладиних организација који су заинтересовани и ангажовани на различитим аспектима спречавања и сузбијања употребе дувана у Србији. 29.04.2009. Панел дискусија "Дуван и трошкови здравственог система у Србији" Панел дискусија под називом "Дуван и трошкови здравственог система у Србији" одржала се данас у хотелу "Hyatt Regency" у Београду. Дискусији су присуствовали проф. др Томица Милосављевић, министар здравља, Ајда Јурекли, старији економски саветник светског седишта Светске здравствене организације у Женеви, Санда Савић, директор вести РТВ Б92, и Драгиша Ковачевић, директор и главни и одговорни уредник СОС Канала. Проф. др Томица Милосављевић, министар здравља, истакао је да је свака шеста смрт у Србији повезана са пушењем и да је погрешно мишљење да би економски ефекат забране пушења био лош, штавише заблуда је сматрати да би забрана пушења водила губитку радних места у ресторанима и смањењу посета угоститељским објектима. Истраживања су показала да је код око 70 одсто непушача у Београду пронађен никотин у организму јер су, углавном на радном месту, били изложени дуванском диму, нагласио је министар здравља, додавши да би повећање акциза на дуванске производе била најисплативија мера за смањење пушења, јер држави не доноси никаве трошкове, а постоје подаци о томе да се порастом цена цигарета смањује пушење. Трошкови политике без дуванског дима су скромни, рекао је проф. Милосављевић, истичући да је за смањење пушења потребна и промена друштвене свести грађана и већа друштвена и одговорност медија, а не само мере владе. Ајда Јурекли, старији економски саветник светског седишта Светске здравствене организације у Женеви истакла је да се Србија налази међу земљама које контролишу финансирање дуванске индустрије и да, иако је последњих година повећан бруто доходак становништва, није повећана продаја цигарета, нагласивши да је неопходно да Србија повећа таксе на дуванске производе и донесе свеобухватне законе против пушења. Панел дискусија „ Дуван и трошкови здравственог система у Србији“ одржана је у организацији дневног листа „Данас“, а у сарадњи са Министарством здравља. 22.12.2008. Кампања посвећена заштити од дуванског дима 2008/2009. година Конференција за новинаре поводом почетка нове кампање посвећене заштити од дуванског дима 2008/09 година, одржана је данас у Танјуговом прес центру у организацији Комисије за превенцију пушења Министарства здравља Републике Србије - Канцеларија за контролу дувана и Института за јавно здравље Србије „Др Милан Јовановић Батут“. Проф. др Томица Милосављевић, министар здравља истакао је на конференцији да ће наредне године бити дефинисан јасан акциони план о постепеној забрани пушења на свим јавним и радним местима у циљу спречавања пасивног пушења, односно удисања дуванског дима из окружења, јер сваки грађанин Србије има право на чист ваздух пошто не постоји нешкодљива количина дуванског дима. Министар здравља нагласио је да једна цигарета попушена у просторији са слабом вентилацијом ствара већу концентрацију токсичних материја у ваздуху него што је она на улицама града настала као последица издувних гасова возила. Србија, као и Босна и Херцеговина, Хрватска, Грузија и друге земље источне Европе, је међу онима са најдраматичнијим ситуацијама по питању изложености деце дуванском диму. Чак 700 милиона, односно пола деце на свету изложено је диму од цигарете, рекао је министар здравља. Министар здравља апеловао је на медије да подрже и придруже се кампањи у борби против пушења, те да се рекламни спотови пуштају у ударним терминима. Тања Кнежевић, директор Института за јавно здравље“Др Милан Јовановић Батут“ навела је да ће се у наредне четири године емитовати спотови направљени за ову кампању, као и да ће промотивним плакатама бити облепљени аутобуси градског превоза. Др Марк Данзон, директор Регионалне канцеларије Светске здравствене организације за Европу оценио је да је дим од дувана највећи серијски убица и истакао да је најважније ускладити поруке које деца о томе могу чути из медија, од родитеља или из школе. Светска здравствена организација (СЗО) тражи од свих земаља да радна и јавна места буду потпуно без дуванског дима, а први закон који забрањује пушење донет је у Ирској 2004. године, а који је следило још много земаља. У Европи више од милион људи годишње умре од последица пушења, од чега више од пола милиона у земљама Европске уније у којима 19.000 непушача умире од последица пасивног пушења. Процењује се да је 25 одсто смрти од малигних оболења последица пушења, 20 одсто од кардиоваскуларних болести, као и да је 15 одсто свих смртних исхода последица те лоше навике. У Србији, је, према Истраживању здравља становништва, из 2006. године скоро две трећине људи изложено дуванском диму у својој кући што је за четири процента мање у односу на 2000. годину. Друго истраживање из 2008. године показало је да је 77 одсто младих од 13 до 15 година живи са неким ко пуши у њиховом присуству, што је за петину мање него 2003. године. Кампања ће трајати до августа следеће године и спроводиће се под слоганом "Дувански дим је серијски убица", а у другом делу године "Избаци дувански дим". Танјуг Материјал за новинаре 120 KB Серијски убица у Србији (филм) Претходне активности: <<Кампања - Један пушач, много жртава>


text: DMS Из Википедије, слободне енциклопедије Termin DMS ima više značenja. - Donorska mreža Srbije, dobrovoljno, nevladino i neprofitno udruženje koje se bavi zdravstvenom zaštitom i transplantacionom medicinom. - Dimetil-sulfid, hemijsko jedinjenje. - Društvo matematičara Srbije, profesionalno udruženje. - Softver za planiranje elektrodistributivnog sistema, računarski sistem |Ова страна је вишезначна одредница: списак чланака повезаних истим насловом. Ако вас је на ову страну довела унутрашња веза, можда бисте желели да промените везу да показује директно на намењени чланак.|


Д25Б 168 стр 1 срце Ор усварги наше јако семе .И створих ствари од овију прстију моји 2 и буде речено и јесте синови сварегови и ставите се као синови сварегови 3 И будите и ако деца моја Даж де буде отац ваш то му будите послушни 4 Све вам то рече И што мислите о то и рад 1280 ите и како решите тако творите 5 Бићете народ велики и победићете све световне подлацшке родове 6 који стегнуше силу из камена, чудотворашекола без коња повезаних и свакојака чудеса 7 мимо кудесника И бићете велики градитељи и ако кудесници 8 и ругу твораше, клетву даће на кмета и кмет се пороби(подроби) и тако слове многи 9 И многе од тих словљења омами и поробише о одоре о златне њихове 10 и о то њино продаћете сву земљу И тако богови говоре 11 оца ора завет љубите свет зелени и животиње и љубите другове своје и чувајте мир међу родовима 12 И чувајте мир мећу родовима.Потом о то бије бој седамдесет кнежева 13 наших као Мезислав,Боруслав,Коменобранеш и Горислав и тако изабрани 14 од већа и одлучени (избачени) од већа, онако какољуди хт 3ffa ели. Због тога су се 15 кнежеви трудили.Био Кисек велики и мудар и кад умре 16 И после бијаше други и свакитвораше нешто добро (благодарно) Русима.Памте наши то и држаше 17 такође.Имахосмо клетве велике,тризну, три веде и пошту у сећање. 18 на синове наше и нико не сме заборавити јер биће проклет 19 од Бога нашег а од човека и људи име блатили до века. Надам се да ћу неког заинтересовати да прочита књигу на оригиналном писму и открије суштину као и књижевну вредност дела која је изгубљена у преводу текста Радивоја Пешића занемарена доказивањем историјске веродостојности књиге. Речи и реченице су олако избациване или мењане са не адекватним изразима.Тако су кудесници постали чаробњаци,кроми границе,кметови војници не остављајући места за критичан поглед на текст. Кад нестану чаробњаци и магије У постављеном преводуприметићете читаве слогове којих нема у преводу Р Пешића, као и различит превод доброг дела текста. У руским тако и у Пешиће вом преводу кмет преводи као војник што прави нелогичности кроз цео текст и књигу. Поставља се питање шта је кмет , у литератури наћи ће се да је то зависни сељак – џуџа на феуду, док у Србији где се звање кмета одржало до краја 40их година 20ог века означавао сеоског старешину.Кмет тешко да је могао да буде зависни сељак јер саме чињенице у књиги обарају ту могућност, јер границе називају Кром, кроми- на савременом Србском крм, крмиво (крв) на немачком је то марка, другим речима обележавали су границе крвном (Крмном) жртвом јер као претежно сточарски народ премештали су се свремена на време ради испаше па нису имали сталне границе.У 13 реду преведеног текста текста дата је информација да су кнежеви бирани и одлучивани од већа .Дали кнез који није и нема власт као властодржац већ се бира већем може може да има вазалне сељаке у друштву које живи од сточарства без сталних поседа ? Одговор је тешко јер предуслов за поседовање вазалног сељака је сталан посед и да влада по јачини своје силе што у овом случају није, јер нема сталан посед, а титулу добија одвећа које може и да одлучи кнеза.Према томе остаје могућност само да је кмет сеоски старешина а не сељак-џуџа. У 13ом реду даје се историјска димензија речи одлучен и потврђује не постојање речи разлучен ,идијотизам лингвиста и не познавање саме коренове речи. У превођењу текст сам минимално замењивао речи,замењене су оне које нису могле да остану у преводу а да не измене битније конструкцију саме реченице.Сам текст је читљив на Србском језику, највећи део речи се налази у вокабулару Србског језика.Нај већа разлика је у великом броју самогласника. За превод коришћена је "Велесова књига 1.део"Пешић и синови 1997


КО ПЛАЋА ДИНО ИСТРАЖИВАЊЕ? | НАУКА | СМИТХСОНИАН - ЧЛАНЦИ, БЛОГОВИ, ПРАЋЕЊЕ ДИНОСАУРУСА, НАУКА, ДИНОСАУРУСИ - 2021 Ко плаћа Дино истраживање? Није лако бити палеонтолог. Иако бројни музеји имају експонате диносаура, а филмаши скоро непрестано позивају палеонтологе да се појаве на телевизијским документарцима, истраживачима је изузетно тешко пронаћи посао и осигурати средства за своја истраживања. Заиста, у палеонтологији постоји много више од проналажења фосила, а у последњем броју америчког палеонтолога Петер Додсон поставља питање "Ко плаћа дино истраживање?" Као што Додсон напомиње, положај "академског палеонтолога" релативно је нова ствар. Пре почетка 20. века већина палеонтолога су били самофинансирани ентузијасти који су или користили породична богатства (ОЦ Марсх и ЕД Цопе, на пример) или продавали фосиле (породица Стернберг, на пример) да би подписали своје радове. Студије диносауруса постале су институционализиране у музејима и на факултетима, али као и други научници, палеонтолози се и даље труде да уложе довољно новца за подршку својим студијама. С времена на време, богати доброчинитељ би могао да обезбеди одређено финансирање, а неке фондације издвајају новац за узбудљиво истраживање диносауруса, али за већину палеонтолога углавном финансирање истраживања долази у облику грантова. Осигуравање грантова може бити тежак задатак. Палеонтолози непрестано пишу различитим фондацијама и друштвима у нади да ће освојити неке од престижнијих грантова (које су, како каже Додсон, типично оне које доносе највише финансирања матичној институцији палеонтолога). Међу највећим базенима на које се истраживачи пријављују је владина агенција Национална научна фондација. Укупни буџет агенције је преко 6 милијарди долара, али релативно ситна кришка те пите одлази палеонтолозима у одређеној години. Како је израчунао Додсон, између 1983. и 2009. НСФ је доделио 88 грантова за спровођење истраживања диносауруса и њихових блиских рођака, укупног износа од око 11 милиона долара. Већина стручњака за диносаурусе ослања се на финансирање из других извора већину своје каријере. За палеонтологе, закључује Додсон, финансирање истраживања је „цатцх-ас-цатцх“. Научници континуирано достављају и поново достављају предлоге фондацијама попут НСФ-а у нади да ће добити велике стипендије које ће им омогућити да лагано обављају свој посао, али већину времена стручњаци за диносаурусе морају да се ослањају на колекцију мањих грантова, покровитељство приватних донаторима, партнерствима са телевизијским компанијама и другим могућностима како би наставили са радом. Ових дана да бисте били успешан палеонтолог захтева пословну оштрину као и интелектуалну креативност. Иако је тешко наћи финансијска средства, награде у таквим напорима - боље разумевање древног живота - су вредне борбе.


ОШ "Петар Враголић" Љубовија - Интервју са успешним ученицима наше школе Почетна Активности Секције Новинарска секција Интервју са успешним ученицима наше школе Зашто волиш српски језик? Волим српски зато што ми је матерњи језик и волим граматику српског језика јер је специфична и разликује се од граматика других језика. Шта ти је најтеже код граматике српског језика? Кад довољно упознаш граматику, ништа није претерано тешко, али бих издвојила акценте као мало сложеније и теже за одређивање. Да ли више волиш граматику или књижевност? Обожавам и једно и друго, али мало више волим граматику. Свакако, волим да читам књиге, посебно дела наших писаца. Која ти је омиљена књига? Књига коју највише волим је роман Бранка Ћопића “Орлови рано лете”, која је посебно занимљива, али крије дубоке емоције и препоручила бих је свим читаоцима. Претпостављам да ти је српски омиљени предмет. Да, српски просто обожавам, ту се најбоље сналазим и никада ми није тешко било шта да учим или вежбам везано за српски. Ти идеш и на такмичења из српског језика. Такмичења су посебна ствар која за мене имају велики значај. Идем на такмичења првенствено што волим српски језик, али и покажем своје знање. Како се спремаш за такмичења и да ли је то велика одговорност за тебе? Припремам се тако што тражим тестове и учим неке додатне ствари ван редовне наставе. Такмичење не схватам као велику одговорност, најважније је да дам свој максимум и урадим тест најбоље што могу, а резултат ће то показати.Волим да идем на такмичења и због дружења са децом коју ретко виђам у школи, али и упознавања нових пријатеља. Да ли мислиш да је само важно учествовати или и победити? Сматрам да је најважније учествовати и дати све од себе али, наравно, важно је и победити. Тако се стичу нова искуства, али и припрема на неки начин за наставу у школи. Какав је осећај када знаш да си постигла велики успех? Осећај је предиван јер знам да се сав труд и рад исплатио и тада стичем веру у себе и схватам да ништа није недостижно. Да ли је за то увек потребно велико ангажовање и труд? Наравно да јесте, али и срећа некада игра велику улогу. Сматрам да увек треба веровати у себе и у свакој ситуацији бити оптимистичан. Да ли имаш трему пред такмичењe? Немам трему, такмичење схватам као активност где могу да покажем своје знање. Знам да не могу ништа изгубити, само могу постићи успех или стећи ново искуство. Наравно, увек постоји еуфорија пред такмичење и након завршетка теста. Тада једва чекам да изађу резултати и прилично сам нестрпљива. Колико тренутно имаш диплома са такмичења? Тренутно имам осам диплома и свака од њих ми је посебно драга. Чувам их као вредне успомене којих ћу се у будућности радо сећати и оне за мене имају велики значај. Сигурно су твоји најближи веома поносни на тебе. Јесу и пуно се радују сваком мом успеху. Имам велику подршку од драгих људи и свакако да је она неопходна за сваки успех. Твоја наставница је сигурно поносна на тебе. Верујем да јесте и веома је заслужна за сваку освојену диплому на такмичењу. Наставница ми је веома драга и увек се труди да ми пронађе тестове за вежбање и на сваки могући начин помогне. Да ли би желела да се бавиш српским језиком у будућности? Да, желим да упишем филолошки факултет јер је то оно што највише волим. Да ли замишљаш себе у будућности као професорку српског језика? Наравно, мени је то најлепши посао. Сматрам да је важно да људи раде оно што воле јер ће тада моћи да уживају, а самим тим и да напредују у свом послу. И за крај, ко је твој узор? Узор ми је наставница српског, Јелена. Њој сам веома захвална за сваки труд и припремање за такмичење, јер без ње не бих успела. Николина Делић, VII-1


Милан Трешњић мајор ОЗНЕ у пензији, Београд Одломак из интервјуа Милана Трешњића, мајора ОЗНЕ и некадашњег генералног конзула СФРЈ у Штутгарту, објављен у листу Круг, бр. 8 од 9. марта 1999. и бр. 9 од 17. марта 1999. Разговор водила Соња Ковачевић Ослобађање Дедиња “Првих петнаест дана по уласку у Београд, Озна је била једини суд и закон. За то време је ликвидирано неколико хиљада сарадника окупатора и грађана. Ја се не осећам кривим, иако сам у томе учествовао.” ... Октобар је 1944. године Ушао сам у Београд на коњу, није био бео, али је био прелеп. У Младеновцу ме је опколила јединица Руса и са упереним пушкама тражила да им предам коња. Њихови коњићи су били комични, кржљави, ниски. – Дај ми коња, нареди Рус. – Шта ће теби коњ, мени треба коњ! Пошто сам знао руски, јер сам био у VI дивизији, једином батаљону оформљеном у част војне совјетске мисије, и ја подвикнем: – Ја сам официр! – Какав официр? – НКВД-а! Кад сам поменуо НКВД, разбежали су се као луди. Знали су да официри НКВД-а стрељају без опомене. Моја јединица, VI личка дивизија, кретала се правцем од Обреновца, а мене су обавештајни послови водили правцем Авале. У штабу југословенске Озне у Јајинцима јавио сам се дежурном официру, мислим да је то био Мома Дугалић. Добио сам задатак да у Београд уђем са руским јединицама и да заузмем седиште XII кварта на Дедињу и да отпочнем успостављање народне власти прикупљање података о држању становништва за време окупације, хапшење сарадника окупатора и припадника заосталих јединица Недићеве гарде и жандармерије. Милан Трешњић, Београд -Дедиње 1945. Личко блато у вили Тасића • Како су грађани Дедиња дочекали ослободиоце? На Дедињу су се још увек водиле борбе по кућама. Немци су се повлачили према Сењаку, а од Бежанијске косе је деловала артиљерија. Руси су поставили батерију каћуша на једној пољани поред ресторана “Дедиње”, у близини данашњег Булевара мира. Пуцало је са свих страна и одједном се у брисаном простору код Железничке болнице појављује један бициклиста с француском капом. Показује низ Румунску улицу и виче да се Немци повлаче тим правцем и да их се много крије по вилама. Био је то принц Ђорђе Карађорђевић. • А какав је био дочек дедињских буржуја? Већина их је побегла с окупатором или се крила у подрумима. Једини становник Дедиња био је чувени песник Лазаревић, иначе дипломата у време Краљевине. Помогао ми је као новом управнику Дедињског кварта. • Како? Говорио ми је ко је био сарадник окупатора на Дедињу, шта би ми као Озна, требало да чинимо, кога да хватамо, а кога да не дирамо. То је био један фини господин, сећам се, изашао је пред нас у кућном капуту, какао боје. Одвео ме је у своју кућу, почастио ме, показао ми је своју огромну библиотеку и позвао да дођем, кад будем имао времена да разговарамо. • Да ли су други грађани сарађивали са Озном? Наравно, па на основу чега смо похапсили толике људе. Ја сам тада први пут видео Београд. Моја канцеларија је увек била пуна народа спремног на сарадњу. • Како сте се Ви, као млади Личанин, осећали на Дедињу? Заклео сам се још као скојевац, кад дођем у Београд и упаднем у ове виле експлоататора, крвопија радничке класе и поштених људи, да ћу пронаћи најлуксузнију вилу неког буржуја, ускочити у њу, потражити најлуксузнији кревет и са чизмама својим партизанским и личким блатом на њима – лећи и преспавати. Тако се и десило. Упао сам те прве ноћи у вилу Тасића, преко пута чувене рестаурације “Дедиње”. А у тој вили су становали немачки пуковници, који су безглаво побегли. У рерни су још цврчале, недопечене, ћурке и гуске. Е ту смо преноћили, уз обилату вечеру, добро вино, есцајг, ма свашта. Променим свој партизански веш, обучем чисту кошуљу, чарапе, нисам наравно променио своју униформу, која је била незаменљива, али све што сам могао променити, ја сам променио. Нисмо ми у партизанима патили од сувишног прибора. Мени је била довољна кашика, виљушка, наравно нож и то је било све; мало соли да имаш и евентуално да носиш са собом резервну кошуљу и гаће. То је мени и мојој групи официра била најбоља вечера у животу. И ја испуних себи обећање и у чизмама легох у кревет са балдахином. То је била дивна ствар. • Како се Дедиње допало Русима? Руси су ослободили Дедиње, моја група је само ишла у њиховом саставу с циљем да оформи власт на заузетој територији. Са мном у кући је био неки Саша. Не знам ни како се прилепио за мене. Био је један од оних Руса који је правио неке прекршаје, а такви су онда ишли са редовним јединицама Црвене армије да траже своју матичну јединицу. Били су у ствари нека врста луталица. Две вечери је спавао у вили Тасића. Напољу стража, ми у балдахинским креветима, једемо сребрним есцајгом. Друге вечери Рус је претурао по кући и буди мене иза поноћи да видим шта је нашао. Показује ми златни ланчић, и неки златан накит, вредности, које не знам како је нашао. “Па јеси ли дошао да тражиш непријатеља или да крадеш нечији накит?”, питам ја, а он ми каже: “Ми смо ослободиоци и све то нама припада!” • Да ли сте Ви узимали ратни плен? Само једно седло из белог двора. Припадало је кнезу Павлу и на њему је писало да је поклон француске владе. Лепо седло са сребрним узенгијама, интарзијом, лако. Сада бих могао да пројашем на њему по београдском хиподрому, и сви би се окренули за мном. То седло сам поклонио мом команданту на Сремском фронту а после су га украли Руси. • Како је изгледао Бели двор по ослобођењу? Нисам улазио у комплекс дворова, али сам чуо да Немци нису ништа однели. Све је стајало у беспрекорном реду, како су оставили Карађорђевићи. • У чему се састојао ваш посао команданта XII кварта? У прављењу евиденције. Грађани пријављују одређене људе, јединица Озне их приводи, ја их саслушавам и правим њихов картон. Затим сами су се пријављивали припадници Недићеве страже, саобраћајни полицајци, речна стража, жандарми – сви у униформама. Мислили су да се нису огрешили и да сад треба да се пријаве новој власти. Њих сам такође саслушавао, узимао податке, правио картон. Са свим картонима одлазим једном, некад и два пута дневно до штаба Озне у Маглајској улици. Тамо су шефови били официри: Ђуро Станковић из VI личке, који је био адвокат са Јаковом Блажевићем пре рата, затим Сретен Вулић, такође правник из Лике, Срђан Брујић, један исто тако познати револуционар, који је у Лици радио на организовању устанка, био је комесар бригаде, ту је био још Павле Пекић, Црногорац, Мома Дугоњић (треба Дугалић – нап. приређивача), Србијанац, и Драгослав, како се зваше, из Белог Потока. Е то су били људи Озне задужени да прегледају спискове. Њихова оловка је ишла поред имена и углавном исписивала две речи: ‘Бањица’ или ‘стрељати’. Углавном ово друго. Ако је неко био означен као изразити непријатељ, или ако је нађен у униформи – стрељати. • Значи сви који су нађени у униформи су стрељани? Сви! Трагедија је нас озноваца што нисмо разликовали људе у униформи од људи у цивилу. Од тих људи који су затечени у униформи, касније сам увидео, ниједан није био зликовац, ниједан није био такав да је заслуживао метак у чело. Све је те људе требало преобући и послати на Сремски фронт или негде да се боре, јер су сви они били вољни да то чине, сви би радо отишли. Али несрећници су сматрани сарадницима окупатора и задесила их је зла судбина. • Није било никаквог суда? Ми смо били суд, све је обављала Озна. Тек ће после месец дана Ранковић тражити да се уведу редовни судови. План је био да се побије што више сарадника окупатора и непријатеља револуције. То је обављено успешно. Ко год да је тада затечен у Београду, био је стрељан. • Како је обављана пресуда? Са списковима се из Маглајске враћам у XII кварт и спискове сада предајем команди пратећег вода. Он предвече повезе одређене људе на стрељање и поведе их на Лисичији поток или Бањичку ливаду. Место егзекуције, Краљева чесма Лисичији поток Лички вукови у Лисичијем потоку Господин Трешњић ми ово прича док се возимо ка Лисичијем потоку. Паркирали смо на узбрдици и посматрамо снегом покривену увалу зараслу у шибље. Ограда Белог двора је с леве стране, неких стотинак метара изнад, са десне се граде куће нових богаташа. Већина их је недовршена. Између шибља се пробијамо ка средини Лисичијег потока. По скорелом снегу оцртавају се само мекани кругови пасијих шапа. Долазимо до одсека где је некад био мајдан за вађење гранита. Сасвим у подножју је чесма. – Па ево, то је било негде овде. Не знам тачно где, јер је сав посао егзекуције обављао пратећи вод. • Да ли је постојала нека посебна процедура? Не, стрељани су из шмајсера. • Ко је закопавао? Ни то не знам, вероватно неко из околних кућа, које је пратећи вод изводио у помоћ. Било је ту страшних сцена. Долазио је неки водник да ми каже: “Јао друже капетане, погрешили смо, има овде невиних људи. Ми их одведемо тамо на стрељање, а они вичу: ‘Живела Комунистичка партија, живео Јосип Броз Тито, живели ослободиоци Београда’, а ми их стрељамо. Стравично је слушати те јауке, крик људи који су падали пред пушчаним мецима.” Знам само да је командир тог стрељачког вода био увек стравично потресен, али наређење се морало извршити. У тим стрељачким водовима било је и бораца из извиђачких чета. Са мојим другом Јанком Динићем је дошла извиђачка чета, која је извршавала ликвидацију, односно извршавала пресуде. Сећам се једног човека крупног, врло виђеног интелектуалца, звао се Милан Комадина, био је припадник Грађанске странке и дошли су неки људи из позадинских форума Београда, који су знали те бивше политичаре, саслушавали га, одвели у Маглајску и тамо је осуђен на стрељање. Сећам се да је командир стрељачког вода у Лисичијем потоку за тог човека рекао да је узвикивао: “Живела ослободилачка војска”. Ја тврдим животом да нико од њих не би био осуђен на дуже од две године робије да је сачекао да прође тај први талас ликвидација. Примера ради, онај ко је умео да процени ситуацију, да се склони и да сачека неко нормално време, а оно је убрзо дошло, већ крајем новембра 1944. после Ранковић евог говора, остао би жив. Кад сам се вратио са Сремског фронта, децембра 1944, године и постао шеф другог одељења Озне за Београд са канцеларијом у Чика Љубиној, ја сам пронашао човека по имену Миливоје Јовановић, који је био начелник одељења специјалне полиције у окупираном Београду и истовремено председник комисије за категорисање политичких криваца у логору на Бањици. Тај човек је октобра 1944. године могао да изгуби милијарду глава да се пријавио. Е он је остао жив. Касније је осуђен и разуме се, пошто је имао солидно владање, запослио се и ми смо остали добри познаници. Као полицајци смо једно другом преносили искуства. Рација ОЗНе у Кнез Милошевој Београд, октобар 1944. Проститутке су само ОЗНИ давале џабе • Јасно ми је, Ви сте правили картоне осумњичених на основу њихове самопријаве или дојаве грађана. А да ли је вођена нека детаљна истрага? Ми смо веровали грађанима. • Дакле, било је довољно само да неко упери прстом? Да, припадници полицијског апарата, резервних полицајаца, па полицајаца за чување реда и морала, припадници политичких странака од пре рата, симпатизери, љотићевци, дражиновци итд. Дакле, ако је неки грађанин дошао и рекао: тај и тај је љотићевац, њему се веровало. • Да ли су проститутке стрељане? Зашто! Оне су наставиле да служе новој власти. На цени су нарочито биле оне које су имале жуту књижицу, то је значило Мин њет, проверено чисте. Најпознатија јавна кућа по ослобођењу Београда налазила се у Поп Лукиној 19. Поведе нас једно вече Срба Вуковић (треба Лубурић – нап. приређивача), припадник тзв. позадинских радника, жена. У Београду је још увек владао полицијски час и одједном, на Обилићевом венцу, код Тањуга, неко викну стој. Видимо силуете у парку Војводе Вука, а парк у рововима и джаковима. Ми одмах залегнемо, мислимо заостали Немци и љотићевци, кад оно Руси. Приђемо, изгрлимо се и питамо шта раде у парку. Они кажу: “Тражимо Поп Лукину 19.” Онда их Срба тамо поведе, а ми продужимо у Доситејеву 3, тамо је било још боље. • Колико сте платили за ту услугу? Шта да платимо! Ми смо ослободиоци. Оне су давале за слободу за народноослободилачки покрет. Праве госпође у свиленим хаљинама, окупају те, среде, изађеш као нов, па ваљда смо толико заслужили за четири године у борби. • Немци су уредно плаћали!? Немци су окупатори, а ми смо ослободиоци. • Које сте ви још привилегије имали као ослободиоци? Хранили смо се у ресторану “Дедиње”, који су држали чувени хотелијери господин и госпођа Мишић. Тај господин Мишић је негде сакрио врло скупоцена пића: коњаке, шампањце, добра стара вина, а поред тога је волео слике голих жена – и док је госпођа Мишић њему спремала храну, ми бисмо њему давали те порнографске слике, јер смо до њих лако долазили. Београд је увек био пун порнографије. Елем, захваљујући тим сликама, ми смо пили најбољи француски коњак и јели све боља и боља јела. Одакле су све набављали, појма немам. Тек једног дана, долазимо ми на ручак, а господин и госпођа Мишић стоје на вратима и плачу. Кажу напали их Руси. Ми унутра, кад оно Руси се избезобразили, па довели курве из Поп Лукине и пију ли и једу све оно што је било нама намењено. Једва смо некако ослободили рестаурацију “Дедиња” од тих насртљивих Руса. Стрељање на Коштуњаку, октобар 1944. Радило се у три смене • Господине Трешњићу, колико је људи стрељано у Лисичијем потоку? Па за тих петнаест дана, колико сам ја био тамо, пре него сам послат на Сремски фронт, мислим да је убијено неколико стотина људи. Одведени су ноћу до Лисичијег потока и тамо су стрељани. Јанко Динић ми је причао о неком човеку који је побегао са стрељања, јер је био у воду који није био увезан. Сутрадан се пријавио, и клео се у све, да је за НОБ, да је невин ухваћен, међутим, сутрадан су га опет послали на стрељање, али Јанко Динић ми је рекао да га је пустио. И верујте ми многи људи, међу мојим колегама, били су свесни да чине злочин. То би им само пукло оног часа када су гледале те људе на стрелишту. Никада нико није опсовао комунистичку партију. Никада нико није узвикнуо: “Живео краљ!” Викали су: “Убијате праведне!” Безброј невиних људи је отерано у смрт. Тај део Дедиња и тај Лисичији Поток је био пуст, све је то била пустиња. Чули су се пуцњи ноћу из шмајсера. • На којим су још местима обављане егзекуције народних непријатеља? Скоро свуда – Бањичка шума, Браће Јерковић, Жарково, стадион Графичара... Нема места на којем није обављано смакнуће. Ради се о десетак хиљада живота. Уосталом, у Београду се више гинуло него живело. Када сам се вратио са фронта и почео да радим у Чика Љубиној 16, снег је почео да копни и ја добијем податке да су код зидина Калемегдана неке главе почеле да вире. То су биле главе побијених људи, а ко је побио те људе, Немци, полиција, Озна, ко то зна. Они су били толико плитко закопани да су почели да извирују. Онда сам ја дао наређење да се ти људи пристојно закопају и да се посеје нека трава. Када би се данас то земљиш те око зидина Калемегдана откопало, ту би се нашло костију и костију. • Да ли сте, са места на којем сте били, могли некога да спасите? Наравно да сам могао. Ја сам, ево човек је данас жив, препознао свог комшију из мог села, припадника српске државне страже. Саво Пучник, звани Баджа. И ја кажем једном војнику да доведе оног тамо. Долази он и не знајући ко сам ја, онако војнички израпортира своје име и презиме, одакле долази... Ја га гледам, а био сам командујући официр, па га упитам: “Је ли Саво, откуд ти ту?” Њему су се ноге одсекле. Кад сам му рекао ко сам, лакнуло му. Питам га ја би ли ишао на фронт. Каже да би. Питам га има ли још таквих као он и да ми их покаже. Сакупи он 5-6 и сви су отишли на Сремски фронт. Неколико је изгинуло, а остали су се вратили и видео сам их после по Београду. • Јесу ли они одређени у Маглајској за стрељање? Ма нису. Тешко је неко могао бити скинут са списка, неко ко је у Маглајској одређен за стрељање. Моји другови су гледали своје комшије како их воде и само кажу: “Водите га, пизда му материна он је државни непријатељ, служио си окупатору” – правац стрељање. Све то што се предало, што је похватано, што није побегло са окупатором, што није отишло преко Саве, што се није склонило са Драгим Јовановићем, са Бећаревићем, са Недићем, све је то био човек што није крив ништа, радио је оно што му је било наређено. • Како су се Руси понашали у ослобођеном Београду? Када су руски обавештајци упали у Београд, они с кренули да хватају врхове, најважније личности у окупаторској и обавештајној служби, или обавеш тајној служби Драже Михаиловића. Они су ухватили шефа обавештајне службе 1-А, тзв. Авалског корпуса, Сашу Михајловића. А ја идем около по улицама и питам народ шта знају да ми кажу о том и том сараднику окупатора. Они су имали своју мрежу. Тачно су знали кога треба да ухвате. Све су радили независно од нас и ништа нас нису обавештавали. Главна битка, врло нечасна против нас и против Озне била је у томе што су грабили све до чега су дошли о агентима и одмах их врбовали за себе по кратком поступку. Досада си радио за њих, од сада ћеш радити за нас, ако нећеш, стрељаћу те. Многе виле у којима су Руси живели, после се то сазнало, 1948. када су протерани из Београда, многе од тих вила су биле гробнице несрећника, који нису хтели да раде онако како су Руси хтели. • Када говоримо о Београду, у њему су деловале три најјаче службе: ОЗНА, НКВД и ГЕСТАПО. Можете ли да упоредите те три службе? Тешко је упоредити то, јер суровост НКВД-а, па и Озне која је била мотивисана мржњом против тзв. класног непријатеља и сарадника окупатора, била је једнака. Само је свак радио за свој интерес, за свој циљ. Али та суровост свих тих тајних, полицијских, обавештајних служби је производила страх код људи, код становништва, умирали су од страха, да не дођу под нож таквих оперативаца. РЕАГОВАЊЕ МИЛАНА ТРЕШЊИ]А НА ОБЈАВЉЕНИ ИНТЕРВЈУ, КРУГ бр. 9, 17. март 1999. При скидању мог разговора с новинарем Соњом Ковачевић с траке, погрешно су наведена имена од великог значаја за истраживање о тим страшним, крвавим и судбоносним догађајима приликом ликвидације сарадника окупатора и сарадника НОБ-а. Руководиоци у II корпусу НОВ и ПОЈ, којим су командовали генерал Пеко Дапчевић и Мијалко Тодоровић, у Одељењу Озне (Одељење за заштиту народа) били су Момчило Дугалић и Драгослав Пешић. Овај други мене је априла 1944. на сектору код Дрвара, пре чувеног десанта немачких падобранаца на Врховни штаб НОВ и ПОЈ и маршала Тита, устоличио за официра Озне у Првој бригади Шесте личке дивизије. Он ме је и распоредио у Јајинцима, где се тада налазио штаб корпуса, па и одељење Озне, да заузмем зграду XII кварта Управе града Београда. А она је била на Дедињу. У штабу Озне који се тада налазио при Врховном штабу Другог корпуса смештеном у Маглајској улици, радили су високи официри те службе: Ђуро Станковић, Срђан Брујић, оба Личани из Шесте личке, Затим Павле Пекић, Црногорац, и Драгослав Пешић, Шумадинац. Они су примали официре Озне- из 16 квартова, који су долазили на реферисање и са списковима заробљених и пронађених припадника квислиншког апарата, полиције свих врста, затим припадника Српске државне страже под владом Милана Недића и осталих колаборациониста које су грађани патриоти пријављивали органима нове народне власти. Ако Шесту личку бије лош глас да су њени припадници приликом ослобођења Београда пролили потоке невине крви грађана тога града, онда би то могло да се односи на поменуту двојицу, Станковића и Брујића, али не на све борце те партизанске дивизије која је учествовала у ослобађању главног града наше земље. Сламала је отпор немачких јединица од Раковице, преко Чукарице, Дедиња једним делом, на десној обали Саве, испод улице Кнеза Милоша, па Теразијама, и онда у делу самог града од Зеленог венца, Бранкове улице и даље. Њени делови су први прешли на леву обалу Саве несрушеним мостом, гонећи Немце према Земуну, у Срем. Позадински радник НОП-а звао се Срба Лубурић, а не Вуковић. То је онај момак који је црвеноармејце и нас, у време полицијског часа и ограниченог кретања ноћу, водио у Поп Лукину дамама са жутим књижицама и Доситејеву. Исповедајући се о оном што сам чинио као официр Озне приликом ослобађања Београда и после, не чиним то да спасем своју душу (диxи ет салвави анимам, што би рекли стари Латини), већ ради истине. Злочин и грех и сам носим на одговорности и у души, учињен у име и за рачун ослобађања човечанства, од свих зала које му намећу ненародни режими и злотвори свих врста. Тако је то проповедала идеологија којом смо били задојени. А она је, макар да је комунистичка, исто тако и толико злочиначка као и националсоцијалистичка, односно фашистичка. Неки међу њима, ту сам и ја, надживели су те трагичне заблуде, у којима смо живели, а неки још мисле да смо радили поштену ствар. Остали су доследни својим уверењима. Све такозване револуције, у име неке и нечије правде, проливају невину крв, као вино. Кад је француски револуционар, чувени париски адвокат Дантон, по вољи Робеспјера 1794. као тобожњи ројалиста стављен под гиљотину, узвкнуо је: Слободо, колико ли је у твоје име крви проливено! То се тачно може ставити као наслов мог казивања, исповести новинарки Соњи Ковачевић. Тада ће моја исповест добити свој прави квалификатив. Секретар Црвеног крста Србије Петар Зец, стрељан новембра 1944. на Лисичијем потоку О ликвидацији др Петра Зеца, ТВ докуменат, Црвено доба, РТС 2, 2003. ... Мени је конкретно јако жао тог Петра Зеца, он је био сенатор Краљевине и краљевске круне, био је шеф хируршког одељења у госпићој болници, иначе је завршио школе медицине у Грацу и за време рата налазио се ту. Хтео је да помогне избегличким властима да учине све што је могућ е и олакша положај том свету избеглица из Хрватске и Крајине. Ту су његове велике заслуге. Али су \ура Станковић, госпићки адвокат, и Срђан Брујић, госпићки незавршени студент-комуниста, нашавши се у Београду у тзв. Штабу Озне, наишли вероватно на најсађи залогај, да убију једног класног непријатеља, а једна од првих жртава био је тај Петар Зец... приредио: др Срђан Цветковић Институт за савремену историју, Београд


source: wikipedia

text: 6. јун (6.6.) је 157. дан године по грегоријанском календару (158. у преступној години). До краја године има још 208 дана. Догађаји 1508 — Максимилијан I, цар Светог римског царства поражен од стране Млечана у Фурланији. Заузврат потписује трогодишње примирје и препушта неколико територија Венецији. 1513 — Италијански ратови: битка код Новаре - Масимилијано Сфорца уз помоћ швајцарских најамника наноси пораз Французима и поново преузима власт у Милану. 1523 — Густав Васа је изабран за краља Шведске, што је означио симболични крај Калмарске уније. 1654 — Абдицирала шведска краљица Кристина од Шведске под оптужбама за расипништво и разузданост, а на престо је дошао Карл X Густав. Краљица је остатак живота провела по културним центрима Европе, а сахрањена је у цркви Светог Петра у Риму. 1683 — У Оксфорду, у Енглеској отворен први јавни музеј у свету "Ешмолиен". 1801 — Мировним споразумом у Бадахозу завршен шестогодишњи рат између Шпаније и Португалије. Португалија је изгубила део територије источно од реке Гвадијане. 1859 — Квинсленд је постало одвојена колонија од Новог Јужног Велса. 1871 — Немачка је анектирала Алзас, након пораза Француске у француско-пруском рату. 1919 — Укинута је Република Прекомурје. 1933 — У Њу Џерзију је отворен први ауто биоскоп, који је могао да прими 400 аутомобила. 1941 — Адолф Хитлер издао Комесарско наређење тј. Смернице за третман политичких комесара (Richtlinien für die Behandlung politischer Kommissare). Наређење је захтевало да сваки совјетски политички комесар откривен међу заробљеним војницима буде одмах стрељан. 1942 — Амерички понирући бомбардери су потопили четири јапанска носача авиона у бици код Мидвеја. 1944 — Савезничке снаге у Другом светском рату искрцале се у Нормандији у највећем десанту у историји. 1949 — Објављена књига Џорџа Орвела "1984", визија света којим влада Велики Брат. 1954 — Преносом манифестације „Фестивал цвећа“ из Швајцарске почела је с радом Евровизија, телевизијска мрежа европских земаља. 1967 — Египат затворио Суецки канал, дан после избијања израелско-арапског рата. 1972 — У експлозији у руднику угља у Родезији је погинуо 431 рудар. 1981 — У најтежој несрећи у историји железнице погинуло најмање 800 људи кад је седам вагона претрпаног путничког воза исклизнуло из шина и пало у реку Коси у држави Бихар у Индији. 1982 — Израел почео инвазију Либана у настојању да истера припаднике Палестинске ослободилачке организације. 1984 — Тетрис, једна од најпознатијих видео игара, је угледала светлост дана. 1984 — У сукобу војске и екстремистичких Сика који су се забарикадирали у комплекс „Златног храма“ у Амрицару, према индијским војним изворима погинуло је најмање 250 Сика и 47 војника. Поједини медији су објавили да је погинуло око хиљаду људи. 1985 — Израел је после трогодишње окупације повукао већи део снага из Либана, али је задржао гранични појас унутар те земље. 1994 — Срушио се кинески авион који је летео на унутрашњој линији из туристичког центра Си'ан. Погинуло је свих 160 путника и чланова посаде. 1995 — У Јужноафричкој Републици укинута смртна казна. 2000 — Ференц Мадл постао нови председник Мађарске. 2001 — Посланик Либералног савеза Весна Перовић постала је председница Скупштине Црне Горе, као прва жена у историји Црне Горе изабрана на ту функцију. Францускиња Мари Бремонт, за коју се веровало да је најстарија особа на свету, умрла је у сну у 115-ој години живота. 2002 — Индијске снаге безбедности убиле су Мохамеда Рафика Лонеа, вођу исламске побуњеничке групе Харкат-ул-Џехади, која се бори за припајање индијске провинције Кашмир Пакистану. 2003 — Жена, бомбаш самоубица, усмртила је себе и још најмање 17 људи, улазећи у аутобус у северној руској републици Осетија, која се граничи са Чеченијом. 2006 — Република Србија, као следбеник Србије и Црне Горе, постала независна и међународно призната држава. Рођења 1606 — Пјер Корнеј, француски даматург. (прем. 1684) 1799 — Александар Пушкин, руски књижевник. (прем. 1837) 1854 — Анте Ковачић, хрватски писац и песник. (прем. 1889) 1868 — Роберт Фалкон Скот, енглески истраживач. (прем. 1912) 1875 — Томас Ман, немачки писац, добитник Нобелове награде за књижевност (1929). (прем. 1955) 1901 — Сукарно, индонежански политичар, 1. председник Индонезије и један од оснивача Покрета несврстаних. (прем. 1970) 1903 — Арам Хачатурјан, совјетско-јерменски композитор и диригент. (прем. 1978) 1906 — Милорад Арсенијевић, југословенски и српски фудбалер и фудбалски тренер. (прем. 1987) 1915 — Дивна Ђоковић, југословенска и српска глумица. (прем. 2005) 1928 — Ксенија Јовановић, српска глумица. (прем. 2012) 1933 — Хајнрих Рорер, швајцарски физичар, добитник Нобелове награде за физику (1986). (прем. 2013) 1938 — Ива Марјановић, хрватска глумица. 1947 — Роберт Инглунд, амерички глумац и редитељ. 1948 — Нада Обрић, српска певачица. 1948 — Владимир Савчић Чоби, српски музичар и глумац. (прем. 2009) 1956 — Бјерн Борг, шведски тенисер. 1959 — Снежана Ђуришић, српска певачица. 1960 — Стив Вај, амерички музичар (најпознатији као гитариста) и музички продуцент. 1962 — Масимо Савић, хрватски музичар. († 2022) 1963 — Џејсон Ајзакс, енглески глумац и продуцент. 1963 — Венсан Коле, француски кошаркаш и кошаркашки тренер. 1966 — Анђела Кавања, италијанска глумица, модел и ТВ личност. 1967 — Пол Џијамати, амерички глумац, комичар и продуцент. 1968 — Ненад Марковић, босанскохерцеговачки кошаркаш и кошаркашки тренер. 1973 — Кораима Торес, венецуеланска глумица. 1976 — Владо Георгиев, српски музичар и музички продуцент. 1986 — Владимир Волков, црногорски фудбалер. 1994 — Огњен Ожеговић, српски фудбалер. 1997 — Маја Алексић, српска одбојкашица. Смрти 1861 — Гроф Камило Бенсо Кавур, италијански државник, први премијер уједињене Италије. (рођ. 1810). 1948 — Луј Лимијер, француски научник, са братом Огистом творац прве филмске камере. (рођ. 1864). 1956 — Хајрам Бингам, амерички археолог. (рођ. 1875). 1961 — Карл Густав Јунг, швајцарски психијатар. (рођ. 1875). 1962 — Ив Клајн, француски уметник. (рођ. 1928). 2005 — Ен Банкрофт (Ана Марија Италијано), америчка филмска глумица, добитница "Оскар"-а. (рођ. 1931). 2012 — Немања Нешић, веслач, репрезентативац. (рођ. 1988). 2013 — Естер Вилијамс, америчка филмска глумица и пливачица, светска рекордерка. (рођ. 1921). 2015 — Пјер Брис (Пјер Луј Барон де Брис), француски глумац, славни "Винету". (рођ. 1929). 2016 — Виктор Корчној, руско-швајцарски шаховски велемајстор. (рођ. 1931). 2021. — Јован И. Деретић, српски публициста (рођ. 1939). 2022. — Илона Ковач, српска стогодишњакиња (рођ. 1914). Празници и дани сећања Српска православна црква слави: Преподобног Симеона Столпника Дивногорца Свете мученике Мелетија стратилата и хиљаду двеста осамнаест војника са женама и децом Преподобног Никиту Столпника


Непосредно после ступања Устава на снагу, током 2006. године, вођене су дискусије о узајамном положају "латинице" и ћирилице у јавној употреби. У сећање ми се урезало гледиште истакнутог српског лингвисте, проф. др И. Клајна[2] . Говорећи о употреби "латинице" у Србији, проф. Клајн каже: "Ona je isto tako srpsko, kao i hrvatsko, samo što nije srpsko tradicionalno, nego je srpsko mlađe pismo, ali mi nismo morali da od Hrvata učimo latinicu, jer postoji najmanje od 1918. do danas jedna velika tradicija u upotrebi latinice u Srbiji." Професор (волео бих да је ненамерно?) не износи истините податке. Латиница уопште није српско (млађе, или старије) писмо, нити у Србији постоји једна "велика традиција најмање од 1918. г." у њеном коришћењу. Никако се не сме за 3ff9 боравити начин њеног насилничког убацивања а то НИЈЕ било 1918! Хрватску абецеду (гајевицу) су у Србију, буквално на својим бајонетима, праћену неописиво зверским злочинима донели аустроугарски окупатори крајем 1915. године. То је био њен први улазак "на велика врата" у Србију. Окупаторска власт је забранила јавну употребу ћирилице. Фирме на трговачким радњама су морале бити исписане "латиницом" па су и једине београдске окупационе дневне новине, "Beogradske Novine"[3] , излазиле "латиницом", на хрватском језику, а слово "ђ" је писано као "gj" (gragjanstvo, dogagjaj, savlagjivanje, uvigjavni...). Ударни део уводника првог броја (15.12.1915) је овако гласио: "... Još krvari tijelo, još pepeo sa glave nije skinut, a evo već se javlja trak milosti i dobrote. Uvigjavni će čitalac razabrati, da je osnutak lista kao zora, koja se ispred dana pomalja. Da je ona veza, koja iz zemle vodi u svijet, a iz svijeta u zemlju i narod, da ga savjetuje i pomaže. U to ime kažemo, da bilo – u dobar čas." Да, ваистину – баш је у јако "добар час било". Аустроугарски окупатор је био отеран крајем 1918. године, забрана ћирилице је укинута, али латиница је – у мањој или већој мери опстала (једино је "gj" прешло у "đ"). Одмах по ослобођењу (1.11.1918) Београда, Управник града Београда, Коста Ј. Туцаковић је издао следећу наредбу[4] : "Управа града Београда. Свим квартовима и комесаријатима: Непријатељ за време окупације натерао је наше трговце и јавне радње те су на радњама истицали фирме латиницом написане. Наређујем да се ове фирме од данас за пет дана промену, а у року од двадесет дана истакну фирме ћирилицом сходно Закону о радњама. Кварт ће се постарати о извршењу мог наређења, исто објавити и са сваким ко по њему не би поступио – казнити по надлежности." Та наредба је (тада) извршена. Када би се данас неки српски Рип ван Винкл[5] , који је негде 1916. године заспао у јеку аустроугарске окупације, пробудио – не после 20 (као у причи) – него после 80 година и погледао око себе, могао би помислити да окупација још увек траје (а можда не би ни сасвим погрешио): нигде фирми на ћирилици, фирме и скоро све новине и часописи на "латиници"! http://nspm.rs/kulturna-politika/srb...latinicaq.html


text: Ајова (), држава је у централном делу САД (Средњи запад). Површина Ајове је 145.743 -{km}-2, а број становника по процени из 2008. је 3.002.555. Главни град је Де Мојн. На истоку Ајова излази на реку Мисисипи, док су на западу реке Мисури и Биг Су. Река Де Мојн чини део јужне границе. Рељеф је равничарски до брдовит. На њему је у прво време доминирала вегетација преријских трава (савана), коју су фармери већим делом претворили у житна поља (60% површина). Шуме заузимају 7% површина. Држава је добила име по индијанском племену Ајовеј. Демографија Највећи градови Административна подела Ајова се састоји од 99 округа: Адамс, Адер, Ајда, Ајова, Аламаки, Апанус, Батлер, Бентон, Бјукенан, Бјуна Виста, Блек Хок, Бример, Бун, Ван Бјурен, Вапело, Вебстер, Вејн, Винебејго, Винешик, Ворен, Ворт, Вошингтон, Вудбери, Гатри, Гранди, Грин, Далас, Де Мојн, Дејвис, Декејтур, Делавер, Дикинсон, Дубјук, Емет, Јунион, Калхун, Керол, Кес, Киокак, Кларк, Клеј, Клејтон, Клинтон, Косут, Крофорд, Лајон, Ли, Лин, Луиза, Лукас, Марион, Маршал, Маскатин, Махаска, Медисон, Милс, Мичел, Монона, Монро, Монтгомери, О'Брајен, Одубон, Осиола, Пало Алто, Паушик, Пејџ, Плимут, Покахонтас, Полк, Потавотами, Рајт, Ринголд, Сак, Серо Гордо, Сидар, Скот, Стори, Су, Тејлор, Тејма, Фејет, Флојд, Френклин, Фримонт, Хамболт, Хамилтон, Хардин, Харисон, Хауард, Хенкок, Хенри, Чероки, Чикасо, Џаспер, Џексон, Џеферсон, Џонсон, Џоунс, Шелби. Спољашње везе Државе САД


Катја Диманова: На Радио Бугарској су радили пионири хиспанистике код нас - Ове године обележавамо 85 година од оснивања програма БНР за иностранство. Он је први пут eмитован 1936. године и то на есперанту. Већ следеће године почело је редовно емитовање програма на француском, немачком, енглеском и италијанском језику, а од 1957. почело је емитовање програма и на шпанском језику. О њему прича Катја Диманова, дугогодишњи преводилац-спикер, уредник и репортер уредништва на шпанском језику. „Рад у уредништву почела сам 1973. године, када сам још била студенткиња. Између осталог, у оно време у Бугарској је мало људи знало шпански језик. Била су то углавном деца Бугара који су емигрирали у Латинску Америку у потрази за бољим животом у време економске депресије 20. година 20. века. Управо та деца емиграната, која су се у домовину вратила крајем 50. година, била су пионири хиспанистике у Бугарској. Њима дугујемо оснивање Катедре за шпански језик Софијског универзитета „Св. Климент Охридски“, та деца су била и први спикери уредништва на шпанском језику БНР. За мене је била права срећа наћи се у тој екипи.Ти људи су најбоље у Бугарској знали шпански језик. Многима од њих он је био попут матерњег језика, јер су рођени и одрасли у латинској Америци или Шпанији. За мене је рад са мојим колегама био права школа која ми је много дала...“ Чланови уредништва су имали задатак да припремају и преводе вести из и о Бугарској, да праве репортаже и интервјуе преко којих би бројни слушаоци који говоре шпански језик упознали нашу земљу која је тада, 60. и 70 година минулог века, још увек била мало позната у свету. У емисијама на шпанском језику причали смо о лепој природи Бугарске, о вишевековној бугарској историји, о богатој култури и оригиналном фолклору наше земље, о нашој привреди, политици и друштвеном животу. Емитовало се и много музике различитих жанрова. „Екипа уредништва је била млада, сви су радили са великом жељом и ентузијазмом, стално су се рађале нове идеје, стварали смо нове емисије и рубрике, а паралелно с тим повећавало се и трајање наших програма. Битан део нашег рада био јестални контакт односно повратна веза са нашим слушаоцима из Шпаније и Латинске Америке. Имали смо на хиљаде слушалаца! Имали смо и посебну рубрику – „Поштанско сандуче“, у којој смо читали писма слушалаца, одговарали на њихова питања, испуњавали музичке жеље.” Крајем 70. и почетком 80. година члан наше екипе био је чилеански новинар Карлос Ривас који је своју домовину напустио после пуча генерала Пиночета. Он је много допринео обогаћивању садржаја програма на шпанском језику. Такође, ваља истаћи да је међу мојим колегама било и познатих и тражених преводилаца – преводили су на скоро свим међународним догађајима уз учешће гостију који говоре шпански језик. Неки од њих су написали и прве речнике – шпанско-бугарски и бугарско-шпански, који су издати у Бугарској. Други пак су превели на бугарски дела најистакнутијих шпанских и латиноамеричких песника и писаца. „Имала сам срећу да радим са тим људима, да од њих учим, да ми буду инспирација. После су дошла модерна времена која су у наш рад донела промене – прешли смо на интернет. Сав мој професионални живот протекао је у уредништву на шпанском језику. И данас ми је драго кад се сетим тих 40 година. Било је лепо.” Радио Бугарска 85 година Радио Бугарске БНР Бугарска годишњица радио Радио Бугарска уредништво хиспанисти шпански језик


text: Иво Ћипико (13. јануар 1869 — 23. септембар 1923) био је истакнути српски приповедач из Далмације, италијанског порекла. Иако није писао под непосредним утицајем свог земљака Симе Матавуља, он му је по низу својих књижевних обележја и тежњи врло близак. Нарочито их везује наклоност према простом свету и величање природне снаге коју откривају у малом човеку. Ћипико, попут Матавуља, описује далматински живот или, тачније, два далматинска подручја која се географски и културно веома разликују — Приморје и Загоре. Ћипико је много више од Матавуља остао веран завичајном регионализму. Биографија Слично Меду Пуцићу, Матији Бану, Валтазару Богишићу, Марку Цару и неким другим српским књижевним и културним радницима из западних крајева, Иво Ћипико је био Србин католик. Он потиче из италијанске патрицијске породице Ћипико (Cippico) пореклом из Рима, у којој су од давнина неговани хуманистичка традиција и књижевни рад. Један од његових предака био је чувени Кориолан Ћипико (), хуманиста и новолатински писац 15. века. У „Ћипиковој палати“ у Трогиру пронађена је средином 16. века „Трималхионова гозба“, једини сачувани део из романа „Сатирикон“ римског писца Петронија. Из те породице су италијански песник Алвизо и сплитски надбискуп Ћипико. Предак Лујо Ћипико се надалеко прочуо борећи се против турских галија. С падом Млетачке републике породица Ћипико почела је сиромашити и приближавати се обичном народу, па је мајка Ива Ћипика била пучанка. Рођен у Каштел Новом, између Сплита и Трогира, Ћипико је још из детињства понео дубоку приврженост слободном, неспутаном животу у природи и снажну симпатију према тежацима и тежачком животу. Обе склоности су одиграле значајну улогу у животу и у делу овог писца. Кад су га као дечака дали у фратарску гимназију у Сињу, он је, не могавши да издржи крутост и стегу школског режима, побегао из семеништа и определио се, не случајно, за шумарски позив. Семениште га је одвајало од природе, затварало га у мртве догме и беживотни морал, а шумарски позив га је вратио природи и омогућио му да живи с народом. Завршио је 1890. године стручну школу у Крижевцима и постао шумар. Касније је унапређен у надшумара на острву Хвару, у Врлици и Далматинској Загори. У додиру са народом Иво мења своја уверења и од романтичара постаје реалиста, који искуства претаче у књижевну форму. Започео је књижевни рад под снажним утицајем српских писаца романтичара: Јанка Веселиновића, Паје Марковића Адамова, Милорада Поповића Шапчанина, Милана Милићевића и Лазе Лазаревића. Ћипико ће убрзо кренути својим путем јер га је на то гонило његово богато познавање живота, умјетничка искреност и одважност, осјећање потребе да рекне истину о том животу. У Краљевину Србију је прешао 1912. године и примио "српско поданство". Његово опредељење за српску књижевност и каснији прелазак у Србију, где је као ратни дописник учествовао у балканским ратовима, а за време Првог светског рата пратио српску војску у изгнанство, било је проузроковано, осим националним одушевљењем и наклоношћу једног западњака, разочараног у европску цивилизацију, према земљи која је у његовим очима носила нешто од оног исконског, правог, природног живота коме је тежио. Огроман углед Србије на читавом југословенском простору и привлачност српске књижевности деловали су у истом правцу. Прве подстицаје је нашао у истој оној школи која га је у свему другом одбијала, у фратарском семеништу у Сињу. Међу његовим професорима, фратрима, налазио се и један истински љубитељ књижевности и југословенски националиста. Он је будућем писцу доносио дела српских приповедача и народне песме. Иако син Италијана и Хрватице, Иво је надахнут српским народоносним покретом у Дубровнику осамдесетих година 19. века, нашао себе међу Србима. Нови идентитет је учврстио током величанствене српске епопеје, учествујући и сам у ослободилачким ратова Србије 1912-1918. године. Занесох се и постадох Србином, написао је касније Ћипико. Стваралаштво Први, младалачки покушаји, неколико песама и једна цртица, без стварне вредности, изашли су 1885, а затим ништа није објављивао више од десет година, све до 1897, када се с причом „Погибе к'о од шале“ представио као зрео приповедач. Она је настала, као што је сам писац изнео, под непосредним утицајем Јанка Веселиновића и његових сеоских приповедака. Прву књигу, збирку приповедака „Приморске душе“ (1899) објавио је у Загребу. Кад је хрватска критика поздравила у њему нову звезду хрватске књижевности, он је дао изјаву да није хрватски, него српски писац. Његова остала дела излазила су у српским културним центрима, и то ћирилицом. Објавио је још четири књиге приповедака, „Са јадранских обала“ (1900), „Са острва“ (1903), „Крај мора“ (1913), „Прељуб“ (1914), два романа, „За крухом“ (1904) и „Пауци“ (1909), два драмска покушаја, „На Граници“ и „Воља народа“, оба без стварне вредности, потом мемоарску, ратну прозу, инспирисану Балканским и Првим светским ратом, „Утисци из рата“, „На помолу“, „Из ратних дана“ 1912—1917, „Из солунских борби“, „Из ратног дневника“, чија је вредност претежно документарна и журналистичка. Окренутост социјалној тематици карактеристична за цео српски реализам добила је у Ћипику свог најизразитијег и најдоследнијег протагонисту. У низу приповедака и у оба романа он је приказао сурову борбу сељака за хлеб и голи живот, приказао је послодавце који искоришћавају сељачку радну снагу као животињску, њихову равнодушност пред тежачким патњама. Први његов књижевни обрачун с темом социјалне беде налазимо у приповеци „На повратку с рада“, из збирке „Приморске душе“: сурове природне околности, суша која сажиже све и киша што продире до коже, плави насеља, односи плодове рада, као да се удружују са бездушношћу газда који хоће из својих надничара да исисају последње капи зноја и крви. Социјална тема остварена је с највише доследности у „Пауцима“, делу које је Јован Скерлић назвао „новим социјалним романом“. Његов јунак, млади планинац Раде Смиљанић, узалудно покушава да се ишчупа из дуга који му је отац оставио у наследство. Он се осећа немоћним и незаштићеним пред злом којем нема лека. Наиме, да би се ослободио једног дуга, он упада у други, још већи, и то увек код истог зеленаша. Што се више враћа, дуг, уместо да опада, непрестано расте достижући на крају такве размере да је цело имање једва довољно да га отплати. Зеленаш личи на огромно чудовиште, на аждају разјапљених чељусти, чијој незаситости нема лека, која увек тражи нове жртве. На крају романа, Раде се обрачунава с газдом — крвопијом, на начин јунака старих легенди, он потеже нож и убија га. Ћипикова социјална тематика повезана је с његовом особеном филозофијом живота. У основи његовог погледа на свет је супротност између природе и културе. Русоовски заљубљен у природу, Ћипико је био непријатељ свих ограничења која грађански морал намеће човеку. Истински живот јесте живот у крилу природе, у складу с њеним законима, све изван тога је лаж. Таквим животом живе прости људи, сељаци и рибари. За њих нема замршених проблема у животу: рађа се, живи и умире по природном закону, онако како се то збива са свим што постоји у природи, с биљкама и животињама, без душевних потреса и друштвених сукоба, све се решава природним путем, нагонским задовољавањем личних потреба. Таквим животом могу живети и истински интелектуалци. Невоље почињу онда кад се у живот човека умеша тзв. цивилизовано друштво својим неприродним захтевима и стегама. Зло које долази из цивилизације, из града на село, у свом примарном облику јавља се као социјално зло, као економско искоришћавање, а од њега почињу све друге невоље. Природним и једноставним сељацима нису супротстављени интелектуалци, него господа, „пауци“, тј. сви они који паразитски живе од туђег рада. Тако је Ћипикова пантеистичка филозофија живота добила изразито социјалну интерпретацију. Та двострука основа његовог дела, пантеизам и социјални реализам, најпотпуније је дошла до изражаја у историји младог студента Ива Полића, у роману „За крухом“. Повратак из града у завичај, на море, за њега значи двоструко враћање животу: поновно буђење у њему здравог нагонског живота, који је град загушио, и откривање сурове стварности приморског села, где тешке природне околности и бездушно израбљивање од зеленаша и власти доводе сиромашне сељаке до „просјачког штапа“ и присиљавају их да напусте све и отисну се у страни свет „трбухом за крухом“. По многим својим цртама двојник свог аутора, Иво Полић, тај модернизовани романтични јунак, добро види беду света који га окружује и дубоко саосећа с невољама обесправљених сељака, али га то сазнање не покреће на акцију, он се повлачи у себе и сав се предаје својим сновима, космичким чежњама и меланхоличним размишљањима. У овом роману постоје још два типична ћипиковска мотива: љубав и море. Љубав је код Ћипика увек слободно препуштање нагону, без икаквог осећања кривице, без сентименталности. Карактеристичан облик љубави јесте прељуба, тј. кршење забрана које намеће грађански брак (приповетка „Прељуб“, која је дала наслов читавој збирци). У „Антици“, једној од најтипичнијих ћипиковских приповедака, јунакиња, пошто ју је случај спасао нежељеног брака, живи сама на шкољу и подаје се слободно морнарима који навраћају. Деца која се рађају као плод тих слободних љубави, чим одрасту, одлазе у свет и више се не враћају („Баш као ластавице... Кад млади нарасту, излете из гнијезда и нестане их, бог зна куда, далеко преко мора... Зар они послије питају за мајку?“). Љубав је у овој приповеци, као и у роману „За крухом“, неодвојива од мора. „И кад потражих жену, могао сам се за њу само уз море загријати“, каже Иво Полић. Море код Ћипика није само простор у којем се одигравају драме његових јунака, оно се доживљава као живо биће, у коме се осећа „задах васељене“, присутност „слободе, сјаја и истинског дашка живота“. Чар мора почиње већ од наслова неких Ћипикових приповедака („Крај мора“, „На мору“, „На догледу мора“), а наставља се у описима приморских пејзажа, у којима је Ћипико прави песник, и сликању слободне љубави, где се еротика стапа са жаром сунца и мирисом мора. Најизразитији социјални писац међу српским реалистима, Ћипико је уједно песник природе, мора и љубави, који је у свом делу дао модерну књижевну интерпретацију древног мита о вечном враћању изворима, сан о изгубљеном и поново нађеном рају у крилу природе. Покрај мора Иво је живео у Београду до 1922. године. Тада се тешко разболео и након безуспешне операције у Бечу, отишао је у свој завичај. Београд је сматрао за драгу земљу своје књижевне славе и лепих сутонских дана свога живота. Умро је нашавши смирење у родном Каштел Новом 1923. године, на обали мора. У Каштелу Новом је 1926. године по налогу југословенског краља Александра II Карађорђевића, Иву подигнут достојан мермерни надгробни споменик. Дела Из ратних дана, Крф, 1917. Из солунских борби, Београд, 1919. Крај мора (приповетке), Дубровник, 1911. На граници, (драма), 1910. На помолу, Солун, 1916. На повратку с рада, (приче) Пауци (роман), Београд, 1909. Прељуб (приповетке), Београд, 1914. Приморске душе (приповетке), Загреб, 1899. Са јадранских обала (приповетке), Мостар, 1900. Са острва (приповетке), Београд, 1903. Утисци из рата 1912, Сарајево, 1914. Воља народа (драма), 1911. За крухом (роман), Нови Сад, 1904. Извори Спољашње везе Рођени 1869. Умрли 1923. Срби у Далмацији Срби католици Српски књижевници Солунски борци Реализам у српској књижевности


text: Аутор:Миона Алексић Индиго деца су самоуверена, не признају каноне и одбацују правила. Деца која одбијају да се уклопе у оквире које су исцртале старе генерације. Њима је немогуће управљати. Одбацују ауторитете. Индиго деца упијају знање као сунђер, нарочито ако им се допада оно о чему уче. Они носе у себи космичку особину која је недоступна осталом свету. Њихово понашање је краљевско, као да су дошли на свет у нарочитој мисији, неразумљивој одраслима. Због тога се понашају на начин неразумљив старијим генерацијама. Индиго деца не реагују на оптужбе, на примедбе, ако по њиховом суду нису основане. Они никад не показују осећања, једног тренутка могу да се веселе, а после неколико минута да седе апатично, а видљиво је да размишљају о нечему што само они знају. Kако открити Индиго дете - Она долазе на свет краљевске величине а тако се понашају. - Они су уверени да имају право да буду ту где су и чуде се другима кад другима није то јасно. - Свако индиго дете високо цени себе. - Њима није својствено повиновање ауторитетима. - Они се не мире с традиционалном влашћу. - Њима није занимљиво ништа за шта није потребна стваралачка мисао. - Неке ствари једноставно неће да чине. Компликовано им је да чекају у реду или да стоје у строју. - Они брже и боље откривају начине на које нешто треба урадити, због чега често одају утисак да су „рушитељи система“, револуционари. - Ако не нађу себи сличне, одају утисак не друштвених бића. Кад око њих нема људи са сличним интересовањима, често се затварају у себе. - Индиго деца су рођени филозофи. Они дубоко размишљају о смислу живота, о циљу човека у животу, о богу, о васиони. - Индиго деца поседује високу осетљивост и неизмерну енергију. - Њему брзо постаје досадна свака активност, осим када је лично заинтересовано. - Индиго деца ће се побунити и против највиших ауторитета, ако те личности се према њему не односе с уважавањем. - Индиго деца су препуни великих идеја, али немају никакве могућности да их претворе у живот. - Они одбијају да бубају, своја знања стичу читајући књиге, листајући енциклопедије. Ево и једног прилога о Индиго и кристалној деци...


source: CulturaX

text: Неизучавање српског језика у Гламочу - један од проблема повратника 22/09/2020 | 17:22 ⇒ 17:25 | Аутор: СРНА Начелник општине Гламоч Небојша Радивојша изјавио је да је један од највећих проблема ове локалне заједнице уништавање минско-експлозивних средстава на полигону "Барбара", који је под ингеренцијом Министарства одбране у Савјету министара, као и неизучавање српског језика и националне групе предмета за ђаке Србе. - Иако дјеца у Дрвару и Грахову имају националну групу предмета и српски језик, нажалост, дјеца српске националности у Гламочу до данас нису успјела да добију то право, које је Уставом загарантовано - рекао је Радивојша након састанка са предсједавајућим Савјета министара Зораном Тегелтијом и начелницом Дрвара Душицом Рунић у Источном Сарајеву. - Ми смо заиста локалне заједнице које су доста одбачене и од Федерације БиХ и од кантоналних власти. Помоћ коју добијају ове локалне заједнице су немјерљиво веће од Републике Српске и Владе Србије, него што то добијамо од Федерације и од кантона. Надам се да ћемо побољшати односе и да ће нам Савјет министара убудуће излазити у сусрет и помагати у рјешавању ових наших проблема - навео је Радивојша. Радивојша је захвалио предсједавајућем Савјета министара за организовање састанка, додајући да је ово била прилика да он и начелница Дрвара изнесу проблеме са којима се суочавају у овим локалним заједницама, те да се покуша заједнички наћи рјешење.


text: Како поступати са својим душевним немиром? | Владета Јеротић – Не склањај главу нити буди слугом – Соколом буди што се небу вије! 20мар 2021 20 мар 2021 Душевни немир у нама, најпре је позитиван, конструктиван немир, усмерен на унапређивање и сазревање човека. Овај немир је од Бога послат као опомена, изазов и шанса "палом човеку" да се опет усправи, подигне очи своје небу и сачека послање Духа Светога који ће га даље водити земаљским путем у небеско пространство. Због чега је човек најчешће немиран? Зато што је гладан и жедан, што га нагони муче (сексуални и агресивни), што је болестан и има болове, што је радознао, што је брижан, што воли и мрзи и што се боји смрти. Анализирајмо мало ове најчешће узрочнике људског немира. Телесна глад и жеђ изазивају највећи могући немир. Они се морају задовољити да би човек схватио да ни онда, стварно, није задовољан. Схватиће тада, можда, да постоји у њему и једна друга, слично јака, метафизичка глад и жеђ – за трансценденцијом, Богом, правдом. Сексуални и агресивни нагони најjачи су нагони у човеку после нагона самоодржања. И они траже, већ веома рано, у дечјем добу, да буду задовољени ("дечја сексуалност" није више за психолошку науку само Фројдова фантазија, већ чињеница; "дечја агресивност" није измишљотина Алфреда Адлера или Меланије Клајн, већ нешто што сви родитељи из искуства знају). И њих треба задовољити (не говоримо тренутно о могућностима сублимације нагона), да би човек схватио да се иза сексуалног нагона крије љубав, као трансцендентна димензија секса, а иза агресивног, нагон ка сазнању, манифестован као радозналост. Јер, и када човек ублажи сексуалност истинском љубављу према партнеру, вечни боготражилац у њему (кад је само једном истински пробуђен), наставиће са даљњим открићем, сагледавши, сада већ духовним очима, да иза љубави према партнеру стоји љубав према Богу, а у нагону ка сазнању – богопознање или богооткривење. Сви су људи болесни и нема човека који не зна за болове, физичке или душевне. Велики средњевековни лекар, философ и мистичар, Парацелзус, рекао је: "Болести потичу из краљевства природе, а оздрављење долази из краљевства духа". Дуго трајање неке болести и болова, пружају прилику човеку да иза препознатог узрочника болести (неке бактерије или вируса), угледа стварног узрочника – Опомињача наше грешне и смртне природе који нас и преко болести привлачи к себи. Човек је душевно немиран, јер и воли и мрзи, некад, и дуго, једног истог човека (дете родитеља, брачни партнери један другог); човек је несрећан када му се на љубав не одговори љубављу (онда је и у стању да омрзне раније вољеног), несрећан је када је у страху да ће да изгуби вољеног, дубоко жалостан и немиран када га стварно изгуби. На овој истини која има корене у независној жељи људској, велики индијски философ Буда засновао је своје философско учење о четири истине и осмоструком путу спасења. И за хришћанина и за психолога, међутим, једно је јасно: човек остаје немиран доклегод воли и мрзи. Сви се људи, најзад, боје смрти (отуд душевни немир у њима), јер је узрочник сваког људског страха – страх од смрти. Сви су људи брижни, јер је "брига" онтолошка категорија људског бића, као и страх и кривица. А шта стоји иза страха и бриге? "Све док човек неприлично живи он осећа страх од смрти. Ако се за живота приближи Богу, онда његова љубав гаси оба та страха", каже свети Исак Сирин из VII века после Христа. Покушали смо анализом најчешћих људских немира, сукоба и узнемирености, као и њихових узрока да покажемо смисао и сврху свих ових немира. Непрепознавање сврхе и смисла душевних немира, осуђује човека на "принуду понављања" истих, на прибегавање бројним механизмима одбране (нарочито потискивања, пројекције, негације и идентификације са агресором), на хроничну неурозу, резигнацију и депресију. Сви наши немири у томе случају постају бесмислени, као Малох који гута жртве, а никад није засићен. У сваком православном календару набројани су главни (или смртни) греси, узрочници наших најтежих душевних немира, а који, практично, сви произлазе из наших нагона, иза којих нисмо никад спознали Дух: Гордост – грех који извире из агресивног нагона и нагона ка сазнању човекобога, иза кога човек није открио љубав Богочовека. Среброљубље – грех који долази из нагона за сакупљањем и поседовањем, иза кога се није уочила препорука Христова (парафразирамо): Не брините се шта ћете јести, пити, скупити и имати, јер о томе, за вас, брине Онај који вам броји сваку влас на глави. Блуд – грех који има корене у сексуалном нагону који постаје сврха самом себи, уместо да се нагонски пориви сексуалне енергије у току живота постепено сублимирају и тако, иза сексуалног нагона, открије чежња човека за спајањем са Другим у Целину из које је човек произашао. Завист – заједно са гордошћу, један од најјачих и најстаријих људских нагонских страсти. Луцифер је, према наговештајима у Старом завету (Језекиљ, 28, 12 – 16, Исаија, 14, 12 – 14) из зависти отпао од Бога, змија из рајског врта због зависти према Богу завела је прве људе, а већ одојче, од неколико месеци, према уверењу дечје савремене психологије, почиње да осећа завист; касније се зависти придружује љубомора, а и једна и друга страст у стању су да муче човека у старости, до саме смрти, Божијом помоћу савладана завист, топи се у радост давања, у блаженом стању оног ко се од срца радује сваком богоугодном успеху другог човека. Неумереност у јелу и пићу – грех који слепо задовољава нагон исхране остајући му целог живота роб, уместо да човек постане гладан и жедан, не само земаљске хране, без које Бог зна да он не може постојати, већ гладан и жедан Бога и Његове правде. Гнев – храни се агресивним нагонима, гордошћу и завишћу, бескрајним и бесомучним човековим самољубљем и себичношћу, жељом за апсолутном влашћу и потчињавањем свега, људи и природе својој вољи – самовољи. Исту ону енергију из које гнев црпе себи храну, просветљени хришћански ум, користи у другом правцу – негујући смерност, кротост и трпељивост. Очајање – грех свих оних људи који нису савладали страх од живота и од смрти, који су хтели да сами себи остану судије, који су се уплашили љубави другог човека, који се никад нису разрешили прастарих људских амбивалентних осећања љубави и мржње. Није "судбина" она зла вила или рђави Усуд из народних паганских веровања који одређује људски живот од рођења до смрти, већ човекова слободна воља, његова одлука о смислу и сврси његових душевних и телесних немира. "Судбина је замка коју сами себи постављамо" (Исак Сингер), и то онда када одбијемо да тражимо (јер ако тражимо и наћи ћемо, ко куца отвориће му се!) шта се крије у скривеним дубинама наших немира. Само Дух може да нам открије смисао дубине наших душевних и физичких немира. У хришћанству ми тај Дух називамо Свети Дух, треће лице Свете Тројице. Када сам недавно сусрео у манастиру Витовници (можда једином манастиру у Србији у коме се не говори о политици!) једног честитог богомољца, средњих или већ и старијих година, скоро без икакве школе, избеглицу из Босне, коме је све попаљено у селу, коме су обадва сина рањени у борбама, један теже (вероватно ће остати инвалид) и када сам га упитао како стишава свој душевни немир, убедљиво и мирно одговорио ми је: "Ничим не могу да га стишам осим дугим, понављаним читањем Јеванђеља и Псалама". Ево, примера човека коме је Дух, у кога је поверовао, умирио душу, разјаснивши му Божијом Речи смисао немира. Зар у школованом Србину није тај исти Дух, такође, присутан, као и у овом простом православном човеку! Није, све док њиме влада највећи од свих грехова, јер од њега и сви други потичу – гордост! "Смири се, горди човек", поручује велики Достојевски, подједнако гордој Европи и гордим Словенима.


Соларна олуја стигла до Земље уторак, 24. јан 2012, 15:44 -> 02:44 Нашу планету тренутно „бомбардује“ највећа соларна олуја од 2005. године. У прогресу је и изазива флуктуације у електричним мрежама, комуникационим системима и омета систем за глобално позиционирање (GPS). Највећи проблем представља астронаутима на Међународној космичкој станици. Соларна олуја стигла је на нашу планету и све је јача. Сунце „бомбардује" Земљу радијацијом најјаче олује у последњих шест година. Јака експлозија сунчеве енергије догодила се у недељу око четири сати ујутру, њена радијација стигла је до Земљине магнетосфере (магнетног омотача око наше планете) у уторак, око 15 часова (плус-минус седам часова), а погодиће нас са три различита ефекта у три различита времена. Врхунац ће достићи 24. јануара, а наставиће се вероватно и током среде, читавог дана. Највећа последица је радијација, наводе из Центра за предвиђање свемирског времена при Националној океанографској и атмосферској канцеларији у Колораду. Радијација изазива највећу забринутост због могућег ометања рада сателита и астронаута у свемиру. Олуја, класе М3.2, може да узрокује проблеме у комуникацији авиона који путују преко полова, истакли су научници. Иако су у историји забележене јаче сунчеве олује, ово је најјача радијација од маја 2005. године. Соларна ерупција праћена је са једним до три „ударца". „Прво долази електромагнетна радијација, праћена радијацијом у облику протона. Онда, нас, коначно, погађа избачена коронална маса - плазма самог Сунца. Она обично путује око 1,6 до 3,2 милиона километара на сат, али је ова олуја посебно брза и креће се 6,4 милиона километара на сат", објаснио је физичар из НОАА Даг Бисекер. Данас, када олуја буде на врхунцу, Земљу ће погодити брзи облак плазме, кривећи магнетно поље наше планете. Сунчева плазма је та која узрокује већину приметних проблема на Земљи, попут прекида рада електричне мреже. Соларна олуја је 1989. узроковала велики нестанак струје у Квебеку, у Канади. Такође може да „повуче" аурору бореалис (северну поларну светлост) према југу. Научници сматрају да ће аурора бити видљива из горњег дела Северне Америке сутра увече. Изгледа да је избацивање короналне масе, овај пут, умерено, са могућношћу да постане јако. Најгоре ефекте олује осетиће, вероватно, северни део Земље. Научници су раније истакли да је могуће да ће се људи осећати „чудно" током соларне олује, али су истакли да осим мало вероватног прекида рада сателита или струјне мреже, као и појачане ауроре бореалис, неће бити других ефеката. Gredice [нерегистровани] Pozdrav za Brcake od komsije iz Gredica Pozdrav za sve Brcake :) ][ [нерегистровани] ][ Здрава храна, здрав ваздух, живиш онако, колико засучеш рукаве. ____________ Повратак у Будућност. _________________ ,,..Били смо мало у граду да се одморимо и сви смо се вратили к'о препорођени...''?!!! ______________________ А ове олује Сунца, сијају ли сијају. Чисто да подсете свест. anonymous [нерегистровани] Pozdrav za komsije iz Brckog i Pelagiceva,i da malo manje gledaju predavanja Miroljuba Petrovica. Stevo [нерегистровани] Za ovo nema naslova Sretan vam put u selendru,niste bolje ni zasluzili.Brzo cete se vratiti okle ste i dosli. Rade74 [нерегистровани] Brčko zna... ...to što je većina zaboravila. Majstore, da mi ti i tvoja porodica još dugo i dobro živite. Pozdrav iz LJ. anonymous [нерегистровани] Solarna oluja Ha,ha, ha. ovo ti je SUPER jos i moje carape i super odbrana od solarne oluje i blesavih naucnika. anonymous [нерегистровани] Mi nikako napred ... ... kad nam je sve sto nam treba seno i mleko. Ostali smo u 16. veku. Miki Brcko [нерегистровани] E BRCKO93 E Brcko93 svaka ti čast na komentaru,selo je zakon brate,al ovaj danas pokvareni i zaglupljeni svijet to ne zna jer imaju upravo brigu o kolima ,ipodu,ifonu,ovome,onome ,jesu li se dobro nasminkali ,dotjerali i markirali,da li su dovoljno garderobu markiranu i skupu kupili,ali gram kulture niko nema.Sistem vrijednosti ne postoji.Ja iz grada bjezim na selo,jos samo domacicu da nadjem :) anonymous [нерегистровани] bravo za komentar -brcko strasan komentar eto i mene u tvoje selo anonymous [нерегистровани] Цар То царе, свака част за коментар аахахахаххах


Обавештавамо Вас да ће се од петка 5.10.2018. , по одлуци школске синдикалне организације, настава одвијати у пуном обиму тј. да ће часови трајати по 45 минута. Захваљујемо Вам се на разумевању и стрпљењу током претходних дана за време трајања штрајка.


Такозвана избегличка криза и стварање Великог Израела Све је очигледније да поплава избеглица служи остваривању јеврејског плана за стварање Великог Израела (Ерец Израел ). Ако нисте упознати с тим концептом,Велики Израел је велики појас земљишта од Нила до Еуфрата којег је Израиљу наводно обећао Јехова. Пусти Јеврејина на праг, он ће и у кућу. Ве cf6 1083;ики Израел је далеко већи од садашње државе Израел, а пошто се садашња колонизација Јевреја жестоко оспорава, потребни су драстични догађаји да би могли да протерају аутохтоне семите (Арапе) и инсталирају нову државу. Исламска држава, која је и раније радила за израелску обавештајну службу (Мосад), већ је освојила добар део територије на којој треба да се простире Велики Израел. Исламска држава добија средства, помоћ, оружје, обуку и регруте из Сједињених Америчких Држава, Велике Британије, Саудијске Арабије и Израела. И 3ffa ако јеврејска штампа шири сензационалистичке приче о некаквом холокаусту Исламске државе, Исламска држава никада није имала намеру да нападне јеврејску државу. У ствари, сви садашњи ратни сукоби на Блиском истоку, а посебно у Сирији, су део завере да се знатно прошире границе Израела. Саудијска Арабија, коју су основали Јевреји и одакле вехабијска Исламска држава и потиче је сређена, однедавно је и Египат ту негде, тако да има само још неколико несвршених послова. Можда на први поглед није јасно како се Исламска држава уклапа са јеврејском. Али једноставно је, план је следећи: – Натерати аутохтоно муслиманско становништво да бежи са простора Великог Израела тако што ће бити изложено терорисању америчким бомбама, Исламском државом, Ал Каидом итд. – Искористити јеврејску контролу над имиграционом политиком Европске уније за подстицање Арапа да беже из Великог Израела што даље могу. – Стварати стварне и измишљене сценарије по којима европске Јевреје прогањају Арапи „анисемити“ (нпр, бајка „Шарли Ебдо“, а затим те преплашене Јевреје охрабривати да учине Алију (пресељење у Израел). – Западу злочине Исламске државе приказивати преко јеврејских медија, тако да се створи утисак да је интервенција Запада у региону апсолутно неопходна. – Охрабривати и потпаљивати сукоб цивилизација у свакој европској земљи, сукоб који ће неминовно проистећи због поплаве Арапа, и уверити Европљане да у новом крсташком рату треба да буду на страни прогресивних Јевреја а против назадних муслимана. Групе као Енглеска одбрамбена лига су створене да управо то раде. – Користити мултикултурализам за слабљење и неминовно уништење европских народа кроз насилну асимилацију, одстрањивањем највећих хуманитарних критичара Израела – суштински највеће претње јеврејској хегемонији. Дакле, као што можете видети, Израел ће се добро окористити слањем Арапа све до северне Европе и утеривањем страха у кости европским Јеврејима тако да се селе у Израел. Није битно да ли ће сви Арапи напустити Велики Израел, све док је под јеврејском контролом. Ето, народе, како Исламска Држава доводи до велике израелске државе. Ћирилизовано : Аутор овог текста је препоручио чланак Израела Шахака са предговором Мишела Чосудовског: “Greater Israel”: The Zionist Plan for the Middle East | Global Research – Centre for Research on Globalization . Придружујемо се препоруци и вашој пажњи препоручујемо још један рад, незаобилазан у разумевању улоге циониста у садашњој „избегличкој“, али и у многим другим кризама: Дајанk 4000 2; Џонстон: Aнтисемитизам je животна потреба Израела (или актуелна реприза) – (ажурирано) . Аутор: Кајл Хант Извор: Renegade Tribune Избор и превод: Ћирилизовано за СРБИН.ИНФО —— Такозвана избегличка криза и Ñ?тварање Великог Израела | СÐ*БÑ?ки ФБÐ*епортер