text: Јавни позив за доделу једнократне помоћи и огрева најугроженијим породицама избеглих и интерно расељених лица, а налазе се у стању озбиљне социјалне потребе регистроване на територији ГО Сурчин Градска општина Сурчин упућује Јавни позив породицама избеглих и интерно расељених лица која живе на територији Градске општине Сурчин. Градска општина Сурчин делиће најугроженијим породицама избеглих и интерно расељених средства за куповину огрева иновчану једнократну помоћи у износу по 15000 динара (укупно 52 породица). Носиоци домаћинства могу конкурисати само на једну врсту помоћи уколико испуњавају услове предвиђене Правилником о условима и критеријумима за избор корисника за доделу хуманитарне помоћи. Пријаве са документацијом се подносе најкасније до 28.09. 2015. године, почев од 11.09.2014. год. Неблаговремене и непотпуне пријаве неће се разматрати. Обрасце можете преузети у делу Јавни позиви ЂАЦИ ПРВАЦИ - СРЕЋНО Почиње ново поглавље вашег одрастања и нека звук школског звона, учитељи и нови другари учине срећним ђачко доба. Сваки дан биће обогаћен новим бројевима, словима, цртежима и песмицама. И ове године ваша Општина је мислила на вас. На сутрашњем првом школском часу сачекаће вас пригодни поклони на клупама, којима вам желимо срећан почетак школовања. Честитам вам полазак у први разред и желим да будете успешни, срећни и истрајни у освајању нових знања, а на радост ваших родитеља, учитеља, наставника и ваше Општине. Председница ГО Сурчин Весна Шаловић Ново радно време општине **07:30-17:30**


Заједно са Мађарском можемо много да урадимо - | - Извор: Taнјуг Председник Србије Александар Вучић изјавио је данас у Хоргошу, где су почели радови на реконструкцији и модернизацији пруге Суботица - Хоргош - Сегедин, да Србија и Мађарска могу много тога заједно да ураде, као што су урадили и по питању снабедавања гаса, као и да снажнија Србија значи и јачу Мађарску и обрнуто. Извор: YouTube Вучић је, у присуству премијера Мађарске Виктора Орбана, поручио окупљеним грађанима на мађарском - ко сме тај побеђује. "То је карактеристика свега што је урадио Орбан у односима са Србијом и захвалан сам мађарском председнику владе због тога што је уз много храбрости и праву визију за политичке односе између Мађара и Срба, што је направио услове за потпуно нове односе, у које ми Срби верујемо да ће снажнија и јача Србија значити и снажнију и јачу Мађарску, као што смо сигурни да снажна и јака Мађарска значи и снажна и јака Србија", поручио је Вучић. То никада кроз нашу историју није било, додао је, и срећан сам и поносан што данас у Хоргошу тако нешто могу да изговорим. Председник је поручио Србима и Мађарима да заједно можемо много тога да урадимо и да смо заједно многоструко јачи. "И све што градимо показује колико заједнички можемо да постигнемо боље резултате", истакао је Вучић. Рекао је да је предвиђено да започети радови на прузи Суботица - Сегедин буду завршени у новембру 2022. након чега ће наше две земље добити најмодернију железничку деоницу. Додао је да ће пруга имати модерне безбедносне системе и пругу оспособљену за оптерећење за 22,5 тона по основни. Такође, биће потпуно обновљене и модернизоване станичне зграде у Палићу, Бачким Виноградима и Хоргошу, као и стајалишта Јавно Складиште и Хајдуково. Kако је рекао, биће ту и 13 путних прелаза у нивоу и два потходника у Палићу и Хоргошу. Идејни пројекат је финансирала ЕУ у оквиру ИПА програма Мађарска - Србија, док је наша земља издвојила 86,7 милиона евра које је обезбедила кроз кредит ОТП банке и из буџета. "Пуштањем у промет ове трасе дуге 27 км биће унапређене транспортне и путничке везе између Суботице и Сегедина и ојачане економске, културне и пријатељске везе између Србије и Мађарске и између Срба и Мађара. Грађани и привреда ће имати директан приступ интермодалној луци Баја на Дунаву и луци Сегедин на Тиси, као и логистичким центрима у Војводини и Београду. Пруга Суботица Хоргош ће се у станици Суботица прикључивати на брзу пругу БГ - Будимпешта, чиме корисници добијају приступ југоистоку и северозападу Европе", навео је Вучић. Додао је да ће читав простор, по окончају овог пројекта, између Суботице и Сегедина постати развојно чвориште за туризам, трговине и зближавање наших култура и народа. "Шта је лепше и важније него да живимо у миру који нисмо често имали у својој прошлости већ да имамо поверење једни у други. Србима желим да кажем пошто Мађари то знају - слушао сам Орбана и људе из мађ 8000 арске владе који су на међународним скуповима имали неретко више храбрости и жеље да учине нешто добро за Србију него што су то имали многи од наших представника. И то говорим са пуном одговорношћу и захвалношћу према мађарским пријатељима, који никада нису имали ''али''. И на последњем самиту у Словенији и свим скуповима од Брисела до Берлина и Париза - били су на сваком месту уз Србију пуним срцем, што нисам сигуран да смо ми били тамо уз мађарске пријатеље. Али, се и то мења јер су Срби такви да добро враћају још бољим", рекао је Вучић. Он је говорећи о значају реконструкције пруге цитирао Данила Kиша који је говорио да су за њега возови легенда и мит. Председник је казао да је Србија велике процесе покренула изградњом пруге Београд - Будимпешта и навео даће сви који иду на запад и централну Европу ићи преко Будимпеште, као и што ће сви из Будимпеште који иду према Атини и Истанбулу ићи преко Београда. Такође, Вучић је казао да ће данас имати састанак, разговор уз ручак, са Орбаном на коме ће говорити о најважнијим питањима који муче целу Европу и регион. "Али ћемо и ту да приступимо заједнички као што смо решили проблеме снабдевања гасом заједнички, имали смо храбрости и једни и други да издржимо притиске, али зато и Срби и Мађари данас знају да ће имати довољно гаса", нагласио је Вучић. Додао је да Србија то не би могла да уради сама, без Орбанове храбрости. "Kада видим да они могу, онда и мене брига за све притиске, онда је и мени много лакше", истакао је Вучић. Додао је да пруга Суботица - Сегедин показује да се налазимо у центру Европе и да ће та пруга донети конкретне резултате. Изразио је уверење да можемо да се договоримо како да дамо заједничко име тој прузи у будућности, као и прузи која ће спајати Београд и Будимпешту. Да има српско име, а мађарско презиме или обрнуто, да покажемо да све заједнички можемо да направимо, додао је Вучић. Председник истиче да ће се ускоро ићи на реконструкцију болнице и у Суботици од 40 милиона евра, да се завршавају радови на позоришту у Суботици од 4,5 милиона евра, затим да ће тај град добити стадион од 22 милиона евра, као и да ће почети изградња водовода и канализације. "А у новембру отварамо нову немачку фабрику за 500 запослених, инвестиција је вредна 65 милиона евра, за само месец дана", најавио је Вучић. Суботица ће имати фантастичну будућност, али је услов за све то да Срби и Мађари имају најближе и братске односе. Извор: Инстаграм АВучић Остале вести Нећемо проводити санкције против припадника свог народ Председник Србије Александар Вучић најавио је данас да ће 10. или 11. јануара разговарати са српским чланом Председништва БиХ Милорадом Додиком и са председницом Републике Српске Жељком Цвијановић о актуелној ситуацији. Вучић са децом из Хрватске: У Србији увек имате свој дом Председник Србије Александар Вучић угостио је данас пре подне децу српске националности из Хрватске, са Баније и Кордуна, којима је поручио да увек чувају и буду поносни на своје име и презиме, да поштују Хрватску, али и да је у Србији увек њихов дом. Вучић упутио божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију Председник Републике Србије Александар Вучић упутио је данас божићну честитку Његовој светости патријарху српском господину Порфирију, свештенству Српске православне цркве и свим верницима који Божић славе по јулијанском календару. У честитки се каже: Грабићемо напред, Србија више није крпа за гажење Председник Републике Србије Александар Вучић у интервјуу за новогодишњи број "Новости" рекао је , да је миран, без обзира на притиске, јер су резултати оно што остаје. Вучић изразио задовољство због набавке система корнет Председник Александар Вучић истакао је данас, након приказа способности 72. бригаде за специјалне операције и презентације противоклопног система "корнет", да је веома задовољан што је Србија могла да набави тај систем, као и значајне количине ракета и лансирних уређаја, чиме се побољшава оперативна способност Војске Србије.


Ратни члан Предсједништва РБиХ Ејуп Ганић поново је задржан у лондонском аеродрому па је и изведен пред суца на саслушање, уз присуство наше амбасадорице у Великој Британији Јадранке Неготић. Федерална ТВ дознаје да је ријеч је о потпуно новом захтјеву за екстрадицију који је упутила Србија Великој Британији јучер, у вези са случајем Добровољачка, након што су суспендоване раније потјернице. Министар правде БиХ Бариша Чолак није упознат са детаљима и мисли како се овакво шта није могло десити ни због Споразума о међусобном извршавању одлука у казненим стварима између наше земље и Србије, који је у овом случају јасан - према мјесту пребивалишта Ејуп Ганић, не би требао бити бити изведен пред правосудне органе нигђе другђе осим у БиХ. Надам се да ће овај смрад добит што је заслужио.. Педерацијски медији трубе о њему.. на ТВ-у је 24/7.. Е да, погледати овај видео, обавезно.. http://www.source.ba/clanak/80482578...ije/?ref=tiker


source: fineweb

text: Готово половина жена у Београду које имају између 30 и 35 година не одазива се на име „мама”. Наталитетна статистика је за нијансу боља у Шумадији и западној Србији у којој 29,4 одсто жена на прагу тридесетих година нема дете, односно у Војводини у којој 29,2 одсто тридесетогодишњакиња нема наследника. Чини се да роде најчешће слећу у јужну и источну Србију у којој „тек” свака четврта жена која још није одувала 35 свећица на рођенданској торти нема дете. Ово је, према мишљењу др Мирјане Рашевић, директорке Института друштвених наука, једaн од веома забрињавајућих показатеља изведених из последњег пописа становништва који ће ускоро бити презентовани јавности и у које је „Политика” имала ексклузиван увид. – И претходни пописи становништва упозоравали су да расте број тридесетогодишњакиња које се нису оствариле у улози мајке – попис из 2002. године показао је да свака пета жена у Србији која има између 30 и 35 година нема децу, али данас је то свака трећа. Међутим, демографска звона најгласније звоне на узбуну у престоници Србије у којој чак 43 одсто жена ове старосне доби није било у породилишту – не крије забринутост директорка Института друштвених наука. Иако стручњаци Републичког завода за статистику нису трагали за одговором на питање због чега бабице постају технолошки вишак, за демографе дилеме нема: чињеница да је свака друга млада особа у нашој земљи незапослена и да највећи број младих није стамбено збринут, у комбинацији са малим и нередовним платама и осећањем опште несигурности сигурно доприноси одлагању рађања. – Ми претпостављамо да ће највећи број жена које немају дете између 30 и 35 година ипак родити наследника, јер сва истраживања у нашој средини говоре да се родитељство високо вреднује на скали животних приоритета. Нажалост, закони биологије који се ретко када могу читати између редова, сведоче да ће мали број ових жена родити и друго дете и поправити наталитетну статистику нације – каже др Мирјана Рашевић. Она подсећа да је одговор на питање – због чега жене које рађају дете после 35. године најчешће остају мајке јединаца, једноставан и гласи: репродуктивна моћ жене се са годинама смањује, дужина чекања на зачеће се повећава, а трудноће у четвртој деценији често се компликују. Међутим, одлагање рађања није колатерална последица живота у транзицији – и у развијеним земљама Европе демографи су дошли да продужено школовање, висока тежња ка материјалним добрима, односно хедонистички образац живљења, као и повећано инвестирање у професионалну каријеру код припадника оба пола, такође доприноси одлагању рађања. – Истражујући факторе које младе жене мотивишу да заснују породицу, установили смо да је квалитетан партнерски однос и осећај психолошке и материјалне сигурности одлучујући за родитељство. Због тога сматрам да држава свакако треба да финансијски подржи породицу, али и да подржи баланс између родитељства и образовања, односно родитељства и рада – женама које имају децу предшколског узраста треба понудити клизно радно време или рад код куће, ако је то могуће – предлаже наша саговорница. Нажалост, и последњи попис становништва показао је да је потврда о вишем степену академског образовања обрнуто сразмерна броју дечјих соба у стану – само оне жене између 40 и 49 година које имају само (незавршено) основно образовање родиле су више од двоје деце. Жене са високим образовањем те старосне доби родиле су 1,37 деце. – Резултати пописа потврдили су да Ромкиње, Албанке и Муслиманке рађају највише деце. Истражујући узроке ове појаве, ми смо причали са Ромкињама које су биле здравствени медијатори и које истичу да Роми живе у веома конзервативној култури у којој сматра да је смисао жениног живота – родитељство. Други разлог је незнање о контрацепцији и недостатак материјалних средстава за абортус, а трећи – социјалне бенефиције које они добијају од државе – закључује др Мирјана Рашевић.


source: wikipedia

text: 1973. је била проста година. Догађаји Јануар 1. јануар — Уједињено Краљевство, Ирска и Данска су постале чланице Европске заједнице. 27. јануар — Потписивањем Париског мировног уговора ступило је примирје у Вијетнамском рату и окончано војно ангажовање САД у тој земљи. Фебруар 11. фебруар — Пуштени су први амерички ратни заробљеници из Вијетнамског рата. 21. фебруар — Израелски ловац је оборио либијски путнички авион који је случајно улетео у ваздушни простор под контролом Израела, усмртивши 108 особа. Март 29. март — Последње америчке борбене трупе су напустиле Јужни Вијетнам. Април 5. април — Лансирана је сонда Пионир 11. Мај 11. мај — Успостављени дипломатски односи Савезне Републике Немачке и Демократске Републике Немачке, чиме је окончано раздобље непризнавања ДР Немачке као суверене државе. Јун 1. јун — Председник грчке војне владе Јоргос Пападопулос укинуо монархију и прогласио републику. Јул 10. јул — Бахамска острва су стекла независност у оквиру Британског Комонвелта, после 190 година британске колонијалне владавине. 17. јул — У Авганистану је проглашена република након војног удара којим је прекинута четрдесетогодишња владавина краља Мохамеда Захир Шаха. 29. јул — Грци се на референдуму, који је расписала војна хунта, изјаснили за укидање монархије. Август 15. август — Окончано је америчко бомбардовање Камбоџе према одредбама Кејс-Черчовог амандмана који је забранио војне операције у Лаосу, Камбоџи и Северном и Јужном Вијетаму након Париских меривоних преговора. Септембар 11. септембар — Војним пучем у Чилеу оборен је председник Салвадор Аљенде и на власт је дошла војна хунта на челу са генералом Аугустом Пиночеом. Октобар 6. октобар — Нападом Египта и Сирије на израелске положаје на источној обали Суецког канала и на Голанској висоравни почео је Јомкипурски рат. 10. октобар — Спиро Егњу подноси оставку на место потпредседника Сједињених Држава, а затим пред савезним судом у Балтимору не оспорава оптужбе за утају пореза на доходак од 29.500 долара које је добио 1967. године, док је био гувернер Мериленда. Кажњен је са 10.000 долара и стављен на 3 године условно. Новембар 17. новембар — биле су демонтрације у Грчкој против војне хунте која је била на власти. Значајну улогу имала је организација „Седамнаести новембар“. Децембар 3. децембар — Сонда Пионир 10 је послала на Земљу прве слике Јупитера из близине. 6. децембар — Представнички дом Сједињених Држава након гласања потврђује Џералда Форда као потпредседника САД; он је положио заклетву истог дана. Рођења Јануар 3. јануар — Вук Рашовић, српски фудбалер и фудбалски тренер 9. јануар — Стево Глоговац, српски фудбалер и фудбалски тренер 9. јануар — Шон Пол, јамајкански музичар и музички продуцент 11. јануар — Рокмонд Данбар, амерички глумац 14. јануар — Ђанкарло Физикела, италијански аутомобилиста, возач Формуле 1 17. јануар — Куатемок Бланко, мексички фудбалер и политичар 19. јануар — Карен Ланком, француска порнографска глумица (прем. 2005) 22. јануар — Рожерио Сени, бразилски фудбалски голман и фудбалски тренер 26. јануар — Брендан Роџерс, северноирски фудбалер и фудбалски тренер 27. јануар — Ђани, српски певач 28. јануар — Катарина Кресал, словеначка правница и политичарка 30. јануар — Џејлен Роуз, амерички кошаркаш 31. јануар — Порша де Роси, аустралијско-америчка глумица и модел Фебруар 1. фебруар — Јуриј Ландман, холандски музичар 1. фебруар — Сара Маклауд, аустралијска музичарка 4. фебруар — Оскар де ла Хоја, амерички боксер 6. фебруар — Мирослав Радошевић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер 12. фебруар — Тара Стронг, канадско-америчка глумица 14. фебруар — Тајус Едни, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 17. фебруар — Горан Буњевчевић, српски фудбалер (прем. 2018) 18. фебруар — Клод Макелеле, француски фудбалер и фудбалски тренер 26. фебруар — Оле Гунар Солшер, норвешки фудбалер и фудбалски тренер 27. фебруар — Горан Вујевић, српски одбојкаш Март 1. март — Крис Вебер, амерички кошаркаш 2. март — Дејан Бодирога, српски кошаркаш 6. март — Мајкл Финли, амерички кошаркаш 7. март — Ендру Хејг, енглески редитељ, сценариста и продуцент 8. март — Далибор Андонов Гру, српски хип хоп музичар и ди-џеј (прем. 2019) 10. март — Ева Херцигова, чешки модел и глумица 11. март — Томаш Жонса, пољски фудбалер 13. март — Едгар Давидс, холандски фудбалер и фудбалски тренер 13. март — Дејвид Дрејман, амерички музичар, најпознатији као члан групе -{Disturbed}- 13. март — Ненад Пуљезевић, српско-мађарски рукометни голман 13. март — Боби Џексон, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 14. март — Предраг Пажин, бугарски-српски фудбалер и фудбалски тренер 18. март — Миранда Силвергрен, шведска музичарка и музичка продуценткиња 20. март — Џејн Марч, енглеска глумица и модел 23. март — Џејсон Кид, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 23. март — Милорад Мажић, српски фудбалски судија 24. март — Џим Парсонс, амерички глумац 25. март — Михаела Дорфмајстер, аустријска алпска скијашица 26. март — Ивица Краљ, српски фудбалски голман 26. март — Лари Пејџ, амерички информатичар и предузетник 29. март — Марк Овермарс, холандски фудбалер 30. март — Јан Колер, чешки фудбалер Април 1. април — Кристијано Дони, италијански фудбалер 2. април — Розлин Санчез, порториканска глумица, музичарка и модел 3. април — Џени Гарт, америчка глумица 5. април — Фарел Вилијамс, амерички музичар, музички продуцент и модни дизајнер 7. април — Марко Делвекио, италијански фудбалер 10. април — Роберто Карлос, бразилски фудбалер и фудбалски тренер 11. април — Васа Мијић, српски одбојкаш 12. април — Кристијан Панучи, италијански фудбалер и фудбалски тренер 14. април — Роберто Ајала, аргентински фудбалер 14. април — Ејдријен Броди, амерички глумац 15. април — Теди Лучић, шведски фудбалер и фудбалски тренер 16. април — Ејкон, америчко-сенегалски музичар, музички продуцент и глумац 17. април — Зоран Јовичић, српски фудбалер 18. април — Хаиле Гебрселасије, етиопски атлетичар 21. април — Марко Булат, српски певач 27. април — Сања Малетић, српска певачица 28. април — Паулета, португалски фудбалер 30. април — Александар Срећковић, српски глумац Мај 6. мај — Дејан Томашевић, српски кошаркаш 9. мај — Драган Тарлаћ, српски кошаркаш 16. мај — Тори Спелинг, америчка глумица и списатељица 17. мај — Саша Александер, америчко-српска глумица 21. мај — Марјан Живковић, српски фудбалер и фудбалски тренер 24. мај — Драган Бајић, босанскохерцеговачки фудбалер, кошаркаш и кошаркашки тренер 24. мај — Руслана, украјинска певачица 24. мај — Владимир Шмицер, чешки фудбалер 25. мај — Моли Симс, америчка глумица и модел 27. мај — Јоргос Лантимос, грчки редитељ, сценариста, продуцент и фотограф Јун 1. јун — Хајди Клум, немачки модел 2. јун — Влада Вукоичић, српски кошаркашки тренер 3. јун — Драгица Јовановић, француска порнографска глумица 6. јун — Кораима Торес, венецуеланска глумица 8. јун — Стипе Дрвиш, хрватски боксер 8. јун — Луција Шербеџија, хрватска глумица и модел 12. јун — Такис Фисас, грчки фудбалер 14. јун — Светлана Ражнатовић, српска певачица 15. јун — Грег Вон, амерички глумац 17. јун — Леандер Паес, индијски тенисер 18. јун — Реј Ламонтејн, амерички музичар 19. јун — Надија, француска музичарка 21. јун — Иван Аџић, српски фудбалер и фудбалски тренер 21. јун — Џулијет Луис, америчка глумица и музичарка 25. јун — Небојша Илић, српски глумац 25. јун — Зоран Његуш, српски фудбалер и фудбалски тренер 28. јун — Алберто Берасатеги, шпански тенисер 28. јун — Дамир Чакар, црногорски фудбалер Јул 3. јул — Патрик Вилсон, амерички глумац и музичар 4. јул — Владе Јовановић, српски кошаркаш и кошаркашки тренер 4. јул — Тони Поповић, аустралијски фудбалер и фудбалски тренер 5. јул — Исидора Минић, српска глумица 12. јул — Кристијан Вијери, италијански фудбалер 14. јул — Али Багет, амерички модел 19. јул — Александар Билановић, српско-аргентински пустолов и путописац 19. јул — Аилтон Гонсалвес да Силва, бразилски фудбалер 23. јул — Кетрин Хан, америчка глумица икомичарка 24. јул — Анастасија Мандић, српска глумица 24. јул — Јоан Мику, француски фудбалер 24. јул — Милан Томић, српско-грчки кошаркаш и кошаркашки тренер 26. јул — Кејт Бекинсејл, енглеска глумица 29. јул — Стивен Дорф, амерички глумац 30. јул — Тунџи Авоџоби, нигеријски кошаркаш 31. јул — Абдул Азиз ел Катран, фудбалер из Саудијске Арабије Август 3. август — Стивен Грејам, енглески глумац 3. август — Никос Дабизас, грчки фудбалер 6. август — Ејжа Карера, америчка порнографска глумица 6. август — Вира Фармига, америчка глумица, режисерка и филмска продуценткиња 9. август — Филипо Инзаги, италијански фудбалер 10. август — Хавијер Занети, аргентински фудбалер 12. август — Марк Јулијано, италијански фудбалер и фудбалски тренер 14. август — Владимир Вујасиновић, српски ватерполиста и ватерполо тренер 14. август — Џеј-Џеј Окоча, нигеријски фудбалер 15. август — Небојша Крупниковић, српски фудбалер 19. август — Марко Матераци, италијански фудбалер и фудбалски тренер 21. август — Сергеј Брин, руско-амерички информатичар и предузетник 22. август — Кристен Виг, америчка глумица, комичарка, сценаристкиња и продуценткиња Септембар 2. септембар — Саво Милошевић, српски фудбалер 3. септембар — Дејмон Стодемајер, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 4. септембар — Миодраг Пантелић, српски фудбалер 4. септембар — Холи Сампсон, америчка порнографска глумица 4. септембар — Џејсон Дејвид Френк, амерички глумац и мајстор борилачких вештина (прем. 2022) 5. септембар — Роуз Макгауан, америчка глумица, списатељица, активисткиња и модел 6. септембар — Никола Грбић, српски одбојкаш и одбојкашки тренер 6. септембар — Карло Кудичини, италијански фудбалски голман 6. септембар — Грег Руседски, енглеско-канадски тенисер 7. септембар — Шенон Елизабет, америчка глумица и модел 9. септембар — Петар Трбојевић, српски ватерполиста 12. септембар — Пол Вокер, амерички глумац (прем. 2013) 13. септембар — Фабио Канаваро, италијански фудбалер и фудбалски тренер 14. септембар — Ендру Линкон, енглески глумац 14. септембар — Нас, амерички хип-хоп музичар 16. септембар — Александар Винокуров, казахстански бициклиста 17. септембар — Демис Николаидис, грчки фудбалер 18. септембар — Марио Жардел, бразилски фудбалер 18. септембар — Џејмс Марсден, амерички глумац, музичар и модел 22. септембар — Иван Зарић, српски глумац 23. септембар — Јоргос Лантимос, грчки режисер, продуцент и сценариста 25. септембар — Бриџет Вилсон, америчка глумица, музичарка и модел Октобар 2. октобар — Верка Сердјучка, украјински музичар и хумориста 3. октобар — Данијела Врањеш, српска глумица 3. октобар — Нев Кембел, канадска глумица 3. октобар — Лина Хиди, енглеска глумица 4. октобар — Алесандро Цан, италијански политичар и активиста 6. октобар — Јоан Грифид, велшки глумац 7. октобар — Дида, бразилски фудбалски голман 7. октобар — Сами Хипије, фински фудбалер и фудбалски тренер 12. октобар — Ивана Станковић, српски модел 18. октобар — Михалис Капсис, грчки фудбалер 22. октобар — Андрес Палоп, шпански фудбалски голман и фудбалски тренер 24. октобар — Венсан Кандела, француски фудбалер 26. октобар — Сет Макфарлан, амерички глумац, аниматор, режисер и музичар 28. октобар — Александар Станојевић, српски фудбалер и фудбалски тренер 29. октобар — Робер Пирес, француски фудбалер 30. октобар — Адам Копланд, канадски глумац и рвач Новембар 1. новембар — Роберт Лукетић, аустралијски редитељ 1. новембар — Ајшварија Рај, индијска глумица и модел, Мис света (1994) 4. новембар — Бојан Димитријевић, српски глумац 9. новембар — Зисис Вризас, грчки фудбалер 10. новембар — Патрик Бергер, чешки фудбалер 12. новембар — Рада Мичел, аустралијска глумица 18. новембар — Дарко Ковачевић, српски фудбалер 29. новембар — Рајан Гигс, велшки фудбалер и фудбалски тренер Децембар 2. децембар — Моника Селеш, америчко-југословенска тенисерка 2. децембар — Јан Улрих, немачки бициклиста 3. децембар — Холи Мари Коумс, америчка глумица и ТВ продуценткиња 4. децембар — Тајра Бенкс, америчка глумица, продуценткиња, списатељица, певачица и модел 4. децембар — Фери Корстен, холандски ди-џеј и музички продуцент 10. децембар — Габријела Спаник, венецуеланска глумица 10. децембар — Данијела Спаник, венецуеланска глумица, модел и ТВ водитељка 14. децембар — Небојша Богавац, црногорски кошаркаш и кошаркашки тренер 16. децембар — Мариза, португалска фадо музичарка 19. децембар — Врбица Стефанов, македонски кошаркаш и кошаркашки тренер 19. децембар — Кибу Стјуарт, амерички кошаркаш 24. децембар — Стефени Мајер, америчка књижевница 24. децембар — Игор Михајловски, македонски кошаркаш и кошаркашки тренер Смрти Јануар 22. јануар — Линдон Џонсон, 36. председник САД Април 8. април — Пабло Пикасо, шпански сликар (*1881). Мај 21. мај — Иван Коњев, маршал Совјетског Савеза Јун 10. јун — Ерих фон Манштајн, немачки фелдмаршал Јул 2. јул — Фердинанд Шернер, немачки фелдмаршал Август 6. август — Фулгенсио Батиста, кубански генерал и диктатор 31. август — Џон Форд, амерички редитељ (* 1875). Септембар 2. септембар — Џ. Р. Р. Толкин, енглески књижевник 2. септембар — Пабло Неруда, чилеански књижевник и добитник Нобелове награде (* 1904). 11. септембар — Салвадор Аљенде, чилеански политичар Октобар 22. октобар — Паво Нурми, фински атлетичар 9-оструки Олимпијски победник (*1897). 25. октобар — Абебе Бикила, етиопски атлетичар. (*1932). 26. октобар — Семјон Буђони, маршал Совјетског Савеза Децембар 1. децембар — Давид Бен-Гурион, израелски политичар 23. децембар — Џерард Кајпер, америчко-холандски астроном Нобелове награде Физика — Лео Есаки (江崎 玲於奈) и Ивар Гијавер; Брајан Дејвид Џозефсон Хемија — Ернст Ото Фишер и Џефри Вилкинсон Медицина — Карл фон Фриш, Конрад Лоренц и Николас Тинберген Књижевност — Патрик Вајт Мир — Државни секретар САД Хенри Кисинџер (САД) и министар Ле Дук То (Вијетнам; одбио) Економија — Василиј Леонтијев (САД) 1970-е 71973


Федерико Пјерасини: Како Кина и Русија мењају свет или кад непријатељи постају пријатељи | Патриот Насловна У жижи Федерико Пјерасини: Како Кина и Русија мењају свет или кад непријатељи постају... Федерико Пјерасини: Како Кина и Русија мењају свет или кад непријатељи постају пријатељи Кина и Русија синхронизованим напорима мењају светски поредак, преводећи у свој табор и неке од традиционалних савезника Вашингтона У претходним чланцима бавили смо се војним и економским средствима уз помоћ којих су САД иницијално тежиле да остваре глобалну хегемонију, детаљно проучавајући како је Америка постала (опадајућа) суперсила каква је данас. У обе анализе нагласио сам да претња од америчке војне моћи више није кредибилна и да су санкције и насилничко понашање корпоративних џинова и међународних тела (ММФ, Светска банка, Банка за међународна поравнања итд) изгубили ефикасност. То чини да САД буду све мање важне, што оставља вакуум за нарастајуће силе попут Кине и Русије, што суштински доводи до стварања новог светског поретка заснованог на мултиполарности. У трећем и последњем делу ове серије позабавићемо се специфичним догађајима који показују како војни, економски и дипломатски савез Ирана, Русије и Кине познатим и мање познатим методима формира светски поредак који ће бити алтернатива америчкој униполарности. Русија, Кина и Иран су у последњих неколико година у огромној мери профитирали од опадања војне и економске моћи Сједињених Држава, додатно убрзаној великим неповерењем у дипломатске и политичке могућности прво Обамине а сада и Трампове Беле куће. Два претходна чланка показала су да Москва, Пекинг и Техеран чак и када се баве различитим ситуацијама деле сличне интересе и усклађују војне, економске и дипломатске стратегије. Успех евроазијског триптиха заснован је на кључном принципу трансформације непријатеља у неутралне играче, неутралних играча у савезнике и побољшању односа са савезничким земљама. Како би овај пројекат био реализован, економски, војни и дипломатски напори се користе на различите начине, у зависности од земље и општег регионалног контекста. Флексибилност коју су Москва и Пекинг показали у преговорима довела је до историјских споразума, не само у енергетској сфери, већ и у војној и образовној, као и по питању смањења сиромаштва, што смо видели у Африци. Саудијска Арабија, Турска и Сирија су земље које треба засебно анализирати како би се прецизно показала ова стратегија Русије, Кине и Ирана. Посебна пажња је на Блиском истоку из неколико разлога. То је регион у којем се сусрећу трендови опадајуће војне моћи Америке, неспособне да оствари своје геополитичке циљеве у Сирији, и растућег губитка њеног економског утицаја, додатно наглашеним због све несигурнијег положаја петродолара који ће бити доведен у питање петројуанским споразумима између Саудијске Арабије и Кине ОД НЕПРИЈАТЕЉА ДО НЕУТРАЛНИХ ПАРТНЕРА Главни узрок војног пораза непријатеља Сирије је војна сарадња Сиријске арапске армије, Ирана (плус Хезболах) и Русије, уз дипломатску и економску подршку Пекинга. Захваљујући Путиновој сиријској стратегији Русија је била у могућности да заустави развој пројектa демонтаже Сирије у режији САД, Саудијске Арабије, Турске, Катара, Француске, Уједињеног Краљевства, Јордана и Израела. Последица постепеног укључивања Руске Федерације у сиријски конфликт је стварање осовине отпора, пошто САД нису више могле директно да интервенишу и промене ток догађаја. Последице тог потеза навеле су америчке историјске савезнике да посумњају у стварну приврженост Вашингтона региону и у способност Америка да интервенише у конфликтима на Блиском истоку и у Северној Африци на начин који би окренуо курс догађаја у корист Ријада, Дохе, Анкаре или Тел Авива. Нова Трампова администрација показала је да не задовољава очекивања саудијских планова о регионалној хегемонији, премда је краљевина пристала да од Вашингтона купи оружје у вредности 110 милијарди долара и да се обавеже на додатно инвестирање у САД. Ријад је у незгоднијој позицији него што се чини на први поглед. Приморан је да на својим леђима самостално носи терет петродолара, који се све више клима захваљујући кинеској жељи да елиминише плаћање у америчким доларима пребацивањем на петројуан. Штавише, Ријад види мало опипљиве користи у америчкој војној подршци његовој агресивној антииранској политици иако је Трамп показао различите идеје поводом иранског нуклеарног споразума у односу на Обаму. Саудијска Арабија има заједнички регионални интерес са Израелом с обзиром на обострани бес због смањења ефикасности Вашингтона у региону. Из саудијске тачке гледишта, све је пошло по злу у релативно кратком периоду. Пораз у Сирији временски се поклопио са иранским нуклеарним споразумом (Заједнички свеобухватни план акције – JCPOA). У оба сценарија Ријад се осећа дубоко изданим од стране свог северноамеричког савезника. Кинески економски притисак на Ријад да прихвати плаћање нафте у јуанима, заједно са растућом могућношћу Москве да ефикасно интервенише у региону и обнављањем дипломатске и политичке улоге Ирана због споразума JCPOA, гурнули су Саудијску Арабију на пут сигурног уништења. Једино решење је стратешка промена која би у великој мери могла да утиче на цео регион. Посета саудијског краља Салмана Москви и потписивање трговинских споразума (формиран је инвестициони фонд од милијарду долара) били су симболички важни. Тај краљев потез у личној изведби значио је признање нове доминантне улоге Русије на Блиском истоку која је последица америчке намере да смањи свој утицај у региону. Потреба саудијског краља да се у Москви појави лично такође има везе са наслеђивањем трона, на којем је виђен Мухамед бин Салман, упркос катастрофи у Јемену и кризи Заливског већа за сарадњу коју је изазвао сукоб са Катаром. У ситуацији екстремне слабости, нарочито због ниских цена нафте, саудијска монархија има мало опција на столу и мора покренути дијалог са Москвом и евентуално започети неку врсту сарадње у различитим областима које се тичу енергетике и инвестиција. Иницијално је главни разлог сусрета Путина и саудијског краља био усклађивање производње и продаје нафте и гаса, неопходно за обе земље с обзиром на пад цена нафте у протеклих 24 месеца. Изгледа да је први циљ који су остварили Путин и саудијски краљ фиксирање цене нафте на прихватљив ниво, након неуспешне стратегије Вашингтона и Ријада да обарањем цене Москву доведу до банкрота. Осим тога, састанак се фокусирао на прихватање пораза Ријада у Сирији и признавање Асада као јединог легитимног владара Сиријске Арапске Републике. Очигледно се много тога одвија иза кулиса, јер Ријад сада признаје да је политичко решење једини начин да се оконча сиријски конфликт, што саудијски државни званичници никада пре нису изговорили. За Ријад ће бити веома тешко да одустане од пројекта смене режима, чак и ако се буде повећавао политички, дипломатски, војни и економски притисак Русије и Кине. Заједничка уверења спојила су Ријад и Тел Авив, што се показује у непрекидним покушајима да убеде Путина да одустане од пријатељских односа са Ираном и Асадом, који нису имали успеха. Лојалност коју је Москва показала према Техерану и Дамаску оставила је позитиван утисак на Саудијце, који и поред одређених неслагања са Русијом морају признати да је Путин човек од речи. За разлику од САД, где нове администрације понекад пуштају пријатеље низ воду, Путин одржава своја обећања, чак и под екстремним притиском. У том смислу је Трампова одлука да поништи споразум са Ираном демонстрација добре воље према Израелу и Саудијској Арабији од стране нове администрације. Саудијска Арабија се нашла у ситуацији да због снижених цена нафте и учешћа у неколико ратова има веома ниске девизне резерве. На то се надовезао војни пораз у Сирији и још већи дебакл у Јемену. Као шлаг на торту, САД, највреднији савезник, почињу да показују све мање интересовања за судбину саудијске монархије због све веће енергетске независности као последице фракинга (вађење гаса из шкриљаца; прим. прев.). Поред тога, Заливски савет за сарадњу се поделио због економског рата против Катара, у којем Вашингтон још једанпут није у потпуности подржао Саудијску Арабију у мери у којој је она то очекивала. Логика Ријада је крајње једноставна: Ако Вашингтон није у стању да Саудијску Арабију подржи војно, а Ријад и поред тога мора да сноси економски терет, онда је краљевина у великом проблему и потрбне су јој алтернативе попут Русије и Кине. Незамисливо је да Саудијска Арабија настави да подржава петродоларску хегемонију док Иран постаје регионални лидер Блиског истока. Најбољи начин је да се преговара са главним играчима, а Русија, како је недавно речено, делује као савршени посредник. Кина само чека да се сви ови спорови смире како би коначно уз помоћ своје економске моћи послала у прошлост 40 година регионалног хаоса који подстиче саудијско-иранско ривалство. Што се тиче Ријада, чак и ако покушај изазивања раскола између Русије и Ирана пропадне, приближавање Москви би ипак послало јасну поруку Западу. Куповина С-400 је јасна демонстрација растућег руског утицаја на Блиском истоку, а Ријад се можда и с разлогом плаши америчке освете уколико почне да мења курс по питању продаје нафте у недоларским валутама. Москва је остварила дипломатско чудо са Саудијском Арабијом захваљујући војним напорима у Сирији, кинеском економском притиску за штампање петројуана и иранским дипломатским успесима, посебно нуклеарном споразуму који је рехабилитовао Техеран на међународној политичкој позорници. Куповина напредних руских оружаних система шаље јасну поруку и указује да је саудијско краљевство спремно да заузме неутралнију позицију, те да почиње са куцањем на врата мултиполарног света, што је признање кинеске економске моћи и војно-технолошке супериорности Руске Федерације. ОД НЕУТРАЛНИХ ПАРТНЕРА ДО ПРИЈАТЕЉА У склопу трансформације у неутралну земљу, Саудијска Арабија би могла покушати да руском и кинеском подршком уравнотежи амерички економски и војни утицај. Треба напоменути и да је Русији и Кини важно да у региону постоји једна неутрална земља са великим трошковним капацитетом. У случају Турске, руска интервенција у Сирији, заједно са турском аспирацијом да постане евроазијски енергетски центар, постепено је зближила Москву и Анкару. Као резултат ефикасног дипломатског рада, након обарања руског авиона од стране Туркске односи су се полако опорављали паралелно са оперативним успесима сиријске армије и руских ваздушних снага у борби против терориста које подржава Турска. Војни пораз Турске је био очигледан још пре годину дана. У последњих три-четири месеца Ердоган делује као да је променио приоритете, фокусирајући се на курдско питање и развој односа са Катаром (политички покрет Муслиманско братство има кључну улогу у обе земље и есенцијално је важнан за њихове међусобне односе). У међувремену, Турска се дистанцира од НАТО савезника, све више гравитирајући према орбити „осовине отпора“ коју чине Иран, Ирак и Сирија. Сиријски мировни преговори из Астане поставили су темeљ за дипломатске напоре Техеранa и Москве у правцу убеђивања Анкаре да одустане од војне опције (иако је то било јасно у тренутку кад је Русија одлучила да интервенише). Уместо тога, Анкара је охрабрена да потпише важне енергетске споразуме са Москвом. Утисак је да је Анкара одлучила да постане енергетско чвориште за Турски ток који ће Русију повезати са Европом, као и за гас из Катара и Ирана. Чак делује да Кина има намеру да се повеже са турским платформама за снадбевање гасом и нафтом, што би додатно подигло улогу Анкаре као централног енергетског транзитног чворишта у региону. Други аспект који је чврсто убедио Ердогана да попусти у Сирији тиче се курдског питања. Сиријске демократске снаге (SDF), углавном састављене од курдских бораца, делују у Сирији под командом и у име америчке међународне коалиције. Анкара је Курде из SDF прогласила продуженом руком Курдистанске радничке партије (PKK), која се у Турској сматра терористичком организацијом. Наставља се удаљавање Вашингтона и Анкаре, чак и под Трамповом администрацијом, што је супротно предвиђањима из америчке предизборне кампање. Напретком SDF снага у Сирији, иза којих стоји међународна коалиција на челу са САД, Трампова и Ердоганова стратегија нашле су се у сукобу. Трамп жели да у америчкој јавности остави утисак да су САД посвећене борби против ISIS-а, па макар то подразумевало и ослањање на курдске јединице и последично захлађење односа са Турском. За Ердогана је ово питање националне безбедности. Ситуација је ескалирала до тачке да је дипломатски спор пре пар дана довео до суспензије издавања виза у Вашингтону и Анкари. Ердоган америчку помоћ Курдима сматра најгором врстом издаје од стране НАТО савезника. Стога је на ове акције САД природна реакција споразум између Ирака, Ирана, Сирије и Турске о очувању територијалног интегритета у контексту отварања курдског питања. Разлог за задовољство Кинеза и Руса због свега овога је евидентан. Како би се регион пацификовао, обновио и икорпорисао у Иницијативу појас и пут, Поморски пут свиле и Северно-јужни транспортни коридор, ратовe треба да замени дипломатија. За Анкару је то јединствена прилика да изађе из рата у Сирији не изгубивши образ (отуда турско учешће у Астанским преговорима са Русијом и Ираном). Истовремено, Турска ставља акценат на важност своје географске позиције и улоге центра за енергетску дистрибуцију на евроазијском суперконтиненту. Све се то одвија на рачун америчких интереса, будући да се Турска ослобађа притиска Вашингтона. Москва је већ повукла све санкције против Турске (и обрнуто) и у великој мери повећала обим трговинске размене, са значајним изгледима за даљи раст у будућности. Као и у случају продаје оружја Саудијској Арабији, Русија продајом система С-400 Анкари упркос жустрим протестима многих НАТО земаља шири сопствени утицај. С-400 је нови елемент одвраћања америчке агресије, али је такође и прва индикација воље Анкаре да диверзификује своју политику, овог пута војну, што представља стуб новог мултиполарног светског поретка. Анкара је након многих дипломатских и војних неуспеха обновила своју улогу у региону сврставајући се уз Иран и Катар у тренутку када партнерство са Москвом и Пекингом Ердогану гарантује маневарски простор за постепено удаљавање од НАТО система који је његовој земљи донео толико проблема. Будући улазак у Шангајску организацију за сарадњу (ШОС) могао би ставити печат на пут Анкаре ка мултиполарном свету, током којег ће постати свеобухватни савезник Москве и Пекинга. У међувремену већ се може рећи да су Москва и савезници успели у тешком науму да Турску одврате од свргавања Асада директним војним ангажманом у Сирији и од ње учине једног од најважнијих јемаца сиријског територијалног интегритета. Ердоган је пристао да Асад остане на власти у блиској будућности, чак је пристао и да помогне у борби против тероризма у Сирији, што се видело током недавне турске војне операције у Идлибу. Тек ће бити тестирано колико је дубоко ово партнерство Москве, Ријада и Анкаре. Ердоган и саудијски монарси су познати по томе да не држе до своје речи. Чини се да је ово економско, политичко и војно ремек-дело иранско-руско-кинеске тријаде. Рат у Сирији је готово добијен; терористичке групе које подржавају Саудијци и Турци су неутрализоване и постављени су услови за свеобухватну евроазијску економску и војну интеграцију Ријада и Анкаре. ПОДРШКА ПРИЈАТЕЉУ У НЕВОЉИ На крају треба истаћи и помоћ Русије, Кине и Ирана сиријској влади и народу. Током шест година трајања агресијe на Сиријску Арапску Републику, Иран никада није изоставио помоћ у људству, опреми и логистици за борбу против тероризма. Москва, у почетним фазама конфликта, чак и пре директне интервенције, предузела је кораке за измирење сиријског спољног дуга Русији и заправо позајмила додатни новац кроз уступање наоружања, енергије и логистике као средстава активне подршке сиријској борби против терориста. Народна Република Кина је већ поплочала пут економске будућности Сирије, прогласивши је важном транзитном рутом и коначном дестинацијом једног дела Иницијативе појас и пут (BRI). Кинеска економска моћ ће Дамаску омогућити да обнови земљу девастирану шестогодишњом спољном и терористичком агресијом. Са руским војним капацитетима, Дамаск ће имати сва неопходна средства да оконча конфликт и стабилизује земљу, постављајући тако темеље за спречавање будућих западних агресија. Са политичке и дипломатске тачке гледишта, заједничке акције Техерана, Пекинга, Москве и Дамаска интегрални су део осовине која се протеже од Ирана до Ирака и Сирије и улази на Медитеран, а можда чак иде и до Турске. Са комбинацијом економских, војних и политичких елемената Сирија је изашла као победник из готово незапамћене агресије, на тај начин обезбедивши способност да о сопственој будућности одлучује самостално, без спољног уплитања. ЗАКЉУЧАК СЕРИЈЕ Пут који следе Москва, Пекинг и Техеран требало би да доведе до решења сиријског конфликта, а тиме и стабилизације Блиског истока. Неки од кључних елемената ове глобалне промене чији смо савременици су: кинески економски притисак на Саудијце да прихвате плаћање нафте у јуанима; истребљивање тероризма у Ираку и суседним земљама, чиме се заобилазе санкције које су Ирану увеле САД и савезници (могуће је да се овде ради о грешци аутора; прим. прев.); и трансформација Турске у регионални центар за дистрибуцију енергије. Кина економски интервенише у бројним регионима, нарочито на Блиском истоку, како би подржала руску војну моћ новцем, дипломатијом, економским инвестицијама (BRI) и обезбеђивањем ликвидности савезничких земаља, као на пример кад је сама Русија била погођена западним санкцијама. За Пекинг је победа над тероризмом од кључне важности у развијању инфраструктуре Пута свиле 2.0 јер му омогућава да уђе у девастирана подручја Блиског истока са једноставним плановима реконструкције. У овом тренутку стиче се утисак да су Сирија, Египат, Либија и Пакистан од велике важности за будуће кинеске стратегије. Русија и Кина предводе организације као што су BRICS, Евроазијска економска унија, SCO (ШОС) и AIIB. Главна стратегија је да се подржи стварање алтернативе амероцентричном неолибералном светском поретку и ограничи утицај опадајуће америчке империје. Државе ће све више морати да бирају између два система: мултиполарног светског поретка, заснованог на пријатељству и обострано корисној сарадњи, или једнополарног, заснованог на опадајућој америчкој војној и економској моћи. Јака кинеска економска подршка, заједно са руском војном моћи и иранским утицајем у региону Блиског истока, успешно штите земље попут Сирије од америчких војних интервенција, подстичу раскол између старих америчких савезника и крче пут до планиране економске и војне изолације Вашингтона у региону. Стога земље које се на сличан начин суочавају са америчким притиском, попут Јужне Кореје, Мексика и Венецуеле, све више ће гравитирати ка мултиполарном свету који предводе Русија и Кина, убрзавајући пад утицаја САД и изван Блиског истока. Мултиполарни свет је трајно успостављен. САД више нису једина суперсила већ једна од три светске силе са нуклеарним наоружањем. Што пре то схвате, то боље за човечанство и мир у свету. Претходни текстПЈОНГЈАНГ: Напашћемо само САД, никога више Следећи текстШеф ОДКБ-а из Београда: Знамо све о терористима Слобода медија на удару: Вучић наредио свим телевизијама да се лист...


Хрватска у унији са Угарском Током владавине угарских владара из династије Арпадовића (1102. – 1301.), много ствари се догодило на штету Хрватске, јер су мађарски владари највише водили рачуна о својим интересима, док им интереси Хрватске и нису били тако важни. Иако је први краљ из династије Арпадовића, Коломан (1102. - ff6 1116.) доделио неке повластице хрватским великашима, насељавање немачког и мађарског властелинства води ка једном новом феудалном устројству утемељеном на донацијама. Наиме, током тог времена развитак политичких и других прилика у Европи захтевао је јаку војску која се могла уздржавати само територијално, па је Коломан све земљишне поседе, који нису били већ у поседу слободних сељака или властелина, давао војницима у замену за војну обавезу. Хрватско племство се такође феудализује и нестају старе структуре хрватског племства жупанијског устројства, а јавља се нови облик са судском, управном и извршном влашћу. Мађарски краљеви су именовали хрватског бана, делили су донације властелинима, потврђивали законе донесене на хрватском и славонском сабору и заповедали удруженом угарско-хрватском војском. Хрватски бан је имао обавезу управљања администрацијом, судством, финансијама и предводио је хрватску војску у ратовима. Поједине породице су се, захваљујући донацијама, толико осилиле и на тај начин уважавале и јак политички утицај (крчки и благајски кнезови, брибирски Шубићи, цетињски Неполићи, омишки Качићи, крбавски Курјаковићи). Садржај - 1 Млетачко – мађарски ратови - 2 Сукоби са Византијом и пад Задра под млетачку власт - 3 Владавина краља Андрије II (1205. – 1235.) - 4 Монголски упад у Мађарску и преуређење краљевине - 5 Пропаст династије Арпадовића - 6 Хрватска током династија Анжувинаца - 7 Лудовик I (1342. – 1382.) - 8 Хрватска током владавине Жигмунда Луксембушког - 9 Продор Турака - 10 Спољашње везе Млетачко – мађарски ратови[уреди] Чим је проглашен за краља, Коломан је настојао да овлада далматинским градовима, што је наравно узроковало сукобе са Венецијом, која је опет настојала да задржи своју доминацију над Јадраном, а повремено и са Византијом, који је сматрао подручје Јадрана својим утицајним простором. Ипак, Коломан је, ступивши у савез са Византијом, која је ратовала против Нормана, 1107. године потчинио Далмацију после кратког отпора који му је пружио град Задар 1105. године. Иако је далматинским градовима остављена аутономија, они су се убрзо поново дигли против краља, који је у Сплиту и Задру оставио своје војне јединице, а на чело бискупија поставио Угаре. 1115. године Венеција започиње Млетачко-угарски рат (1115–1126.) против Мађара и након почетних успеха и после пораза бана Кледина код Задра (1116.), успева да заузме целу далматинску обалу и хрватске градове Биоград и Шибеник. У сукобу против краља Стјепан 1000 а II (владао 1116–1131.), Венеција 1117. године доживљава пораз под Задром и присиљена је на петогодишње примирје при чему јој остаје само Задар. Ипак, 1125. године, Млечани успевају да овладају целом Далмацијом након што им је пошло за руком да освоје Трогир и Сплит, а разоре Биоград. У поновном рату 1133. године, током владавине краља Беле II (1131–1141.), Венеција губи превласт над Далмацијом, а задржава се само у Задру (по неким списима и Задар је од 1134. – 1141. године био под краљевом власти) и на острвима до 1172. године. Шибеник је добио аутономију 1167. године. Сукоби са Византијом и пад Задра под млетачку власт[уреди] Користећи династичке борбе у Мађарској, Византија започиње рат против Мађарске половином 12. века. Византијски цар Манојло I упада 1164. године у Срем и Бачку и присиљава краља Стјепана III (1162—1164.) да се званично одрекне Хрватске и Далмације у корист свог брата херцега Беле који је био царев штићеник. Један део царских снага под заповедништвом Ивана Дука је 1165. покорио Босну, као и целу Хрватску и Далмацију до реке Бојане 4c6 бог немоћи бана Ампудија. Бан Ампудије је 1166. године ушао са новим снагама у Хрватску и уз помоћ народа који се дигао на устанак заробио византијског намесника Никифора Халуфа и ослободио Хрватску и неке далматинске градове. Византијски заповедник Андроник Контостефан је у бици код Земуна поразио мађарске снаге под жупаном Дионизијем 8. јула 1167. године и принудио краља Стјепана IV (1163. – 1172.) да Хрватску и Далмацију, од Неретве до Крке, као и Босну, Срем, источну Славонију и део Бачке трајно преда Византији, која је поставила свог намесника у Сплиту. Венеција је задржала Задар и Трогир са острвима. Бела III (1172–1196.), после цареве смрти 1180. године заузима Срем, Босну, Хрватску и Славонију. Задар исте године одбацује млетачку власт и организује краљевску војску, која 1187./1188. године одбија нападе Млечана на Задар. Византија се 1186. године одриче власти над Далмацијом, а Венеција је, до Четвртог крсташког рата 1202. године, само задржала северна острва. 1202. године Млечани су уз помоћ крсташа заузели Задар и Задрани се 1205. године обавезују на бирање Млечанина за кнеза и надбискупа и учествовање у борбама на страни Млечана дуж Јадрана. Задар, уз кратке прекиде, остаје под млетачком влашћу све до 1358. године. Владавина краља Андрије II (1205. – 1235.)[уреди] Током владавине краља Андрије II убрзан је процес друштвеног раслојавања. Моћ феудалаца, клера и крсташа се увећала. Средње и ниже властелинство, оптерећено учесталим ратовима и самовољом 1000 великаша, 1222. године принудило је краља да Златном булом ограничи своју власт, права и донације великашима, а племству, које је почело да се организује као сталеж, допусти да на годишњим зборовима помоћу протеста и отпора може утицати на краљеве одлуке. За противуслугу, племство је морало ратовати о свом трошку унутар земље у случају непријатељског напада, а изван земље о краљевом трошку. На овај начин је ослабљена власт жупана, а и поступно распадање жупанија. Монголски упад у Мађарску и преуређење краљевине[уреди] Током владавине краља Беле IV (1235. – 1270.) Монголи су под заповедништвом кана Бату провалили у Мађарску и поразили мађарске снаге 1241. године у бици на реци Шају. Краљ Бела IV се прво повукао у Загреб, а затим 1242. године у Далмацију тражећи заштиту у Сплиту, Клису и Трогиру. Славонија је била препуштена пустошењу Монгола, који су разорили градове, па чак и Загреб са катедралом. Вест о смрти кана Оглаја, натерала је Монголе да напусте Далмацију и преко Босне, Србије и Бугарске се врате у јужну Русију. Приликом напуштања опустошили су Дубровник и Котор. Продор Монгола у Мађарску и Славонију приморали су краља после одласка Монгола на преуређење војног устројства. Обновљени су и утврђени многи жупанијски град 1000 ви, а око многих градића су постављени бедеми. Градићи су насељени углавном Немцима којима се биле дате и неке повластице (Вараждин, Самобор, Петриња, Крижевци, Бихаћ). Осим тога започело је оснивање слободних градова изван утицаја жупана. Јединствена краљевина Хрватска је 1260. године подељена на два дела: - Хрватску и Далмацију са хрватско-далматинским баном на челу уз стални сабор и - Славонију са славонским баном са засебним сабором. На челу хрватске војске је био херцег, краљев заменик, а када њега није било, војском су заповедали банови (1260–1476. два бана, а отада један заједнички хрватско-далматински-славонски бан). Први сталешки сабор читаве Славоније одржан је 1273. године у Загребу, где је племство у сарадњи са баном започело извршавање законодавне улоге у држави, док су жупаније извршавале судску и управну власт. Пропаст династије Арпадовића[уреди] Настале великашке борбе су погодовале јачању и богаћену великаша, што је опет водило ка осиромашењу грађанства, и нестајање слободних људи, који су крајем 13. века све више постајали зависни кметови. Велики феудалци су краљевим донацијама, али и у међусобним борбама толико ојачали да су преко пола века готово независно владали у Хрватској и Славонији. Тако је брибирски кнез Павле И. из братства Шубићи, као приморски бан (око 1273. године), искористио борбу за престо између Арпадовића и Анжувина 1000 ца и 1292./1293. стекао као државину (доминиум) читаву Хрватску и Далмацију, као и наследну власт бана, а привремено је потчинио и Хум и Босну. Хрватска током династија Анжувинаца[уреди] Карло I (1301. – 1342.)[уреди] Бан Павле је из Напуља довео Карла I Анжувинца који је након десетогодишње борбе са Арпадовићима успео да постане краљ у Мађарској. Карло I је сврсисходно потпомагао отпор против Млетака на острвима Крку, Пагу и Хвару (1310.), а нарочито устанак у Задру, који су Млеци 1311./1313. опседали, али како није имао јаку морнарицу, Карло И. их није могао потиснути из Далмације. Након очеве смрти 1313. године, бан Младен је предао Задар Венецији, а разједињено хрватско племство, на челу са Курјаковићима и Нелипићима, које се отимало власти брибирских кнезова, није било у могућности да се одупре Млечанима. Када је у рату против српског краља Уроша II Милутина (1319. – 1320.), Карло I успео продором са севера да заузме Мачву, бан Младен је незаинтересовано деловао као подршка са запада кроз Босну. Та неактивност бана Младена је разљутила Карла I, па је послао удружене снаге славонског бана Ивана Бабонића и кнеза Франкопана против бана Младена које су га поразиле у бици у Пољицима 1322. године. Бан Младен је свргнут с авласти и одведен у Мађарску, што је Венеција искористила и проширила власт над далматинским градовима. Тек када су шибенске и трогирске морнарице, потпомогнуте венецијанским галијама, упале у Скрадин и Омиш, хрватско властелинство, у одбрани своје независности, се окупило око кнеза Нелипића, који је јавно показивао отпор Карлу I, и одузело краљевске градове Книн и Унац, а потом поразило славонског бана Микца 1326. године. У међувремену је босански бан Стјепан II Котроманић (1322–1353.) успео да врати независност Босни и заузме подручје између Неретве и Цетине. Лудовик I (1342. – 1382.)[уреди] Лудовик I је наставио политику потчињавања великих хрватских феудалаца који се губили своју моћ у међусобним сукобима. Он се такође ангажовао и у борби на Јадранском мору против Венеције, која је представљала сметњу краљевим жељама за влашћу у Напуљу. За банове је постављао готово увек племиће страног порекла. Успео је да се обрачуна са Нелипићима и Курјаковићима, као и са брибирским кнезовима из братства Шубића и заузме градове Книн, Клис, Омиш, Скрадин, Унац и Островицу. Своју премоћ ојачао је и потчињеним вазалима, принудивши их да му се прикључују у ратним походима, али и најамничким одредима које је упоредо стварао и на чије је одржавање увео и нови порез 1351. године – деветину. Упркос његовим настојањима да освоји далматинске градове, у томе није успео, првенствено због непоседовања морнарице. Далматински градови, под млетачком влашћу, су се брзо развијали, нарочито због својих трговачких бродова. Венеција која је своје трговачке интересе имала изван Јадранског мора помагала је, а не спутавала развитак далматинских поморских градова, при чему се нарочито истицао Дубровник, али и Трогир и Корчула у бродоградњи. Лудовик I је против Венеције водио три рата. - Први рат је вођен због Задра (1345. – 1346.) који је затражио краљеву заштиту, када је Венеција послала своје снаге против бунтовног града. Иако је био одбијен први напад Млечана, након неуспелог покушаја славонско-хрватског бана Банфија и босанског Стјепана I Котроманића деблокирања града у новембру 1345. године, у јуну следеће године краљ Лудовик I је са 30 хиљада војника безуспешно покушавао да помогне и морао се повући, након чега се и Задар због несташице хране, након шестомесечне опсаде морао предати Венецији. - Други рат (1356—1358.) године, Лудовик И је започео рат против Венеције у сарадњи са Ђеновом у циљу преотимања Далмације. Тада су се главне битке водиле на фурланском подручју, где су краљеве снаге поту 1000 ле млетачке код Тервисија и заузеле више утврђених градова. У Далмацији, снаге под заповедништвом бана Ивана Ћуза, а у чијем саставу су се налазиле и снаге кнезова Франкопана, Нелипића, Угринића и Хрватинића, су 1357. године успеле да разоружају млетачке снаге у Сплиту, Трогиру и Шибенику. Исте године су успеле и да освоје Задар, осим тврђаве, а потом и Брач, Хвар а убрзо и Нин. Задарским миром од 18. фебруара 1358. године Венеција се одрекла права на читаву Далмацију са острвима и предала је краљу, под чијом ће влашћу остати све до 1409. године. Заузврат је краљ вратио Венецији освојена подручја у Фурланији и Истри, а Дубровник је исте године дошао под краљеву власт. Због недостатка бродова, Венеција је ипак задржала превласт на мору. - После пораза у трећем рату (1378. – 1381.), Венеција је, Торинским миром 1381. године, признала створено стање Задарским миром и обавезала се на плаћање годишњих накнада од 7 хиљада дуката. У том рату се Лудовик И удружио с Ђеновом, Падовом, Вероном и Горицом против Венеције. Осим са Млечанима, краљ Лудовик И је ратовао и против Србије (1358–1359. ). Након другог рата и ослобођења Далмације, српске снаге су покушале продор у Мачванску бановину, где су биле одбијене, након чега су краљевске снаге продрле све до планине Рудник, док је хумски кнез Војновић приморао Дубровник на откуп мира. Лудовик I је приморао 1357. године босанског краља Твртка да му уступи један део Хума и десну обалу Неретве, што је довело до мађарско-босанског рата 1363. године, у коме су снаге краља Твртка поразиле мађарске снаге. У напорима за јачање краљевске власти Лудовик I је покорио целок 1000 упно високо хрватско племство, осим Франкопана и Благајских кнезова, који су били његови вазали. Током целе његове владавине, банску част није понудио ни једном хрватском великашу, већ искључиво нижим племићима из Славоније мађарског порекла. Крајем 13. века, Сабор је постао стални форум феудалне политичке организације, са правом учествовања сваког племића, а понекад и представника слободних градова. Марија (1382–1385) и Карло I Драчки (1385–1386)[уреди] Након Лудовикове смрти, Хрватска је поново била обухваћена феудалном анархијом, јер је властела покушавала да се отргне централној власти. Лудовика је наследила малолетна кћи Марија, која је владала под надзором мајке, Јелисавете Котроманић. Незадовољни женском владавином, великаши из Мађарске и Хрватске су 1385. довели из Напуља Лудовиковог рођака, ранијег хрватског херцега, Карла II Драчког на власт, који је одмах по крунисању био убијен од стране поборника потиснутих краљица. Убиство је довело до устанка већине хрватског и славонског племства, сврсисходно потпомогнутог од стране босанског краља Твртка и српског кнеза Лазара. Заседом код Горјана 1386. године устаници су предвођени мачванским баном Иванишем Хорватом заробили краљице. Тада су мађарски великаши на престо довели Маријиног мужа Жигмунда Луксебуршког (1387. – 1437.) чиме је и означен з ff6 вршетак владавине династије Анжувинаца. Хрватска током владавине Жигмунда Луксембушког[уреди] Чим је дошао на власт, Жигмунд Луксембуршки је потпомогнут млетачким снагама ослободио жену из заточеништва из Новиграда и наставио да води борбу против незадовољних великаша, који су за краља Хрватске и Далмације изабрали Карловог сина, Ладислава Напуљског (1386. – 1409.). У међувремену је босански краљ Твртко проширио своју власт на Хрватску. Заузео је подручја јужно од Велебита и Далмацију (осим Задра) и 1390. године се прогласио краљем Далмације и Хрватске. Након смрти Твртка, босански краљ Добаш је вратио ове крајеве краљу Жигмунду и омогућио му да покори браћу Хорват, који су били челници у скидању краљице Марије са престола. Хватање Хорвата је нанело велику штету страни Ладислава Напуљског. Након победе у бици 1000 а Косову 1389. године, Турци су се приближили границама Жигмундовог краљевства и 1391. године провалили у Срем. Краљ је са својим одредима, у којима су учествовали и бан Горјански, великаши Моровић и Лацковић, као и далматинске галије, доживео пораз код Никопоља (1396.). После сабора у Крижевцима (1397. године - Крвави сабор) на којем је убијен бан Лацковић, избио је устанак против Жигмунда у Хрватској и Босни. На чело устанка је стао босански војвода Хрвоје Вукчић Хрватинић који је одбацио Жигмундове одреде и 1398. године привремено освојио Дубичку жупанију. 1403. године Ладислав Напуљски долази у Задар и крунише се мађарско-хрватским краљем, али због неуспеха у Мађарској, он се повлачи поново у Напуљ, а војводу Хрвоја именује сплитским херцегом. У Мађарско-босанским ратовима (1404. – 1407.), Жигмунд је успео да продре у неке босанске градове, савладавши босански отпор код Добора, после чега га Хрвоје и остали хрватски великаши признају за краља. Ладислав Напуљски, видевши да се не може одржати на престолу, 1409. године за 100 хиљада дуката продаје Венецији своја права на Далмацију уступајући јој и градове Задар, Новиград, Врану и Паг. Венеција убрзо покорава и сва северна острва осим Крка. Жигмунд 1410. године постаје Рекс Романорум (немачко - римски краљ), а већ следеће године покушава се снажним ратом обрачунати с Венецијом (1411—1413.), која је од 1409. године опседала Шибеник, а 1411. године од Сандаља Хранића купила Островицу и Скрадин и нападала Ломбардију и Фурланију. Рат се завршава петогодишњим примирјем склопљеним у Кастелету, уз status quo и млетачку ратну одштету. Жигмунд је прогласио 1413. године херцега Хрвоја издајником због пустошења Сандијевих поседа и повезаности с Турцима, одузео му све градове, лишио га титуле сплитског херцега и наредио заузимање његових поседа. Брач, Корчула и Хвар долазе под дубровачку управу, а жупа Сана под управу благајских кнезова. Хрвоје бежи у Јајце и позива Турке у помоћ. 1414. године Турци побеђују великашке одреде и продиру дубоко у Хрватску и Славонију, а 1415. године победом код Добоја и истерују мађарско-хрватску војску из Босне, која је дошла како би одржала мађарски утицај. По истеку петогодишњег примирја 1418. године, Венеција је поново ступила у нови рат с Мађарском, продрли у Фурланију и Истру и напали далматинске градове. Рат је завршен без мира, али Венеција је трајно истиснула Мађарску с Јадрана јер је чврсто овладала 1420. године Истром, Фурланијом, Трогиром, Сплитом и јужним острвима. Због своје заузетости немачким царством, Жигмунд је потпуно занемарио Хрватску, која је изгубила, осим Сења, сваку боље везу с морем, а постала је и надирањем Турске све изложенија нападима. Дубровник је остао под краљевом влашћу. У Хрватској је порасла моћ крчких кнезова - Франкопана, чија се власт 1426. године проширила на готово целу Хрватску, до Цетине и на подручје око реке Уне. Хрватским Загорјем и Славонијом су овладали цељски грофови. У раздобљу од 1436. – 1456. Хрватском управљају, браћа Таловци, који су спречили даљи успон Франкопана, чија моћ од тог времена почиње да слаби. Крбавски кнезови Курјаковићи у Лици и благајски у подручју реке Уне успевају да задрже своје позиције, у Славонији јача власт кнеза Илочког. Након смрти краља Жигмунда 1437. године, Хрватска се до 1527. године, када на власт долазе Хабзбурговци, налази под влашћу разних краљева. Јачање Хрватске уочи налета Турака[уреди] Учестали турски напади су принудили Жигмунда да мало уреди одбрану краљевине. Уведен је бандеријални састав, ојачана обрамбена моћ и бојна готовост земље. Уведена је ратна даћа (риз), а држава је 1435. године подељена на 7 области (табора) у којем су бандеријалне снаге сваког табора војно деловале на свом подручју. Хрватску је поделио на три табора: - Хрватски табор 1000 (Јадран и дуж Млетачке Далмације) – у одбрани овог табора су осим краљевске и банске бандерије учествововале и снаге три кнеза (крбавског, цетинског и крчко-сењског-модрушког), те снаге града Дубровника - Славонски табор (према Уни) – у одбрани овог табора је учествовало 5 великашких бандерија (славонски бан, загребачки бискуп, врански приор, благајски кнез и властелин Тот) - Усорски табор (већи део Славоније с јужном Мађарском, Босна, Мачва и Србија) – у одбрани овог табора учествују 4 бандерије из 7 славонских жупанија и 4 бандерије источно-славонских великаша, бандерија мачванског бана и Сребрника и босанских великаша, 6 доњомађарских жупанија и српски деспот са свим расположивим снагама. Краљевске и банске бандерије су имале око 1000, а великашке око 500 коњаника, а жупаније су давале од пола до целе једне бандерије у коју су улазили племићи са кметовима. Одбрана државе и граница је била задатак краљевских и банских бандерија, састављених од најамника, а уведен је и општи позив (експедитио генералис). Продор Турака[уреди] Након пораза код Београда 1456. године, султан Мехмед II (1432. – 1481.) се привремено вратио у Истанбул, али је убрзо поново започео своја освајања. Кренуо је на Босну и упркос покушајима отпора заузео је Босну 1463. године, чиме је створена врло добра оперативна основа за деловање према Хрватској. Иако је краљ Матија Корвин безуспешно покушао 1463./1464. године да поново преотме Босну од Турака, успео је да освоји нека подручја и оснује Јајачку и Сребрничку бановину, као истурене одбрамбене тачке у одбрани Мађарске и 1000 лавоније, али је тако Хрватска постала потпуно отворена за турски продор који је претио Лици и Далмацији. Након смрти султана Мехмеда II, његов син Бајазит II (1481–1512.) је наставио са жељом даљег продора према средњој Европи. У почетку су само гранични санџачки бегови, а понекад и босански паша упадали са неколико хиљада акинџија у Хрватску. Због заузетости краља Матије Корвина, Хрватска је била препуштена слабим домаћим феудалним снагама, при чему је помоћ краљевских најамничких бандерија била нестална. Слаби наследници Матије Корвина, Владислав II (1490. – 1516.) и Лудовик II (1516–1526.) су потпуно запустили одбрану земље. Краљ је одржавао само истурену касарну у Јајцу и давао врло малу помоћ у новцу хрватском бану и кнезовима. Одбрану Славоније су препустили домаћим снагама, повремено новчано и материјално потпомогнутим од Аустрије, папе и Млетака. Тако слабу војну одбрамбену моћ Хрватске је краљем лета 1493. године искористио босански санџак-бег Хадум Јакуб-паша и продро преко Уне и Купе у Штајерску, опустошио и опљачкао Цеље и Птуј, а по повратку је опустошио и Загорје. Приликом повратка у Босну, на Крбавском пољу у Лици је тешко поразио хрватску војску под заповедништвом бана Емерика Деречанина у септембру 1493. године, после чега ниједан хрватски великаш, осим бискупа и кнезова Зринског и Франкопана, није више био у стању да успостави једну потпуну бандерију. Од 1513. – 1524. године, Турци су освојили Далматинску Хрватску, од Цетине до Зрмање, осим градова Клиса и Обровца. При турским продорима највише су страдали Лика, Крбава и северна Далмација, а након пада Београда и Шапца 1521. године, Турци су освојили и Срем, а 1526. године после битке на Мохачком пољу и источну Славонију до Осијека и Ђакова. Турска освајања су довела и до промена у становништву Хрватске и Славоније. Бежећи пред турским походима у граничним подручјима се насељавају Власи, а поступно се јављају и сукоби сељака против властеле. Хварски пук под вођством Матије Иванића је подигао устанак против властеле 1510. године, али су га Млеци брутално угушили.


text: 1957. је била проста година. Догађаји Јануар 10. јануар — Харолд Макмилан постаје премијер Уједињеног Краљевства. Март 6. март — Бивше британске колоније Златна Обала и Тоголанд уједињене су у државу под називом Гана, која је стекла независност у оквиру Комонвелта, чиме је почео талас деколонизације у Африци. 25. март — Белгија, Западна Немачка, Италија, Луксембург, Француска и Холандија су потписале Римски уговор којим су основане Европска економска заједница и Европска заједница за атомску енергију. Април Мај Јун Јул Август 21. август — Совјетски Савез је извршио први успешан лет ракете Р-7 Семјорка, прве интерконтиненталне балистичке ракете. Септембар 25. септембар — Припадници Америчке армије су допратили 9 црних ученика у средњу школу у Литл Року којој је наложено да прекине сегрегацију. Октобар 4. октобар — Совјетски Савез је лансирао Спутњик-1, први вештачки Земљин сателит. Новембар 3. новембар — СССР је лансирао вештачки сателит Спутњик 2 са псом Лајком на њему. Децембар 6. децембар — Први покушај САД да лансира вештачки сателит је пропао након експлозије ракете Вангард TV3 на лансираној рампи у Кејп Канавералу. Рођења Јануар 2. јануар — Владимир Матијевић, босанскохерцеговачки фудбалер (прем. 2015) 3. јануар — Бојан Крижај, словеначки скијаш 4. јануар — Весна Змијанац, српска певачица 5. јануар — Никица Клинчарски, македонски фудбалер и фудбалски тренер 11. јануар — Брајан Робсон, енглески фудбалер и фудбалски тренер 13. јануар — Младен Нелевић, српско-црногорски глумац 15. јануар — Марио Ван Пиблс, амерички глумац 16. јануар — Митар Мирић, српски певач 18. јануар — Рајко Јањанин, српски фудбалер 20. јануар — Марина Урбанц, словеначка глумица 24. јануар — Марк Итон, амерички кошаркаш (прем. 2021) 27. јануар — Јаник Герс, енглески музичар, најпознатији као гитариста групе -{Iron Maiden}- 28. јануар — Мирјана Карановић, српска глумица, редитељка и сценаристкиња Фебруар 9. фебруар — Гордон Стракан, шкотски фудбалер и фудбалски тренер 18. фебруар — Марита Кох, источнонемачка атлетичарка 19. фебруар — Реј Винстон, енглески глумац 19. фебруар — Фалко, аустријски музичар (прем. 1998) 27. фебруар — Адријан Смит, енглески музичар, најпознатији као гитариста групе -{Iron Maiden}- 27. фебруар — Тимоти Спол, енглески глумац 28. фебруар — Марко Баћовић, српски глумац 28. фебруар — Јан Кулеманс, белгијски фудбалер и фудбалски тренер 28. фебруар — Џон Туртуро, амерички глумац, сценариста и редитељ Март 5. март — Марк Е. Смит, енглески музичар, најпознатији као оснивач и једини стални члан групе -{The Fall}- (прем. 2018) 8. март — Клајв Бер, енглески музичар, најпознатији као бубњар групе -{Iron Maiden}- (прем. 2013) 8. март — Синтија Ротрок, америчка глумица и мајстор борилачких вештина 10. март — Осама бин Ладен, саудијски милионер и терориста (прем. 2011) 10. март — Шенон Твид, канадска глумица и модел 15. март — Жоаким де Алмеида, португалско-амерички глумац 20. март — Тереза Расел, америчка глумица 27. март — Керолајн Вилијамс, америчка глумица и продуценткиња 29. март — Борис Комненић, српски глумац (прем. 2021) 29. март — Кристофер Ламбер, француски глумац Април 2. април — Барбара Џордан, америчка тенисерка 4. април — Аки Каурисмеки, фински редитељ, сценариста и продуцент 7. април — Драгана Варагић, српска глумица 17. април — Ник Хорнби, енглески писац, есејиста и сценариста 22. април — Доналд Туск, пољски политичар, 70. премијер Пољске и 2. председник Европског савета 23. април — Душан Батаковић, српски историчар и дипломата (прем. 2017) 29. април — Данијел Деј Луис, енглески глумац Мај 5. мај — Ричард Е. Грант, енглески глумац 10. мај — Сид Вишос, енглески музичар, најпознатији као басиста групе -{Sex Pistols}- (прем. 1979) 11. мај — Питер Норт, канадско-амерички порнографски глумац, редитељ и продуцент 18. мај — Михај Крецу, румунско-немачки музичар и музички продуцент, оснивач групе -{Enigma}- 29. мај — Тед Левин, амерички глумац Јун 23. јун — Франсес Макдорманд, америчка глумица 28. јун — Георги Прванов, бугарски историчар и политичар, председник Бугарске (2002—2012) 29. јун — Петер Вилфан, словеначки кошаркаш Јул 9. јул — Кели Макгилис, америчка глумица 11. јул — Рођа Раичевић, српскo-црногорски музичар и композитор (прем. 2001) 19. јул — Бобан Петровић, српски кошаркаш (прем. 2021) 21. јул — Тихомир Арсић, српски глумац (прем. 2020) 21. јул — Хасан Дудић, српски певач 23. јул — Тео ван Гог, холандски редитељ, продуцент, сценариста, глумац, колумниста и писац (прем. 2004) 23. јул — Никос Галис, грчки кошаркаш 27. јул — Ханси Милер, немачки фудбалер 28. јул — Милан Ст. Протић, српски историчар, политичар и дипломата 30. јул — Нери Пумпидо, аргентински фудбалски голман и фудбалски тренер Август 7. август — Сабит Хаџић, босанскохерцеговачки кошаркаш и кошаркашки тренер (прем. 2018) 9. август — Мелани Грифит, америчка глумица и продуценткиња 15. август — Жељко Иванек, словеначко-амерички глумац 17. август — Ален Исламовић, босанскохерцеговачки музичар 18. август — Џевад Прекази, југословенски фудбалер и фудбалски тренер 19. август — Чезаре Прандели, италијански фудбалер и фудбалски тренер 28. август — Иво Јосиповић, хрватски композитор, правник и универзитетски професор, трећи председник Хрватске Септембар 1. септембар — Глорија Естефан, америчка музичарка и глумица 1. септембар — Душко Ивановић, црногорски кошаркаш и кошаркашки тренер 12. септембар — Ханс Цимер, немачки композитор филмске музике и музички продуцент 15. септембар — Слободан Качар, српски боксер 21. септембар — Итан Коен, амерички редитељ, сценариста и продуцент 21. септембар — Сидни Монкриф, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 22. септембар — Ник Кејв, аустралијски музичар, композитор, књижевник, сценариста и глумац 26. септембар — Клаус Аугенталер, немачки фудбалер и фудбалски тренер 30. септембар — Френ Дрешер, америчка глумица Октобар 7. октобар — Фарук Хаџибегић, босанскохерцеговачки фудбалер и фудбалски тренер 18. октобар — Михаило Петровић, српски фудбалер и фудбалски тренер 21. октобар — Волфганг Кетерле, немачки физичар 25. октобар — Ненси Картрајт, америчка глумица и комичарка 29. октобар — Ден Кастеланета, амерички глумац 30. октобар — Кевин Полак, амерички глумац и комичар Новембар 3. новембар — Долф Лундгрен, шведски глумац, редитељ, сценариста, продуцент и мајстор борилачких вештина 13. новембар — Стивен Бакстер, енглески писац научне фантастике 17. новембар — Драгица Радосављевић Цакана, српска певачица 19. новембар — Офра Хаза, израелска музичарка (прем. 2000) 24. новембар — Дениз Крозби, америчка глумица 27. новембар — Керолајн Кенеди, америчка списатељица, правница и дипломаткиња 29. новембар — Мирко Кодић, српски хармоникаш Децембар 10. децембар — Мајкл Кларк Данкан, амерички глумац (прем. 2012) 13. децембар — Стив Бусеми, амерички глумац, редитељ, сценариста и продуцент 19. децембар — Кевин Макхејл, амерички кошаркаш и кошаркашки тренер 20. децембар — Ана Виси, грчко-кипарска музичарка и глумица Смрти Јануар 14. јануар — Хамфри Богарт, амерички глумац Фебруар 1. фебруар — Фридрих Паулус, немачки фелдмаршал 19. фебруар — Морис Гарин, француски бициклиста и победник првог Тур де Франса (*1871) Април 14. април — Бернард Кнубел, немачки бициклиста. (*1872) Мај 2. мај — Џозеф Макарти, амерички политичар Октобар 2. октобар — Луиђи Гана, италијански бициклиста (*1883) 5. октобар — Хосе Андраде, уругвајски фудбалер (* 1901) 25. октобар — Ричард Берд, амерички адмирал и поларни истраживач 26. октобар — Герти Кори, америчка биохемичарка и добитница Нобелове награде за физиологију (* 1896) Нобелове награде Физика — Чен Нинг Јанг и Цунг-Дао Ли Хемија — Сер Александар Тод Медицина — Данијел Бове Књижевност — Албер Ками Мир — Лестер Боулс Пирсон (каснији премијер Канаде) Економија — Награда у овој области почела је да се додељује 1969. године 1950-е 51957


text: 13. август (13.08.) је 225. дан у години по грегоријанском календару (226. у преступној години). До краја године има још 140 дана. Догађаји 1521 — Шпански конкистадор Ернан Кортес је након тромесечне опсаде заузео астечки град Теночтитлан и заробио краља Квотемока. 1532 — Војводство Бретања је припојено Француској. 1624 — Француски краљ Луј XIII за премијера поставио кардинала Ришељеа. 1792 — Француски револуционари ухапсили чланове краљевске породице три дана по укидању монархије и збацивања краља Луја XVI. 1806 — Српски устаници су поразили османлијску војску у бици на Мишару. 1814 — Уједињено Краљевство и представници Низоземске републике су потписали споразум којим су Холанђанима враћене територије у поседу пре Наполеонових ратова осим Рта довре наде. 1860 — Которски атентат - убиство књаза Данила Петровића Његоша од стране Тодора Кадића у Котору. 1868 — У Перуу и Еквадору серија земљотреса усмртила око 25.000 људи. 1898 — Америчке снаге у Шпанско-америчком рату заузеле Манилу. 1898 — Карл Густав Вит је открио 433 Ерос, први откривени астероид близак Земљи. 1914 — Путнички брод СС Барон Гауч ударио је у морску мину од Ровиња усмртивши 250 путника. 1923 — Мустафа Кемал Ататурк постао први председник Турске. Током владавине, до смрти, 1938, спровео радикалне реформе у земљи, приближивши Турску Европи. 1961 — Власти Источне Немачке затвориле границу између Источног и Западног Берлина код Бранденбуршке капије и почеле изградњу 155 km дугачког зида према граници са Западном Немачком. 1964 — У Уједињеном Краљевству извршене последње смртне казне вешањем два затвореника у Ливерпулу и Манчестеру, осуђених на смрт због убиства. 1993 — Више од 120 људи погинуло када се у Тајланду срушио шестоспратни хотел. 1998 — Швајцарске банке и јеврејске групе постигли споразум којим је предвиђена сума од милијарду и 250 милиона долара компензације за жртве холокауста у Другом светском рату. 2001 — Политички лидери Македонаца и Албанаца у Охриду потписали мировни споразум којим су окончани вишемесечни сукоби у Македонији. 2003 — Либија и породице жртава бомбашког напада на авион Пан Ама над језером Локерби у Великој Британији, око 20 година раније, постигли договор о надокнади штете од 2,7 милијарди долара. У експлозији авиона страдало 270 особа. 2003 — Непознате особе су убиле двоје српске деце у селу Гораждевац док су се купали у реци Бистрици. 2008 — Руска војска је заузела град Гори током рата у Грузији. Рођења 1814 — Андерс Јонас Ангстрем, шведски физичар. (прем. 1874) 1867 — Џорџ Бенџамин Лакс, амерички сликар и илустратор. (прем. 1933) 1871 — Карл Либкнехт, немачки социјалистички политичар. (прем. 1919) 1888 — Џон Логи Берд, шкотски инжењер и проналазач, познат по томе што је извео први пренос ТВ слике. (прем. 1946) 1899 — Алфред Хичкок, енглески редитељ, продуцент и сценариста. (прем. 1980) 1912 — Салвадор Е. Лурија, италијанско-амерички микробиолог, добитник Нобелове награде за физиологију или медицину (1969). (прем. 1991) 1913 — Макариос III, кипарски архиепископ и политичар, 1. председник Кипра. (прем. 1977) 1918 — Фредерик Сангер, британски биохемичар, двоструки добитник Нобелове награде за хемију (1958, 1980). (прем. 2013) 1926 — Фидел Кастро, кубански комунистички револуционар и државник. (прем. 2016) 1948 — Милан Радуловић, српски књижевник и политичар. (прем. 2017) 1952 — Горица Поповић, српска глумица и певачица. 1955 — Пол Гринграс, енглески редитељ, продуцент и сценариста. 1962 — Џон Слатери, амерички глумац и редитељ. 1963 — Шридеви, индијска глумица и продуценткиња. (прем. 2018) 1968 — Златан Стипишић, хрватски музичар. 1970 — Алан Ширер, енглески фудбалер. 1972 — Сања Радан, српска ТВ водитељка. 1975 — Хана Јовчић, српска глумица и виолинисткиња. 1982 — Себастијан Стен, румунско-амерички глумац. 1984 — Нико Крањчар, хрватски фудбалер. 1984 — Аљона Бондаренко, белоруска тенисерка. 1986 — Станко Бараћ, хрватски кошаркаш. 1986 — Немања Протић, српски кошаркаш. 1990 — Демаркус Казинс, амерички кошаркаш. 1991 — Александар Качаниклић, шведски фудбалер. 1992 — Лукас Мора, бразилски фудбалер. 1993 — Виктор Рашовић, српски ватерполиста. 1996 — Саша Лукић, српски фудбалер. Смрти 613 — Фабија Еудокија, прва супруга византијског цара Ираклија. 1826 — Рене Лаенек, француски лекар, изумео стетоскоп (рођ. 1781). 1863 — Ежен Делакроа, француски сликар, представник романтизма у француском сликарству (рођ. 1798). 1882 — Вук Врчевић, српски сакупљач народних умотворина и дипломата (рођ. 1811). 1910 — Флоренс Најтингел, енглеска медицинска сестра, основала прву школу за болничарке. 1912 — Жил Масне, француски композитор. (рођ. 1842). 1917 — Едуард Бухнер, немачки хемичар, добитник Нобелове награде. (рођ. 1860) 1946 — Херберт Џорџ Велс, енглески књижевник. (рођ. 1866). 1984 — Тигран Петросјан, јерменски шахиста и шампион света у шаху (рођ. 1929). 1985 — Слободан Алигрудић, истакнути српски и југословенски глумац (рођ. 1934). 2009 — Лес Пол, амерички гитариста џез музике (рођ. 1915). 2018 — Звонко Бего, југословенски фудбалер (рођ. 1940). Празници и дани сећања Међународни дан леворуких особа


Додик: Бошњаци нису имали мит, па покушавају да га направе од Сребренице, али је то лажни мит - Све о Српској Додик: Бошњаци нису имали мит, па покушавају да га направе од Сребренице, али је то лажни мит ПОЧЕЛА МЕЂУНАРОДНА НАУЧНА КОНФЕРЕНЦИЈА „СРЕБРЕНИЦА, СТВАРНОСТ И МАНИПУЛАЦИЈЕ“ Предсједавајући Предсједништва БиХ Милорад ДОДИК: „Трајна је обавеза Републике Српске утврђивање потпуне истине о догађајима у Сребреници и око ње од 1992. до 1995. године, а да би то било постигнуто, ратни догађаји морају бити посматрани у цјелини. Немогуће је да је истина о дешавањима у Сребреници концентрисана само на седам дана у јулу 1995. године, како су то креирали представници међународне заједнице. За истину је неопходно сагледати цијели рат, страдања свих народа, али и историјске процесе“ „Муслимани су већ 1992. године говорили о геноциду, а на основу тога и медијских лажи Срби су сатанизовани. Сребреница је постала тема о којој се прича тек након доласка бившег високог представника Педија Ешдауна у БиХ. Одједном су се сјетили да од тога направе мит... БиХ је из наметнутих манипулација о Сребреници неуспјели пројекат. Република Српска има јасну политику и сигурно је да не смије изгубити дио снаге и аутономије коју има, јер без државе, српски народ је страдао“ ПРЕДСЈЕДАВАЈУЋИ Предсједништва БиХ Милорад Додик поручио је данас да задатак и трајна обавеза Републике Српске мора бити утврђивање потпуне истине о догађајима у Сребреници и око ње од 1992. до 1995. године, а да би то било постигнуто, ратни догађаји морају бити посматрани у цјелини. „Немогуће је да је истина о дешавањима у Сребреници концентрисана само на седам дана у јулу 1995. године, како су то креирали представници међународне заједнице. За истину је неопходно сагледати цијели рат, страдања свих народа, али и историјске процесе“, рекао је Додик у обраћању на Међународној научној конференцији о теми „Сребреница, стварност и манипулације“, која се данас и сутра одржава у Бањалуци, а окупила је еминентне стручњаке из Русије, САД, Њемачке, Израела, Италије, региона и БиХ. Он је истакао да је неопходно утврдити чињенице, а да се не треба бавити интерпретацијама догађаја, као што неки чине. „За истину никада није касно и зато о њој морамо говорити, али и организовати научне скупове као што је овај. Они који су починили злочине морају одговарати, али се нико не смије бавити манипулацијама као у случају Сребренице“, додао је Додик. Он је нагласио да је Сребреница постала тема о којој се прича тек након доласка бившег високог представника Педија Ешдауна у БиХ. „Одједном су се сјетили да од тога направе мит, а Бошњаци га нису имали, па покушавају да га изграде од Сребренице. То је лажни мит, он не постоји, већ ужасно тешко страдање које показује сву голготу и окрутност рата“, истакао је Додик. Предсједавајући Предсједништва БиХ каже да осуђује злочине и подсјећа да нису одговарали они који су их починили над Србима у сребреничкој регији, Сарајеву и осталим мјестима. „Злочинци попут Насера Орића и осталих нису одговарали. Зато, нажалост, не можемо причати ни о правди, ни помирењу“, рекао је Додик. Он је навео да је о свему важно имати историјску верификацију и интерпретацију чињеница, иако се приче о Сребреници у свијету и БиХ покушавају сачувати доношењем закона о забрани негирања гноцида. „Наравно да нећемо допустити да у БиХ буде усвојен овакав закон. Република Српска је поништила извјештај бивше комисије о Сребреници и формирала нову комисију која се бави утврђивањем истине“, подсјетио је Додик. Он је напоменуо да се Српска мора научним скуповима и аргументима борити за истину за коју никада није касно. „Нажалост, у извјештајима о Сребреници из јула 1995. године нигдје се не помињу Срби којих је на том подручју у рату страдало више од 3.000′′, рекао је Додик и подсјетио да је у претходном рату страдало 29.000 Срба. Он је подсјетио да су муслимани већ 1992. године говорили о геноциду, а на основу тога и медијских лажи Срби су сатанизовани. „БиХ је из наметнутих манипулација о Сребреници неуспјели пројекат. Република Српска има јасну политику и сигурно је да не смије изгубити дио снаге и аутономије коју има, јер без државе, српски народ је страдао“, закључио је Додик. На конференцији и стручњаци из Русије, САД, Њемачке, Израела и Италије Међународна научна конференција о теми „Сребреница, стварност и манипулације“ почела је у Бањалуци гдје ће данас и сутра наступити еминентни стручњаци из Русије, САД, Њемачке, Израела, Италије, региона и БиХ с циљем утврђивања истине о ратним догађајима у Сребреници и околини од 1992. до 1995. године. Скупу, који се одржава у просторијама Академије наука и умјетности Републике Српске, присуствују и предсједник Републике Српске Жељка Цвијановић, предсједавајући Предсједништва БиХ Милорад Додик, као и представници Републичког центра за истраживање рата и организација проистеклих из одбрамбено-отаџбинског рада. ТаговиБошњаци злочини Милорад Додик Срби Сребреница


source: CulturaX

text: Карлос Саура: Зауставити се, значи умрети - Спутњик Србија 19:18 14 Мај 2021 20:52 25.02.2017 Преузмите краћи линк https://cdn1.img.rs.sputniknews.com/img/111016/75/1110167571_0:179:3186:1972_1199x675_80_0_0_de3119c244028df899feb4daa95c3c01.jpg https://rs.sputniknews.com/kultura/201702251110167274-Karlos-Saura-1/ "Зауставити се значи умрети. Због тога никада не треба стати", поручује и после 40 филмова чувени Шпанац, гост 45. Феста. Редитељ за кога је својевремено Луис Буњуел казао да је најбољи, Шпанац Карлос Саура, увеличао је својим доласком издање 45. Феста који је свечано отворен синоћ у Центру Сава. Импресиониран сликом велике сале испуњене до последњег места, и публиком која разуме у филм и поштује га, Саура није крио задовољство што је у Београд дошао и по два велика признања — награду "Београдски победник", која му је уручена на свечаном отварању Феста, и Златни печат Кинотеке, који ће му бити додељен данас после подне у здању у Узун Мирковој улици. Између ове две свечаности, аутор филмова "Лов", "Аи Кармела", "Кармен", чувене трилогије "Фламенко", "Танго", и "Фадо", као и последњег "Хота де Саура" који се може видети на Фесту, за Спутњик открива да ни после 40 филмова не намерава да се заустави и раскине савез са камером. — Зауставити се значи умрети. Због тога никада не треба стати. Уживам у послу којим се бавим и мислим да је важно да човек, док год је жив, буде активан. Не признајем пензију, она је за људе који се баве неким тешким, физичким послом, за рударе, али не и за мој посао који ми доноси задовољство. Често ми се дешавало да дуго не идем на одмор, једноставно нисам осећао потребу. Каријеру сте почели са политички ангажованим филмовима, радили сте у Франково доба, али ипак главни ток ваше филмске биографије чине музички филмови. Да ли је случајно дошло до тог заокрета? — У франкизму се практично није говорило о рату. У време шпанског грађанског рата није било дозвољено говорити о рату, уместо тога се говорило о неким неважним стварима. Тада, због цензуре, нисам ни могао да снимим неке филмове које сам хтео, али сам писао и објавио "Оно светло", неку врсту приче — полуромана, где сам испричао све оно што сам желео да снимим. Да ли ћете део искуства из тог времена унети и у филм "Герника" који управо радите, а у којем једну од улога тумачи Антонио Бандерас? — Што се тиче "Гернике", то је потпуно друга прича. Јесте да се догађа у то време шпанског грађанског рата и он се помиње, али је та прича испричана на други начин. Наравно, та паралела стоји, утолико пре што су то Италијани и Немци који су то учинили искористили као пример за оно шта може да се деси у Шпанији. Дакле, они су бомбардовали град Гернику да би показали шта може да се догоди у Шпанији. Кажу да се први пут у историји догодило да један град буде потпуно уништен у борби. Радили сте Лоркину "Крваву свадбу", Пикасо је у знак протеста насликао "Гернику"... Да ли су случајно у фокусу ваше пажње уметници који су пружили отпор репресији, и да ли је, по вашем мишљењу, уметност заправо пружање отпора насиљу? — То зависи од времена, од епохе. У Франково време су сви уметници желели су да мењају политички систем, не само ја. Ми смо се, заправо, борили за слободу. Данас то није случај, постоји слобода израза и више се уметност не бори против тога. Гледали се синоћ филм "На млечном путу" нашег редитеља Емира Кустурице. Какви су ваши утисци, шта мислите о Кустуричином филмском рукопису? — Веома занимљив и веома креативан филм. Учинило ми се да је можда предугачак, да има превише детаља. Постоје у њему изузетни тренуци, и мој коначни утисак је да је то један веома интересантан филм. Емира Кустурицу не познајем лично, али верујем да је исти као и његов филм — препун детаља и експресиван.


Мозаика Primacolore Promix PM231SXA (1,5x1,5) 30x30 — купить мозаику в Москве и России | HomeX.ru Мозаика PM231SXA (1,5x1,5) 30x30 7 714 руб/м2 Цена за лист: 694 руб Мозаика Primacolore Promix PM322SLA (2,3x2,3) 30x30 Primacolore 6 745 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM134SLA (1,5x1,5) 30x30 Primacolore 5 104 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM136SLA (1,5x1,5) 30x30 Primacolore 5 285 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM133SXA (1,5x1,5) 30x30 Primacolore 5 010 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM230SXA (1,5x1,5) 30x30 Primacolore 6 844 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM240SXA (1,5x1,5) 30x30 Primacolore 5 256 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM241SXA (1,5x1,5) 30x30 Primacolore 5 539 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix SN110MLA (15x30) 30x30 Primacolore 6 760 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix SN100SLA (20x20) 32,7x32,7 Primacolore 8 197 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM322SLA (2,3x2,3) 30x30 Primacolore 6 745 руб. за м2 Мозаика Primacolore Promix PM134SLA (1,5x1,5) 30x30 Primacolore 5 104 руб. за м2 Затирка Litokol Litochrom 1-6, алюм.мешок 2 кг Litokol 203 руб. за шт. Затирка Юнис Color (светло-розовая), мешок 2 кг Юнис 146 руб. за шт. Затирка Litokol Litochrom 3-15, мешок 25 кг Litokol 1043 руб. за шт. Затирка Litokol Litochrom 1-6, алюм.мешок 2 кг Litokol 203 руб. за шт. Затирка Юнис Color (светло-розовая), мешок 2 кг Юнис 146 руб. за шт.


text: Рутер Рутер или мрежни усмеривач (енгл. Router) је рачунарски уређај који служи за међусобно повезивање рачунарских мрежа. Он има функцију да за сваки пакет података одреди путању - руту којом треба тај пакет да иде и да тај исти пакет проследи следећем уређају у низу. Иако су најчешће рутери посебни уређаји, они су у суштини рачунари чији су софтвер и хардвер специјализовани за намену да повезују више мрежа. У малим локалним мрежама (LAN) рутер се обично поставља да буде веза између саме мреже и Интернета. Тако на пример АДСЛ рутер служи као веза између кућне мреже и мреже Интернет провајдера до које рутер долази преко АДСЛ везе. Рутер се поставља као подразумевани излаз са мреже (енгл. Default Gateway). Рутер се на мрежним дијаграмима представља кругом са 4 стрелице од којих две улазе, а две излазе из њега. Садржај Начин рада[уреди] Прецизнија дефиниција рутера је рачунарски мрежни уређај који повезује подмреже. Тих две или више подмрежа не морају да одговарају физичким прикључцима на рутеру, јер један прикључак на рутеру може имати више логичких адреса - интерфејса. Рутер на основу табеле рутирања (енгл. routing table) за сваку примљени мрежни пакет одређује на који га интерфејс прослеђује. Подаци на основу којих рутер одређује излазни интерфејс су осим одредишта, такође и долазна адреса и порт на који се иде. Осим статички уписаних рута, рутери такође могу и да динамички одређују излазе на основу информација које добију од других рутера. Рутери такође могу да у пакету који прослеђују промене податак о пошиљаоцу, тако да је стваран пошиљалац невидљив изван своје мреже. Тај се поступак назива пресликавање адресе (енгл. Name Address Translation), или скраћено NAT. Корисник рачунара може проверити преко којих рутера његов мрежни пакет пролази задавањем команде TRACERT одредиште, на пример TRACERT www.wikipedia.org, уколико је то на тим рутерима омогућено. Типови рутера[уреди] Софтверски рутери[уреди] На серверима опремљеним серверским оперативним системима који имају барем два мрежна прикључка могуће је инсталирати рутерски софтвер. Тада ће тај сервер одређивати куда пакети са тих (под)мрежа иду даље. На пример, на Windows 2000 серверу могуће је покренути Routing and Remote Access рутер. Хардверски рутери[уреди] Сваки од хардверских рутера је у суштини рачунар, јер у себи поседује одређени софтвер. Неки рутери поседују и праве оперативне системе у себи. Рутери код интернет провајдера[уреди] Ови рутери чине основу интернета. Намењени су за контролу саобраћаја између провајдера (еџ рутери енгл. edge routers), али и у оквиру саме мреже провајдера (кор рутери енгл. core routers). Кор рутери се налазе на самим основама Интернета (енгл. Internet back bone). Корпорацијски рутери[уреди] Ови рутери се углавном налазе по већим фирмама. Они углавном имају више функција: - обезбећују повезаност са другим мрежама, односно Интернетом, - раде дистрибуцију саобраћаја ради равномерног оптерећења мреже, - обезбеђују резервни излаз са мреже (тзв. бекап руту) Кућни рутери и рутери за мале канцеларијске мреже[уреди] Ово су рутери са којима се срећемо у мањим мрежама (енгл. Small and Home Office - SOHO). Најчешће је њихова једина функција да повежу кућну/канцеларијску мрежу са Интернетом преко провајдера. Они врло често врше и пресликавање адреса, а понекад је на њима инсталиран и DHCP сервер. Такође, неки мали рутери у себи имају уграђене и додатне мрежне утичнице, тако да врше и улогу мрежног свича. Уколико се конекција ка интернет провајдеру остварује преко АДСЛ везе, онда се такав рутер назива АДСЛ рутер. Уколико рутер омогућава и бежично повезивање на њега, ради се о бежичном рутеру - у жаргону вајрлес рутер (енгл. wireless router). Види још[уреди] Спољашње везе[уреди] |Рутер на Викимедијиној остави.|


text: Већи део привредних активности ове области чини рударство и то највише гранита. Остале привредне активности чине шумарство, обрада камена, пољопривреда и производња разних врста машина. Северни део ове области је био јако погођен због Чернобиљске катастрофе. Неки градови и регије су том приликом уништени и укључени у Чернобиљску затворену зону, док је у неким другим забрањено бављење пољопривредом.


text: Вазал Вазал био је средњовековни племић и феудалац који се налазио у двострано обвезујућем односу са својим надређеним господарем и феудалцем. Тај двострано обвезујући однос називао се вазалско-сениорски однос. Реч вазал потиче од келтске речи gwas која је означавала младог мушког роба и од њене латинске изведенице vassus. Појам и садржај[уреди] Вазалско-сениорски однос био је доживотни однос верности двоје слободних људи, надређеног и подређеног, у којем је свака страна преузимала одређене обавезе. Сениор или надређени господар обавезивао се да ће свом вазалу пружати заштиту што је подразумевало физичку заштиту од напада са стране, заштиту на суду, давање земљишног поседа (феуда), а често и хране, одеће или стана. Вазал је био у обавези да буде подређен и послушан господару, и да за њега врши разне службе као што је на пример војна служба у случају да је господар у рату. Вазал је такође могао да буде у вазалско-сениорском односу према нижем феудалцу, овог пута у својству господара. Све те обавезе биле су утврђене вазалским уговором а однос је настајао вазалском присегом која је укључивала и религиозне садржаје. Врховни господар и сениор на одређеном подручју био је монарх који је био врховни феудалац и који је својим вазалима додељивао највеће земљишне посједе у замену за верност круни. Најмање земљишне поседе имали су најнижи вазали у хијерархији, ситни племићи који су понекад на ситном земљопоседу имали само неколико кметова, а било је и много вазала, такозваних витезова – ратника беземљаша, који су били на дну племићке и вазалске хијерахије. Корени и развој вазалства[уреди] Развој вазалског односа почиње у раном средњем веку а корени му се налазе у германским племенским друштвима која је описао Тацит у свом делу Германија. Основна јединица тог друштва је било племе на чијем челу је био поглавица, а ратници тог племена имали су задатак да буду лојални свом поглавици. Системски се почиње развијати у 7. веку када се слободни људи (будући вазали) почињу груписати око племенског вође (који су били зачетак нових средњовековних монарха) очекујући поделу плена који је настао пљачком и ратовањем, а све како би се могли хранити, одевати и наоружавати за нове пљачкашке акције. Сви ти вазали били су поглавичини заклети телохранитељи чији је статус зависио од статуса поглавице. Развојем новца, трговине и градова, и замирањем средњовековног начина живота, укидањем кметства и феудализма и зависности друштва од земљорадње, вазалство постепено почиње нестајати. Као анакронизам вазалство се у понеким деловима Европе задржало и до 18. века.