text: עשרות
  אנשים
  מגיעים
  מתאילנד
  לישראל
  כשהם
  נרשמים
  כמתנדבים
  ,
  אך
  למעשה
  משמשים
  עובדים
  שכירים
  זולים
  .
  תופעה
  זו
  התבררה
  אתמול
  בוועדת
  העבודה
  והרווחה
  של
  הכנסת
  ,
  שדנה
  בנושא
  העסקת
  עובדים
  זרים
  .
  יו"ר
  הוועדה
  ,
  ח"כ
  אורה
  נמיר
  (
  מערך
  )
  ,
  טענה
  כי
  "
  מביאים
  עובדים
  זרים
  לישראל
  על
  תקן
  של
  מתנדבים
  מתאילנד
  ,
  רק
  כדי
  לא
  לשלם
  להם
  שכר
  מינימום
  .
  מצד
  אחד
  רוצה
  האוצר
  להוריד
  את
  שכר
  המינימום
  ,
  ומצד
  שני
  מתיר
  משרד
  העבודה
  והרווחה
  להעסיק
  עובדים
  זרים
  בפחות
  משכר
  זה
  "
  .
  נמיר
  הודיעה
  כי
  תפנה
  לשרי
  הפנים
  והעבודה
  והרווחה
  ולמזכיר
  תנועת
  המושבים
  ,
  בתביעה
  לבטל
  את
  הזמנתם
  של
  500
  עובדים
  זרים
  מתאילנד
  כמתנדבים
  כביכול
  .
  היא
  הודיעה
  כי
  הוועדה
  תגבש
  הצעת
  חוק
  בנושא
  העובדים
  הזרים
  ,
  שתכלול
  איסור
  על
  מתן
  שכר
  לעובדים
  מתחת
  לשכר
  המינימום
  ומתן
  התנאים
  הסוציאליים
  המקובלים
  במקום
  העבודה
  .
  כמו
  כן
  ,
  תציב
  הצעת
  החוק
  עונשי
  מאסר
  והטלת
  קנסות
  כבדים
  למי
  שיעסיק
  עובדים
  זרים
  בלא
  רשיון
  .
  מרגלית
  אילת
  ,
  הממונה
  על
  מתן
  היתרי
  עבודה
  לזרים
  בשירות
  התעסוקה
  ,
  מסרה
  כי
  תנועת
  המושבים
  הפעילה
  לחץ
  שיותר
  לה
  להביא
  עובדים
  זרים
  מתאילנד
  .
  היא
  אמרה
  כי
  שירות
  התעסוקה
  הציע
  להביא
  עובדים
  מדרום
  לבנון
  ,
  אך
  תנועת
  המושבים
  סירבה
  .
  ישראל
  ארד
  ,
  סמנכ"ל
  הביטוח
  הלאומי
  ,
  אמר
  כי
  ממלא
  מקום
  שר
  העבודה
  והרווחה
  ,
  דוד
  מגן
  ,
  הקים
  ועדה
  בין
  -
  משרדית
  ,
  שהמליצה
  להגדיל
  באופן
  משמעותי
  את
  הקנסות
  למעסיקים
  .
  ח"כ
  אלי
  דיין
  (
  מערך
  )
  הגיש
  הצעת
  חוק
  שלפיה
  יוטל
  היטל
  על
  מעסיקי
  עובדים
  זרים
  ,
  כדי
  למנוע
  העדפתם
  על
  עובדים
  ישראליים
  .
  חברות
  המעסיקות
  עובדים
  זרים
  זוכות
  במכרזים
  ,
  היות
  והן
  מציעות
  שירותים
  זולים
  יותר
  .
  ח"כ
  רן
  כהן
  (
  רץ
  )
  אמר
  כי
  על
  הוועדה
  לפנות
  לממשלה
  בדרישה
  לחסל
  את
  העסקת
  העובדים
  הזרים
  לאלתר
  ,
  על
  רקע
  היצע
  העולים
  המוכנים
  לעבוד
  בכל
  עבודה
  בשכר
  המינימום
  .
  לדבריו
  ,
  יש
  לפנות
  למשרד
  העבודה
  והרווחה
  בדרישה
  לבטל
  בתוך
  חודש
  את
  עבודת
  העובדים
  הזרים
  המועסקים
  כיום
  תחת
  הכותרת
  "
  מתנדבים
  "
  .
  ח"כ
  יאיר
  צבן
  (
  מפם
  )
  אמר
  כי
  פרשת
  המתנדבים
  התאילנדיים
  היא
  "
  כתם
  חרפה
  על
  פרצופנו
  הלאומי
  .
  המוח
  מתפלץ
  לא
  רק
  מהתופעה
  המבישה
  אלא
  גם
  מדרכי
  ההערמה
  .
  הראש
  היהודי
  ממציא
  לנו
  פטנטים
  בדמות
  מתנדבים
  ,
  המשולמים
  שכר
  מחפיר
  "
  .
  הוא
  קרא
  להפסקת
  התופעה
  ולמתן
  תשלומים
  רטרואקטיוויים
  לתאילנדים
  ,
  שישלימו
  את
  שכר
  המינימום
  .
  דוברת
  שירות
  התעסוקה
  מסרה
  אתמול
  בתגובה
  ,
  כי
  השירות
  פועל
  לצמצום
  מספרם
  של
  העובדים
  הזרים
  ולהכנסת
  עולים
  חדשים
  במקומם
  .
  "
  לאחר
  פעילות
  נמרצת
  בשבועות
  האחרונים
  ,
  צומצם
  מספר
  העובדים
  הזרים
  בענף
  האחיות
  ב50
  %
  .
  עד
  סוף
  השנה
  לא
  תועסק
  בארץ
  אף
  אחות
  כעובדת
  זרה
  "
  .
  הדוברת
  אמרה
  כי
  השירות
  קורא
  לחקלאים
  לדאוג
  לעובדים
  ישראליים
  ,
  במקום
  לתאילנדים
  .
  "
  השירות
  לא
  שינה
  את
  המדיניות
  בנושא
  העסקת
  תאילנדים
  בחקלאות
  ,
  אלא
  להיפך
  ,
  הוא
  הבהיר
  לתנועת
  המושבים
  שכל
  עובד
  ישראלי
  שיסכים
  לעבוד
  בענף
  החקלאות
  ,
  ישובץ
  לעבודה
  לאלתר
  "
  .
  מאמרו
  של
  תום
  שגב
  ,
  "
  הקרב
  על
  סן
  סימון
  היה
  או
  לא
  היה
  "
  (
  "
  הארץ
  "
  105
  )
  ,
  הגיע
  לידי
  רק
  בימים
  אלה
  .
  למרות
  שחלפו
  מאז
  24
  שנה
  ,
  ולמרות
  שאירועי
  ימים
  אלה
  אולי
  מאפילים
  על
  כל
  דבר
  אחר
  ,
  אני
  מרגיש
  חובה
  בשמם
  של
  החללים
  ,
  הפצועים
  ולוחמי
  הקרב
  הזה
  ,
  כאחד
  שהיה
  שם
  ,
  להתייחס
  למאמר
  .
  קטעי
  המאמר
  העוסקים
  בקרב
  עצמו
  ,
  ושרק
  אליהם
  אתייחס
  ,
  מאופיינים
  בחוסר
  היגיון
  ובסילוף
  עובדות
  ,
  ומעידים
  על
  הכותב
  כי
  הוא
  משולל
  הבנה
  טקטית
  מינימלית
  וניסיון
  קרבי
  משמעותי
  .
  וכעת
  לעובדות
  המצוטטות
  :
  כותרת
  המאמר
  ,
  "
  הקרב
  על
  סן
  סימון
  :
  היה
  לא
  היה
  "
  ,
  מרמזת
  כי
  ייתכן
  שבמנזר
  כלל
  לא
  התנהל
  קרב
  .
  לכל
  אלה
  המתרשמים
  ומסתפקים
  בקריאת
  הכותרת
  בלבד
  ,
  אני
  יכול
  להבטיח
  שאכן
  התנהל
  שם
  קרב
  ,
  והוא
  היה
  אחד
  הקשים
  והמפוארים
  בכל
  קרבות
  ישראל
  .
  ועל
  כך
  תעיד
  ההיסטוריה
  ,
  ויעידו
  עשרות
  הלוחמים
  שנשארו
  בחיים
  והצליחו
  לבצע
  את
  משימתם
  על
  אף
  האבדות
  הכבדות
  .
  במלחמת
  העצמאות
  ,
  בקרב
  על
  ירושלים
  ,
  נשארה
  שכונת
  קטמון
  תקועה
  בלב
  ירושלים
  המערבית
  ושימשה
  כמרכז
  כוח
  ערבי
  רב
  ומאורגן
  .
  השטח
  החיוני
  של
  קטמון
  לשליטה
  באזור
  מסוים
  או
  לניצחון
  בקרב
  היה
  מנזר
  סן
  סימון
  ,
  ולכן
  היה
  עלינו
  להשתלט
  עליו
  .
  כתוב
  :
  "
  בחוכמה
  עשה
  לך
  מלחמה
  "
  .
  אכן
  ,
  כך
  עשתה
  חטיבת
  "
  הראל
  "
  .
  היא
  כבשה
  תחילה
  את
  המנזר
  ואת
  התנגדות
  האויב
  שברה
  לאחר
  מכן
  ,
  בקרב
  מגננה
  שהתנהל
  בתוך
  המנזר
  (
  קרב
  מגננה
  מיועד
  לשבירת
  כוחות
  חזקים
  ממך
  )
  .
  האויב
  אמנם
  נשבר
  ;
  קרב
  המגננה
  הפך
  לניצחון
  מוחץ
  ;
  קטמון
  נפלה
  וירושלים
  המערבית
  אוחדה
  .
  המאמר
  ,
  המצטט
  ממחקרו
  של
  אורי
  מילשטיין
  :
  "
  מלכתחילה
  לא
  היה
  צריך
  לכבוש
  את
  המנזר
  ...
  "
  ,
  מצביע
  על
  חוסר
  הבנה
  אסטרטגית
  וטקטית
  בסוגיה
  זו
  .
  מורשת
  הקרב
  שצה"ל
  אימץ
  כתוצאה
  מהקרב
  על
  מנזר
  סן
  סימון
  איננה
  מיתוס
  .
  היא
  מבוססת
  על
  אותו
  קרב
  המגננה
  שבו
  אירעו
  מעשי
  גבורה
  עילאיים
  ,
  ועל
  קבלת
  החלטות
  קשות
  בתנאי
  קרב
  .
  חוסר
  ניסיון
  ועלילה
  זדונית
  באים
  לביטוי
  בקטע
  המאמר
  הדן
  בנושא
  "
  רצח
  הנזירות
  "
  .
  כל
  ישראלי
  המנוסה
  בקרב
  לילה
  בשטח
  בנוי
  (
  כמנזר
  סן
  סימון
  )
  יודע
  ,
  כי
  תוך
  כדי
  פריצה
  בחשכה
  קודם
  כל
  יורים
  בכל
  דבר
  שנע
  ממולך
  .
  ואכן
  ,
  כך
  קרה
  בפריצה
  למנזר
  החשוך
  לחלוטין
  .
  לא
  נהרגו
  "
  נזירות
  "
  ,
  אלא
  נשים
  ערביות
  ,
  כנראה
  משרתות
  במנזר
  .
  חבל
  .
  איש
  לא
  התכוון
  לכך
  .
  ציטוט
  מהמאמר
  :
  "
  בעת
  שנורתה
  ,
  (
  הנזירה
  )
  עסקה
  בטיפול
  בפצועים
  "
  .
  איזה
  פצועים
  ?
  הרי
  כותב
  המאמר
  קובע
  ,
  פסקה
  קודם
  לכן
  ,
  כי
  המנזר
  היה
  ריק
  ממגינים
  .
  אני
  הייתי
  שם
  ,
  וכל
  תיאור
  הגווייה
  (
  "
  זה
  היה
  מראה
  איום
  של
  דם
  ובשר
  ואיברי
  מין
  "
  )
  הוא
  שקר
  וכזב
  .
  לא
  היה
  כאן
  רצח
  נזירות
  ,
  אלא
  ניסיון
  לרצח
  טוהר
  הנשק
  של
  הפלמ"ח
  בטוהר
  עט
  הסופרים
  של
  הכותב
  .
  הידיעה
  שפורסמה
  תחת
  הכותרת
  :
  "
  הורים
  בבית
  הספר
  בנווה
  -
  מונוסון
  נגד
  טיול
  לירושלים
  ;
  טוענים
  :
  הפגנה
  פוליטית
  "
  ;
  (
  "
  הארץ
  "
  ,
  0192
  )
  ,
  הטרידה
  אותי
  מאוד
  .
  נילי
  מנדלר
  ,
  שמסרה
  את
  הידיעה
  מפי
  הורים
  (
  אין
  יודעים
  אם
  מדובר
  בהורה
  בודד
  ,
  או
  בקבוצת
  הורים
  מסוימת
  )
  ,
  כתבה
  כי
  "
  אחד
  ההורים
  ,
  שהחזיר
  למנהלת
  את
  הספח
  החוזר
  שבו
  הביע
  התנגדות
  להשתתפות
  ילדו
  בטיול
  ,
  טען
  כי
  "
  זהו
  חינוך
  פוליטי
  כאשר
  ילדינו
  משמשים
  אמצעי
  חי
  להפגנות
  "
  .
  לשם
  איזון
  הנושא
  ,
  עלי
  לציין
  כי
  אני
  נמנה
  על
  ההורים
  שהביעו
  את
  הסכמתם
  לקיום
  הטיול
  .
  לא
  רק
  שאין
  זה
  עניין
  פוליטי
  אלא
  זה
  נושא
  חינוכי
  -
  לאומי
  ממדרגה
  ראשונה
  .
  אני
  גם
  מוכן
  להסתכן
  ולשער
  כי
  ההורה
  ,
  או
  קבוצת
  ההורים
  שהתנגדה
  לטיול
  ,
  מסתתרים
  תחת
  המעטה
  של
  טיעון
  פוליטי
  נבוב
  ולמעשה
  הם
  פוחדים
  לשלוח
  את
  ילדיהם
  שמא
  איזה
  ערבי
  ינעץ
  בהם
  סכין
  בגב
  .
  אני
  מוכן
  ,
  ורוצה
  ,
  לשלוח
  את
  הילד
  שלי
  לירושלים
  עם
  זר
  פרחים
  ועם
  קופסת
  ממתקים
  ,
  כדי
  להביע
  הוקרה
  ועידוד
  לנכד
  של
  אבא
  קובנר
  ,
  שחטף
  סכין
  בראש
  מידי
  אותו
  מרצח
  שפל
  שדקר
  למוות
  שלושה
  יהודים
  בשכונת
  בקעה
  .
  אני
  רוצה
  שהילד
  שלי
  יסתכל
  בעיניים
  של
  הילד
  הפגוע
  ויגיד
  לו
  :
  "
  אתה
  לא
  לבדך
  בירושלים
  ,
  כי
  גם
  אנחנו
  הגרים
  בנווה
  -
  מונסון
  ,
  אתך
  בלב
  איתן
  ביחד
  "
  .
  אני
  מוכן
  להעיד
  כי
  גם
  אבי
  ז"ל
  ,
  שלקח
  אותי
  באוטובוס
  לירושלים
  בשנת
  תרצ"ח
  כאשר
  הערבים
  ירו
  על
  כביש
  באב
  אל
  -
  ואד
  ,
  אמר
  לי
  :
  "
  אלי
  !
  אם
  תשמע
  יריות
  תתכופף
  ,
  אבל
  אל
  תפחד
  "
  .
  ולכן
  אני
  אומר
  לכל
  ילדי
  ישראל
  :
  אל
  תפחדו
  !
  סעו
  לירושלים
  ,
  אפילו
  אם
  יורים
  או
  אם
  מתעופפים
  שם
  סכינים
  .
  הפטיש
  הכבד
  שהנחית
  הפועל
  הערבי
  על
  ראשיהם
  של
  מעסיקו
  וחברו
  ,
  הסכין
  שידו
  של
  איש
  המרכול
  תקעה
  באחד
  הספקים
  ,
  ורצח
  המסעדן
  בעין
  כרם
  זה
  לא
  מכבר
  על
  -
  ידי
  אחד
  מעובדיו
  ,
  אף
  הוא
  ערבי
  ,
  מעלה
  מנבכי
  הזיכרון
  את
  הפתגם
  :
  "
  המגדל
  נחש
  שפיפון
  בביתו
  ,
  אל
  יופתע
  אם
  ימצא
  עצמו
  מוכש
  "
  .
  אני
  כותב
  זאת
  בצער
  וברגשי
  אשם
  ;
  פעם
  חשבתי
  אחרת
  (
  על
  הערבים
  ,
  לא
  על
  הנחשים
  )
  .
  מסתבר
  שהייתי
  תמים
  .
  מאמר
  המערכת
  שהתפרסם
  תחת
  הכותרת
  "
  יחדל
  נא
  מילוא
  להתלבט
  "
  (
  "
  הארץ
  "
  ,
  111
  )
  ,
  תובע
  למצות
  את
  הדין
  עם
  המפכ"ל
  וקציני
  המשטרה
  הבכירים
  בגלל
  מחדליהם
  באירועי
  הר
  הבית
  .
  זהו
  כישלונו
  היחיד
  עד
  כה
  של
  המפכ"ל
  ,
  שנגרם
  רק
  בגלל
  העובדה
  שהוא
  סמך
  יותר
  מדי
  על
  קציניו
  הבכירים
  .
  אם
  כל
  נושא
  משרה
  יפוטר
  מיד
  עם
  השגיאה
  הראשונה
  ,
  תסבול
  המדינה
  מסבב
  בלתי
  פוסק
  של
  בעלי
  תפקידים
  בכירים
  ,
  חסרי
  ניסיון
  וחסרי
  ביטחון
  .
  מתקבל
  הרושם
  שהיחידים
  במדינה
  הזו
  שאינם
  צריכים
  לחשוש
  מתוצאות
  מעשיהם
  הם
  הפוליטיקאים
  .
  אלה
  לא
  נופלים
  כתוצאה
  משגיאות
  או
  ממחדלים
  ,
  או
  אפילו
  מהתנהגות
  פסולה
  ,
  אלא
  רק
  בשל
  משחקי
  כוח
  פוליטיים
  .
  המלצה
  לפיטורי
  שר
  או
  נושא
  משרה
  פוליטית
  ,
  מצד
  בית
  המשפט
  העליון
  או
  מצד
  ועדת
  חקירה
  נופלת
  תמיד
  על
  אוזניים
  ערלות
  ;
  אבל
  כשאפשר
  להטיל
  את
  האשמה
  על
  קצין
  צבא
  או
  משטרה
  ,
  מוטל
  גורלם
  של
  אלה
  על
  כף
  המאזניים
  .
  אני
  תמה
  על
  "
  הארץ
  "
  שהזדרז
  לשחק
  לידיהם
  של
  הפוליטיקאים
  ,
  המעוניינים
  להיפטר
  מהמפכ"ל
  הנוכחי
  .
  בעיתונים
  רבים
  פורסם
  מכתבה
  של
  מלי
  פיליפסבורן
  ,
  יו"ר
  ארגון
  נפגעי
  המשכנתאות
  וחסרי
  הדיור
  ,
  תחת
  הכותרת
  "
  אל
  תיגעו
  במשכנתא
  "
  .
  ברצוני
  להדגיש
  משפט
  אחד
  בדבריה
  :
  "
  אנו
  ,
  נפגעי
  המשכנתאות
  ,
  נקלענו
  למצבנו
  הקשה
  לא
  בגלל
  ריבית
  נמוכה
  ,
  אלא
  בגלל
  האינפלציה
  וההצמדה
  "
  .
  מלים
  כדורבנות
  ,
  התואמות
  במדויק
  את
  מה
  שהחתום
  מטה
  טען
  במשך
  שנים
  רבות
  .
  זו
  לא
  הריבית
  שסיבכה
  את
  מקבלי
  המשכנתאות
  או
  לקוחות
  הבנקים
  האחרים
  .
  יתר
  -
  על
  -
  כן
  ,
  הריבית
  בישראל
  במיוחד
  על
  משכנתאות
  היא
  מהנמוכות
  ביותר
  בעולם
  ,
  אם
  לא
  הנמוכה
  שבהן
  .
  ובאשר
  להצמדה
  ולאינפלציה
  הכתובת
  אינה
  הבנקים
  .
  ב16
  באוקטובר
  הגיע
  אל
  העיר
  דה
  מוין
  ,
  במערב
  התיכון
  של
  ארצות
  הברית
  ,
  הנשיא
  גורג
  בוש
  .
  כאן
  הוא
  גם
  נתקל
  בהפגנה
  הראשונה
  נגד
  מלחמה
  במפרץ
  הפרסי
  .
  "
  לא
  נשפוך
  דם
  למען
  נפט
  "
  ,
  קראו
  לעברו
  כמה
  צעירים
  באסיפת
  בחירות
  לטובת
  מועמד
  רפובליקאי
  .
  "
  לא
  נפט
  "
  ,
  כעס
  הנשיא
  ,
  "
  מדובר
  פה
  בתוקפנות
  גלויה
  "
  .
  איובה
  היא
  מקום
  לא
  -
  שגרתי
  .
  אומרים
  עליה
  ,
  שיש
  בה
  יותר
  ארגונים
  פציפיסטיים
  לקילומטר
  מרובע
  מאשר
  בכל
  מדינה
  אחרת
  של
  ארה"ב
  .
  פציפיזם
  אינו
  מוגבל
  באיובה
  לסטודנטים
  רדיקליים
  ,
  אפשר
  למצוא
  אותו
  גם
  בין
  חקלאים
  ופועלי
  חרושת
  .
  איובה
  היא
  מאסמי
  הדגנים
  של
  ארה"ב
  ,
  ולפרנסתה
  היא
  מייצאת
  אותם
  למדינות
  כברית
  המועצות
  .
  ב1980
  נקלעה
  איובה
  ,
  יחד
  עם
  מדינות
  חקלאיות
  אחרות
  במערב
  התיכון
  ,
  לסחרור
  קשה
  :
  הנשיא
  גימי
  קרטר
  החליט
  להטיל
  חרם
  דגנים
  על
  הסובייטים
  ,
  בגלל
  פלישתם
  לאפגניסטן
  .
  איובה
  שילמה
  את
  המחיר
  עד
  אמצע
  שנות
  ה80
  .
  כלכלתה
  היתה
  שקועה
  במיתון
  קשה
  ,
  בשעה
  שרוב
  המדינות
  האחרות
  בארה"ב
  נהנו
  משגשוג
  חסר
  תקדים
  .
  לא
  רק
  מניעים
  אלטרואיסטיים
  מעוררים
  איפוא
  באיובה
  התנגדות
  למלחמות
  ,
  אלא
  גם
  מניעים
  תועלתניים
  .
  כאן
  אין
  אוהבים
  ביותר
  את
  הרעיון
  של
  מלחמה
  במפרץ
  הפרסי
  .
  יום
  אחד
  בשבוע
  שעבר
  מרח
  העיתון
  המקומי
  "
  דה
  מוין
  רגיסטר
  "
  כותרת
  ענקית
  לרוחב
  מלוא
  העמוד
  הראשון
  של
  מוספו
  היומי
  .
  "
  ,
  אמרה
  הכותרת
  באנגלית
  ,
  "
  שלום
  עכשיו
  "
  .
  לצד
  האותיות
  האדומות
  הציב
  העיתון
  את
  סמל
  תנועת
  ההתנגדות
  למלחמת
  וייטנאם
  .
  ביום
  אחר
  פירסם
  העיתון
  בעמוד
  מאמרי
  המערכת
  שלו
  קריקטורה
  מקפיאת
  דם
  .
  נראה
  בה
  מלאך
  המוות
  חבוש
  כאפייה
  ,
  ומפיו
  בוקעות
  המלים
  :
  "
  קרא
  את
  שפתיי
  ,
  גורג
  לא
  תהיה
  עוד
  וייטנאם
  "
  .
  "
  גורג
  "
  הוא
  כמובן
  גורג
  בוש
  .
  "
  קרא
  את
  שפתיי
  ...
  "
  היא
  פאראפראזה
  על
  סיסמת
  הבחירות
  הכוזבת
  של
  הנשיא
  מ1988
  ,
  "
  קראו
  את
  שפתיי
  לא
  יהיו
  מסים
  חדשים
  "
  .
  במהלך
  נשף
  התרמה
  לטום
  הארקין
  ,
  הסנאטור
  הדמוקרטי
  שהעמיד
  את
  עצמו
  השבוע
  לבחירה
  חוזרת
  ,
  הסביר
  לי
  באריכות
  אחד
  הנוכחים
  כיצד
  יכולה
  ארה"ב
  ליישב
  את
  סכסוך
  המפרץ
  הפרסי
  ,
  "
  אם
  רק
  תביא
  את
  העניין
  לפני
  בית
  המשפט
  הבין
  -
  לאומי
  "
  בהאג
  .
  התבוננתי
  בבן
  שיחי
  בהפתעה
  ניכרת
  .
  טיעונים
  כאלה
  ,
  שפעם
  היו
  מקובלים
  בין
  ליברלים
  בארה"ב
  ,
  לא
  שמעתי
  כבר
  הרבה
  זמן
  .
  במעמקי
  המערב
  התיכון
  של
  ארה"ב
  קל
  להאמין
  שהעולם
  נברא
  בצלם
  אמריקה
  ,
  שהוא
  מלא
  אנשים
  הגיוניים
  ופרגמטיים
  ,
  ושהאותוריטה
  המוסרית
  של
  מוסד
  שאיש
  ,
  כולל
  ארה"ב
  ,
  מעולם
  לא
  לקח
  ברצינות
  תעשה
  רושם
  מיידי
  על
  סדאם
  חוסיין
  .
  המשבר
  במפרץ
  הפרסי
  לא
  היה
  נושא
  בחירות
  מרכזי
  באיובה
  .
  טום
  הארקין
  הליברלי
  ,
  ויריבו
  הרפובליקאי
  השמרן
  טום
  טקי
  ,
  אמנם
  לא
  יכלו
  להסכים
  על
  שום
  עניין
  ,
  אבל
  נטו
  להסכים
  על
  המפרץ
  הפרסי
  .
  שניהם
  תומכים
  בנשיא
  ,
  ושניהם
  מאמינים
  בצורך
  בזהירות
  .
  בימי
  המלחמה
  הקרה
  היה
  טוקי
  אנטי
  -
  קומוניסט
  נלהב
  ,
  והארקין
  היה
  יונה
  נלהבת
  .
  טוקי
  תמך
  בכל
  סעיף
  הוצאות
  צבאיות
  אפשרי
  ,
  וחייב
  את
  המאבק
  להפלת
  ממשלת
  ניקרגואה
  ;
  הארקין
  רצה
  קיצוצים
  ניכרים
  בתקציב
  הביטחון
  ,
  ועמד
  בראש
  המאבק
  בסנאט
  נגד
  הסיוע
  לקונטראס
  .
  במפרץ
  הפרסי
  שניהם
  נצים
  יוניים
  ,
  או
  יונים
  נציות
  ,
  במידה
  כמעט
  שווה
  .
  בהעדר
  קומוניזם
  יש
  פרגמטיזם
  ואל
  פני
  השטח
  חוזרת
  גם
  מידה
  הגונה
  של
  בדלנות
  אינסטינקטיווית
  ,
  אפיון
  היסטורי
  של
  מדינות
  המערב
  התיכון
  האמריקאי
  .
  במהלך
  מערכת
  הבחירות
  הקרין
  מטהו
  של
  טוקי
  תשדיר
  טלוויזיה
  ,
  שאחד
  מסעיפיו
  היה
  התנגדות
  לסיוע
  חוץ
  .
  בעיני
  השדולה
  הפרו
  -
  ישראלית
  בוואשינגטון
  ,
  התנגדות
  לסיוע
  חוץ
  מעמידה
  את
  המתנגד
  מחוץ
  למחנה
  גם
  אם
  אינה
  מוסבת
  ספציפית
  על
  ישראל
  .
  פעילים
  פרו
  -
  ישראליים
  עודדו
  מאז
  ומעולם
  יהודים
  לתרום
  כספים
  למועמדים
  ,
  הנאבקים
  נגד
  מתנגדי
  סיוע
  החוץ
  .
  ממילא
  ,
  טום
  הארקין
  ,
  תומך
  עקיב
  בסיוע
  החוץ
  ,
  היה
  אחד
  המקבלים
  הגדולים
  ביותר
  של
  תרומות
  יהודיות
  בשש
  השנים
  האחרונות
  .
  לפי
  מקור
  יהודי
  באיובה
  ,
  הארקין
  קיבל
  002
  אלף
  דולר
  מוועדי
  פעולה
  פוליטיים
  פרו
  -
  ישראליים
  בכל
  רחבי
  ארה"ב
  .
  טוקי
  קיבל
  רק
  52
  אלף
  .
  ב48
  תיאר
  מנכ"ל
  אייפא"ק
  טום
  דאיין
  את
  הארקין
  כאחד
  מששה
  או
  שבעה
  סנאטורים
  ,
  שנבחרו
  בזכות
  "
  כסף
  יהודי
  "
  .
  זו
  היתה
  התרברבות
  לא
  -
  דיסקרטית
  ,
  ואין
  ספק
  שיימנע
  ממנה
  השנה
  .
  אף
  -
  על
  -
  פי
  -
  כן
  ,
  שתדלנים
  פרו
  -
  ישראליים
  בוואשינגטון
  חככו
  השבוע
  את
  ידיהם
  בשביעות
  רצון
  למשמע
  הידיעה
  ,
  שהארקין
  גבר
  על
  טוקי
  בהפרש
  משכנע
  של
  10
  %
  .
  הוא
  הסנאטור
  הדמוקרטי
  הראשון
  בתולדות
  איובה
  הנבחר
  לתקופת
  כהונה
  שנייה
  .
  הוא
  גם
  יודע
  ,
  שבלי
  תרומות
  מחוץ
  לגבולות
  מדינתו
  הקטנה
  ,
  יתקשה
  לאסוף
  די
  כסף
  לניהול
  מערכת
  הבחירות
  הטלוויזיונית
  היקרה
  ,
  שבלעדיה
  אין
  פוליטיקאים
  אמריקאיים
  מסוגלים
  לנצח
  .
  חזקה
  על
  הארקין
  ,
  שיצביע
  גם
  בעתיד
  בעד
  חוק
  סיוע
  החוץ
  .
  מזכירות
  איגוד
  הפועלים
  החקלאיים
  הציעה
  אתמול
  שהממשלה
  תשלם
  מענק
  חודשי
  של
  500
  ש"ח
  ,
  נוסף
  לשכר
  הרגיל
  ,
  לכל
  ישראלי
  שיעבוד
  בקטיף
  ההדרים
  במשך
  שלושה
  חודשים
  לפחות
  .
  מזכיר
  איגוד
  הפועלים
  החקלאיים
  ,
  חיים
  אביבי
  ,
  מסר
  שההצעה
  הועלתה
  לנוכח
  המחסור
  בעובדי
  קטיף
  המורגש
  כבר
  כעת
  ויוחרף
  בחודש
  הבא
  ,
  כשהקטיף
  יהיה
  בעיצומו
  ,
  בעיקר
  עקב
  היעדרות
  עובדים
  מהשטחים
  .
  המעסיקים
  אינם
  מצפים
  שיצליחו
  למשוך
  מספר
  ניכר
  של
  עובדים
  ישראליים
  לקטיף
  ,
  בגלל
  השכר
  הנמוך
  המשולם
  לעבודה
  זו
  מעט
  מעל
  שכר
  המינימום
  במשק
  .
  בשבוע
  הבא
  ידון
  מנכ"ל
  התאחדות
  האיכרים
  ,
  שלמה
  רייזמן
  ,
  עם
  מנכ"ל
  שירות
  התעסוקה
  ,
  דוד
  מנע
  ,
  בדרישת
  ההתאחדות
  לשכנע
  עולים
  חדשים
  הלומדים
  באולפנים
  לעבוד
  בקטיף
  .
  רייזמן
  מציע
  שהממשלה
  תסבסד
  מחצית
  מעלות
  העסקתם
  של
  העולים
  בקטיף
  .
  מזכירות
  איגוד
  הפועלים
  החקלאיים
  אישרה
  אתמול
  נקיטת
  עיצומים
  אם
  עד
  סוף
  השבוע
  הבא
  לא
  יושג
  הסכם
  שכר
  לשנתיים
  הבאות
  ,
  במסגרתו
  יועלה
  שכר
  העובדים
  ב20
  %
  .
  הסכם
  השכר
  פג
  באפריל
  .
  יו"ר
  רשות
  שדות
  התעופה
  ,
  אריה
  גרוסבורד
  ,
  נהרג
  ביום
  שני
  בתאונת
  דרכים
  בארצות
  -
  הברית
  .
  גרוסבורד
  נהג
  לבדו
  במכונית
  ,
  בדרכו
  מהעיר
  מיניאפוליס
  באינדיאנה
  לנמל
  התעופה
  שלה
  .
  משאית
  פגעה
  במכוניתו
  ,
  והוא
  נהרג
  במקום
  .
  אריה
  גרוסבורד
  אמור
  היה
  לטוס
  ממיניאפוליס
  לשיקאגו
  ,
  וממנה
  לניו
  -
  יורק
  .
  שם
  היה
  אמור
  להיפגש
  עם
  אשתו
  ,
  שעשתה
  בבוסטון
  .
  בני
  הזוג
  גרוסבורד
  תוכננו
  לשוב
  היום
  אחרי
  -
  הצהריים
  לישראל
  .
  דבר
  מותו
  של
  גרוסבורד
  נודע
  רק
  אתמול
  בצהריים
  לרשות
  שדות
  התעופה
  .
  הגורמים
  ,
  שטיפלו
  בדבר
  בארץ
  ,
  לא
  קישרו
  את
  שמו
  עם
  תפקידו
  .
  משטרת
  מיניאפוליס
  מצאה
  במכוניתו
  את
  מזוודותיו
  עם
  תגי
  הזיהוי
  .
  המשטרה
  דיווחה
  למחלקת
  המדינה
  האמריקאית
  ,
  שהעבירה
  את
  המידע
  לקונסוליה
  הישראלית
  בשיקאגו
  ,
  המטפלת
  באזור
  מיניאפוליס
  .
  הקונסוליה
  בשיקאגו
  הבריקה
  לירושלים
  .
  ממשרד
  החוץ
  בירושלים
  נשלח
  שליח
  להודיע
  על
  דבר
  המוות
  לבני
  המשפחה
  ,
  אולם
  לא
  היה
  איש
  בדירתו
  .
  רק
  אחר
  -
  כך
  נמצא
  כרטיס
  ביקור
  ,
  ובו
  שמו
  ותוארו
  של
  גרוסבורד
  כמנהל
  מפעל
  פרטי
  .
  אנשי
  משרד
  החוץ
  התקשרו
  אתמול
  למפעל
  ,
  ורק
  אז
  התברר
  כי
  מדובר
  ביו"ר
  רשות
  שדות
  התעופה
  .
  גרוסבורד
  ,
  בן
  95
  במותו
  ,
  השאיר
  אחריו
  אם
  ,
  אחות
  ,
  רעיה
  ,
  בן
  ושתי
  בנות
  .
  עדיין
  לא
  נקבע
  מועד
  להלווייתו
  .
  מרכז
  המידע
  לזכויות
  האדם
  בשטחים
  ,
  "
  בצלם
  "
  ,
  מפרסם
  מפעם
  לפעם
  דפי
  מידע
  ובהם
  פרטים
  על
  הנעשה
  בשטחים
  בתחומים
  שונים
  .
  הסגנון
  ענייני
  מאוד
  ,
  בדרך
  כלל
  יש
  בו
  נגיעה
  לענייני
  חוק
  .
  "
  בצלם
  "
  נוהג
  להפיץ
  את
  דפי
  המידע
  שלו
  בין
  בעלי
  עניין
  שונים
  ,
  חלקם
  בעלי
  משרות
  במערכת
  המשפט
  .
  בימים
  אלה
  התקבל
  במשרדי
  הארגון
  מכתב
  ממשרד
  המשפטים
  ,
  על
  נייר
  רשמי
  ,
  וזה
  לשונו
  :
  "
  הנדון
  החוברת
  שלכם
  .
  רצ"ב
  מוחזר
  אליכם
  החומר
  שנשלח
  אלי
  .
  כמותו
  אתם
  שולחים
  אלי
  מדי
  פעם
  והוא
  נזרק
  ישר
  לפח
  .
  אבקשכם
  לשלוח
  אלי
  חומר
  זה
  .
  מען
  עבודתי
  מיועד
  לקבלת
  חומר
  עבודה
  בלבד
  "
  .
  על
  החתום
  נגה
  ענתבי
  ,
  הממונה
  על
  נוסח
  החוק
  ורשומות
  .
  ולמי
  שיספר
  פעם
  את
  סיפורה
  של
  שגרת
  החיים
  בימים
  המטורפים
  האלה
  ,
  הנה
  הערת
  שוליים
  .
  על
  חשבונות
  המים
  שעיריית
  ירושלים
  שלחה
  בימים
  אלה
  לתושבים
  הודפסה
  הנחיה
  בזו
  הלשון
  :
  "
  אם
  יש
  לך
  מיכל
  מים
  על
  גג
  הבית
  ,
  אנא
  דאג
  לנעילת
  הכניסה
  אל
  הגג
  ,
  כדי
  למנוע
  מאנשים
  זרים
  לזהם
  או
  להרעיל
  את
  מי
  השתייה
  "
  .
  הסתיו
  אתנו
  .
  העלים
  מזהיבים
  .
  קצה
  של
  שנה
  נוספת
  נראה
  במעורפל
  באופק
  ,
  ועדיין
  לא
  זכית
  במענק
  "
  גאונות
  "
  של
  קרן
  מקארתור
  .
  גם
  אני
  לא
  .
  פרסום
  רשימת
  הזוכים
  השנה
  ,
  כמו
  תמיד
  ,
  די
  בו
  כדי
  לגרום
  לסופרים
  ,
  לאמנים
  ,
  לאקדמאים
  ולפעילים
  במסגרות
  שונות
  ברחבי
  ארצות
  הברית
  כולה
  לצפות
  לרשימת
  השנה
  הבאה
  ,
  כשבלבם
  מקננת
  התקווה
  שאולי
  גם
  הם
  ייכללו
  בה
  .
  אחרי
  ככלות
  הכל
  ,
  63
  הזוכים
  אם
  לשפוט
  על
  פי
  הכתוב
  עליהם
  בעיתונות
  אינם
  נראים
  מיוחדים
  כל
  כך
  .
  אבל
  כמובן
  ,
  לאחר
  בדיקה
  קפדנית
  ,
  מתברר
  שזה
  בדיוק
  מה
  שהם
  מיוחדים
  .
  קחו
  למשל
  את
  מריה
  ואראלה
  .
  בתחילה
  היא
  מצטיירת
  כמו
  כל
  מארגנת
  קהילתית
  אחרת
  .
  אבל
  במבט
  מקרוב
  מתברר
  שהיא
  נמנתה
  עם
  מקימי
  גנאדאס
  דל
  ואיה
  ,
  קואופרטיב
  לגידול
  כבשים
  ולאריגה
  בלוס
  אוחוס
  ,
  ניו
  -
  מקסיקו
  .
  האם
  אתם
  יכולים
  להתעלות
  על
  כך
  ?
  וישנם
  גם
  הזוכים
  המיוחדים
  במובן
  היותר
  שנוי
  במחלוקת
  של
  המלה
  .
  למרות
  שמענקי
  קרן
  מקארתור
  נועדו
  לשחרר
  את
  המוכשרים
  מנטל
  ההשתכרות
  למחייתם
  ,
  כמה
  מענקים
  מגיעים
  תמיד
  לאנשים
  שאינם
  בדיוק
  נאבקים
  כדי
  לזכות
  בהכרה
  ובחופש
  יצירה
  (
  הדוגמה
  העיקרית
  של
  השנה
  היא
  סוזן
  זונטג
  )
  .
  אם
  בכל
  זאת
  אתם
  רוצים
  סבסוד
  למחשבותיכם
  ולמעשיכם
  ,
  עליכם
  להשיג
  אותו
  בדרך
  המיושנת
  :
  לפנות
  לקרן
  ,
  ולשכנע
  אנשים
  בעלי
  כסף
  שאתם
  זכאים
  לחלק
  ממנו
  .
  להלן
  כמה
  עצות
  .
  עצה
  מספר
  1
  :
  הצטרפו
  לגופים
  .
  כמעט
  אף
  אחד
  משבעה
  מיליארדי
  הדולרים
  שקרנות
  אמריקאיות
  מחלקות
  מדי
  שנה
  אינו
  מיועד
  ליחידים
  .
  זו
  אחת
  הסיבות
  לכך
  שמענקי
  מקארתור
  מבוקשים
  כל
  כך
  .
  בדרך
  כלל
  מופנה
  הכסף
  לקולגים
  ,
  למכוני
  מחקר
  ,
  (
  כולל
  צוותות
  חשיבה
  )
  ,
  לקבוצות
  לשירות
  קהילתי
  ,
  למוזיאונים
  ,
  לספריות
  ולארגונים
  אחרים
  שלא
  למטרות
  רווח
  .
  משום
  כך
  ,
  ראשית
  כל
  עליך
  לחשוב
  על
  קבלת
  תפקיד
  חשוב
  באחד
  ממאות
  הגופים
  הללו
  .
  אז
  תוכל
  לתור
  אחר
  כסף
  באורח
  עצמאי
  פחות
  או
  יותר
  ,
  אפילו
  לייסד
  במשך
  הזמן
  מכון
  משלך
  במסגרת
  המכון
  נותן
  החסות
  ,
  למרות
  שנותן
  החסות
  שלך
  ירצה
  אחוז
  שמן
  מהמענק
  כדי
  לכסות
  "
  הוצאות
  קבועות
  "
  .
  אם
  אתה
  מעדיף
  לפעול
  בלי
  איש
  ביניים
  ,
  אתה
  יכול
  להקים
  ארגון
  משלך
  שלא
  למטרות
  רווח
  .
  כך
  נהג
  איל
  ההון
  בעל
  המודעות
  החברתית
  טד
  טרנר
  ,
  כאשר
  מימן
  את
  "
  ההתאחדות
  לעולם
  טוב
  יותר
  "
  ,
  המבקשת
  מענקים
  מקרנות
  כדי
  להפיק
  סרטי
  טלוויזיה
  דוקומנטריים
  .
  לפעמים
  ,
  אחרי
  שקיבל
  מימון
  פטור
  ממס
  באמצעות
  ההתאחדות
  שלו
  שלא
  למטרות
  רווח
  מקרין
  טרנר
  את
  הסרטים
  הדוקומנטריים
  ברשת
  הטלוויזיה
  שלו
  הקיימת
  בהחלט
  כדי
  לשאת
  רווחים
  וברשתות
  אחרות
  כמוה
  .
  אבל
  אל
  תטרחו
  לדווח
  לשלטונות
  המקומיים
  .
  הגבול
  בין
  "
  שלא
  למטרות
  רווח
  "
  ובין
  "
  למטרות
  רווח
  "
  מטושטש
  מאוד
  ,
  ובדרך
  כלל
  הכל
  חוקי
  למהדרין
  .
  הדוגמה
  הידועה
  ביותר
  לשמצה
  מהתקופה
  האחרונה
  היא
  השימוש
  בכספי
  קרן
  גאנט
  לרכישת
  אלפי
  עותקים
  של
  האוטוביוגרפיה
  של
  יו"ר
  גאנט
  לשעבר
  ,
  אלאן
  נויהארט
  .
  הדבר
  סייע
  להכניס
  את
  הספר
  לרשימת
  רבי
  -
  המכר
  של
  "
  ניו
  יורק
  טיימס
  "
  ,
  מעמד
  שבדרך
  כלל
  גורר
  בעקבותיו
  מכירת
  עשרות
  אלפי
  עותקים
  נוספים
  .
  עצה
  מספר
  2
  .
  לך
  להיות
  זמר
  אופרה
  או
  ביולוג
  מולקולרי
  .
  בספר
  "
  צדקה
  מתחילה
  מבית
  "
  התלוננה
  תרזה
  אודנדל
  על
  מחזוריות
  הפילנטרופיה
  .
  חלק
  נכבד
  מתרומותיהן
  של
  קרנות
  (
  ושל
  חברות
  ואנשים
  עשירים
  )
  מגיע
  לבסוף
  לנקודת
  ההתחלה
  שלהן
  :
  לדרגים
  העליונים
  של
  החברה
  ,
  למוזיאונים
  ,
  לאולמות
  קונצרטים
  ולתיאטראות
  קהילתיים
  ,
  שסוג
  האנשים
  היכול
  להרשות
  לעצמו
  לתרום
  תרומות
  צדקה
  הוא
  המנהל
  אותם
  ופוקד
  אותם
  .
  51
  %
  מכספי
  הקרנות
  מופנים
  לפעילויות
  תרבותיות
  .
  לדעת
  אנשים
  העשויים
  לחשוב
  על
  קדימויות
  חברתיות
  נאצלות
  יותר
  מאשר
  הקמת
  סביבה
  תומכת
  לאופרה
  ,
  זה
  שיעור
  גבוה
  מאוד
  .
  למרבה
  המזל
  ,
  כשליש
  מהכסף
  מועבר
  לפרויקטים
  שהתועלת
  בהם
  קונקרטית
  יותר
  ,
  כגון
  שירותי
  בריאות
  או
  מחקרים
  בתחומי
  הרפואה
  או
  מדעי
  הטבע
  .
  קצת
  יותר
  משליש
  מושקע
  בשטח
  ההפקר
  הגדול
  שבו
  מתחרים
  על
  תשומת
  הלב
  רעיונות
  ותוכניות
  במדעי
  החברה
  ובתחום
  המדיניות
  הציבורית
  .
  בתוככי
  אזור
  זה
  ,
  שבירתו
  היא
  ואשינגטון
  ,
  העצות
  הבאות
  הן
  הישימות
  ביותר
  .
  עצה
  מספר
  3
  .
  הייה
  מודע
  להשלכות
  המרובות
  של
  עבודתך
  .
  "
  אתה
  מתבונן
  בנושא
  שיהיה
  בעל
  ערך
  לגיטימי
  למחקר
  ,
  ובו
  בזמן
  יכבוש
  את
  דמיונו
  של
  פקיד
  התוכנית
  "
  ,
  אומר
  וורן
  מילר
  ,
  איש
  מדעי
  המדינה
  באוניברסיטת
  אריזונה
  .
  במשך
  עשרות
  שנים
  שימש
  מילר
  מגייס
  מענקים
  מרכזי
  לפרויקט
  חקר
  הבחירות
  הארציות
  ,
  מחקר
  על
  התנהגות
  מצביעים
  שבעקבותיו
  נכתב
  ב1960
  החיבור
  הקלאסי
  "
  המצביע
  האמריקאי
  "
  .
  מאז
  המשיך
  במחקר
  והגדיל
  את
  מאגר
  הנתונים
  שלו
  .
  עצה
  מספר
  4
  .
  תבטיח
  להציל
  את
  העולם
  .
  על
  פי
  כל
  הדיווחים
  חלה
  בעשורים
  האחרונים
  ירידה
  תלולה
  בתמיכה
  בעבודות
  מחקר
  במדעי
  החברה
  שאין
  להן
  יישום
  מעשי
  מידי
  .
  מילר
  זוכר
  שבשנות
  ה50
  וה60
  הוא
  יכול
  היה
  להסתמך
  על
  סיוע
  מקרנות
  פורד
  ורוקפלר
  .
  ניסיונו
  האחרון
  של
  מילר
  להשיג
  כספים
  מקרן
  פורד
  היה
  בתחילת
  שנות
  ה07
  .
  אז
  הוא
  גילה
  עניין
  בגורמים
  המשפיעים
  על
  שיעור
  המצביעים
  ,
  ופקיד
  התוכנית
  גילה
  עניין
  בשיעור
  המצביעים
  הנמוך
  בקרב
  בני
  מיעוטים
  .
  נראה
  היה
  שזה
  זיווג
  טוב
  .
  מילר
  הדגיש
  שיעד
  המחקר
  יהיה
  איתור
  מחסומים
  המונעים
  מבני
  מיעוטים
  להצביע
  ,
  דבר
  שלדעתו
  עשוי
  היה
  להיות
  צעד
  ראשון
  לקראת
  העלאת
  שיעור
  ההצבעה
  .
  אך
  זה
  לא
  היה
  מספיק
  טוב
  לקרן
  .
  קרן
  פורד
  רצתה
  להיות
  בטוחה
  שהמחקר
  יגדיר
  במפורש
  את
  הדרכים
  להעלאת
  שיעור
  המצביעים
  בקרב
  מיעוטים
  .
  מילר
  לא
  יכול
  היה
  להבטיח
  זאת
  במצפון
  נקי
  .
  מאז
  1977
  מומן
  פרויקט
  חקר
  הבחירות
  הארציות
  על
  -
  ידי
  קרן
  המדע
  הארצית
  ,
  התומכת
  הגדולה
  ביותר
  במדעי
  חברה
  בסיסיים
  .
  עצה
  מספר
  5
  .
  הייה
  קטליזטור
  לשינוי
  .
  יש
  אנשים
  המתקשים
  להבטיח
  בפרצוף
  פוקר
  שהם
  יציעו
  פתרון
  לבעיה
  חברתית
  מרכזית
  .
  לאנשים
  אלה
  מומלץ
  ליהפך
  לקטליזטורים
  :
  לקבץ
  יחד
  אנשים
  רבים
  היכולים
  להבטיח
  פתרונות
  או
  שלפחות
  יכולים
  היו
  ,
  אילו
  סגרו
  אותם
  במרכז
  ועידות
  במשך
  ימים
  ,
  להציע
  פתרון
  .
  הקרנות
  אוהבות
  יותר
  ויותר
  סימנים
  מוחשיים
  כאלה
  להשפעה
  שיש
  לכנסים
  ולהתוועדויות
  .
  בעיקר
  הן
  אוהבות
  לאסוף
  אנשים
  שאילולא
  כן
  אפשר
  שלא
  היו
  נפגשים
  לעולם
  :
  אקדמאים
  ופוליטיקאים
  ,
  ביורוקרטים
  ונבחרי
  ציבור
  ,
  פנאטים
  של
  השמאל
  ופנאטים
  של
  הימין
  .
  וזכרו
  :
  אפשר
  שפקיד
  התוכנית
  של
  הקרן
  יצטרף
  גם
  הוא
  למסע
  ;
  הקפידו
  איפוא
  בבחירת
  האתר
  .
  אומרים
  שמרכז
  הוועידות
  והלימודים
  של
  קרן
  רוקפלר
  בבלאגיו
  שבאיטליה
  הוא
  מקום
  טוב
  לחישול
  קונסנזוס
  על
  בעיות
  דחופות
  של
  העולם
  .
  גם
  אם
  לא
  ייווצר
  קונסנסוס
  חדש
  מאלכימיה
  זו
  ,
  קרוב
  לוודאי
  שייצא
  כרך
  של
  ניירות
  .
  בקרב
  אקדמאים
  שאינם
  מוזמנים
  לוועידות
  אלה
  שוררת
  ציניות
  רבה
  באשר
  למטר
  כרכי
  המאמרים
  והניירות
  המונפקים
  בחסות
  קרנות
  .
  אין
  זה
  סביר
  שעל
  שולחנות
  עיתונאים
  ומעצבי
  מדיניות
  רובצים
  כל
  כרכי
  "
  אמריקן
  אקונומיק
  ריוויו
  "
  של
  שלוש
  השנים
  האחרונות
  ,
  אך
  בהחלט
  הגיוני
  שיש
  להם
  כמה
  כרכים
  המספקים
  מידע
  בנושא
  נתון
  במינונים
  קטנים
  וחזקים
  .
  עצה
  מספר
  6
  .
  ערוך
  בדיקה
  מחודשת
  ,
  נוקבת
  וקטלנית
  ,
  לדוגמות
  ליברליות
  עייפות
  .
  זה
  כ20
  שנה
  מתאמצת
  חבורת
  שמרנים
  ,
  ביניהם
  אירווינג
  קריסטול
  ,
  להשיג
  סובסידיה
  פילנטרופית
  להוגים
  רבים
  יותר
  מהימין
  .
  הם
  סבורים
  שיש
  אירוניה
  בכך
  שמענקי
  קרנות
  באים
  בדרך
  כלל
  מטיפוסים
  שמרניים
  ,
  אך
  הקרן
  לובשת
  לעיתים
  קרובות
  חזות
  של
  שמאלה
  מהמרכז
  בהנהגת
  הפילנטרופואידים
  (
  המונח
  שטבע
  דווייט
  מקדונלד
  בקרן
  פורד
  )
  ,
  שבסופו
  של
  דבר
  מנהלים
  אותם
  .
  קריסטול
  וחבריו
  השמרנים
  עשו
  שני
  דברים
  :
  ראשית
  ,
  הם
  עודדו
  חברות
  לתעל
  את
  הפילנטרופיה
  שלהן
  ליוצאים
  מן
  הכלל
  של
  כלל
  זה
  ,
  כמו
  קרן
  גון
  מ
  .
  שנית
  ,
  הם
  עודדו
  את
  היוצאים
  מן
  הכלל
  להפעיל
  השפעה
  מודעת
  יותר
  על
  עיצוב
  מדיניות
  בדרג
  ארצי
  .
  אנשים
  במרכז
  אותה
  תנועה
  מדגישים
  כי
  לא
  היתה
  זו
  מזימה
  של
  הימין
  .
  "
  איש
  לא
  אמר
  הבה
  ניצור
  אווירה
  שבה
  נוכל
  לבחור
  נשיא
  שמרן
  "
  ,
  זוכר
  לזלי
  לנקובסקי
  ,
  אחד
  השותפים
  למזימה
  .
  לנקובסקי
  ,
  שניהל
  את
  קרן
  סמית
  -
  ריצרדסון
  וכיום
  מנהל
  את
  מכון
  הדסון
  ,
  אומר
  כי
  הרעיון
  לא
  היה
  כל
  -
  כך
  לתת
  מענקים
  לחשיבה
  הימנית
  כשלעצמה
  ,
  אלא
  לתגמל
  חלופות
  לכל
  החשיבה
  השמאלית
  שקיבלה
  עד
  אז
  תגמולים
  ומימון
  .
  הוא
  וקריסטול
  והאחרים
  פשוט
  חשו
  ש"קיים
  מגוון
  שלם
  של
  נושאים
  הראויים
  לבדיקה
  "
  .
  הם
  פשוט
  תהו
  ,
  נזכר
  לנקובסקי
  ,
  "
  למי
  יש
  רעיונות
  מעניינים
  ?
  "
  .
  ובכן
  ,
  התברר
  שבעלי
  הרעיונות
  המעניינים
  היו
  אנשים
  כמו
  רוברט
  בורק
  ,
  מרטין
  פלדסטיין
  ,
  צארלס
  מאריי
  ואלן
  בלום
  שגם
  הודות
  לתמיכה
  הפילנטרופית
  שקיבלו
  בשנות
  ה70
  ואו
  בראשית
  שנות
  ה80
  אין
  צורך
  להציגם
  בציבור
  .
  אם
  אתה
  משמיע
  באוזני
  השמרנים
  רמז
  לכך
  שקריסטול
  ושות
  הפכו
  את
  הקערה
  על
  פיה
  ,
  ולכן
  כיום
  כסף
  ימני
  הוא
  החולש
  בכיפה
  בעולם
  הרעיונות
  ,
  הם
  יפנו
  אותך
  לרשימת
  הקרנות
  הפילנטרופיות
  הגדולות
  ביותר
  ,
  ויזכירו
  לך
  שמבין
  הקרנות
  השמרניות
  אולין
  ,
  סמית
  -
  ריצרדסון
  ,
  לינד
  והרי
  בראדלו
  ,
  פיו
  ,
  שרה
  סקאיף
  רק
  פיו
  כלולה
  ברשימת
  הגדולות
  .
  בהחלט
  נכון
  .
  ולא
  זו
  בלבד
  ,
  אלא
  נכון
  גם
  שקרן
  מקארתור
  ,
  הדוגמה
  השכיחה
  ביותר
  לליברליזם
  המבולבל
  של
  שנות
  ה60
  ,
  אכן
  ראויה
  לתיאור
  זה
  .
  לפני
  כמה
  שנים
  תרמה
  הקרן
  82000
  דולר
  לאוניברסיטת
  קיימברידג
  לניסיונו
  של
  סטיוון
  הוקינג
  לאחד
  את
  תיאוריית
  הקוונטים
  ותיאוריית
  היחסות
  של
  איינשטיין
  .
  כיום
  היתה
  תיאוריה
  כזו
  בחזקת
  מציאה
  גם
  במחיר
  כפול
  .
  אבל
  כמה
  כסף
  העניקה
  קרן
  מקארתור
  לפיסיקאים
  מבריקים
  המתעמקים
  בבעיה
  זו
  ואינם
  סובלים
  משיתוק
  טרגי
  בעקבות
  מחלה
  מנוונת
  חסרת
  רחמים
  ?
  עם
  זאת
  ,
  גם
  הקרנות
  בעלות
  השמות
  הגדולים
  אינן
  בהכרח
  מעיינות
  החשיבה
  הליברלית
  הסטריאוטיפית
  כפי
  שלעתים
  קרובות
  מתארים
  אותן
  .
  קרן
  רוקפלר
  אמנם
  מוכנה
  לחלק
  פה
  ושם
  52000
  דולר
  ללימוד
  "
  פמיניזם
  ותיאוריה
  מוסרית
  :
  מבוא
  לאתיקה
  לחברות
  פוסט
  -
  תעשייתיות
  "
  .
  אבל
  אתה
  יכול
  לעיין
  בעשרות
  דפי
  דו"ח
  רוקפלר
  השנתי
  בלי
  למצוא
  פריט
  הוצאה
  שקל
  כל
  כך
  ללעוג
  לו
  .
  אשר
  לקרן
  פורד
  שמרנים
  מתלוננים
  שמדיניות
  העדפת
  שחורים
  כקיזוז
  לאפליית
  העבר
  (
  עצה
  מספר
  7
  ,
  היה
  שחור
  )
  שהיא
  נוקטת
  ,
  היא
  שריד
  לליברליזם
  קדום
  .
  ואין
  ספק
  שחלק
  נכבד
  מבין
  50
  אלף
  הצקים
  שעליהם
  חותמת
  הקרן
  נמסר
  לקבוצות
  כמו
  "
  פראפראז
  "
  ,
  כדי
  "
  לשרטט
  את
  מסלול
  המורשת
  השחורה
  באיסט
  סייד
  התחתית
  של
  ניו
  -
  יורק
  "
  .
  עם
  זאת
  ,
  "
  טובת
  הכלל
  "
  ,
  הדו"ח
  הגדול
  על
  סעד
  שפרסמה
  קרן
  פורד
  ב1989
  ,
  סיפק
  תמיכה
  מנומקת
  (
  בגיבוי
  קונסנזוס
  רחב
  להפתיע
  של
  שמות
  מפורסמים
  )
  לתוכנית
  עבודה
  וסעד
  נוקשה
  ויקרה
  למדי
  ,
  שאמנם
  הבטיחה
  מקומות
  עבודה
  ,
  אבל
  גם
  קבעה
  שכל
  אדם
  ייזרק
  מרשימות
  מקבלי
  הסעד
  כעבור
  שנתיים
  .
  נוסף
  על
  כל
  זה
  ,
  אין
  זה
  משנה
  עד
  כמה
  גדול
  מספרן
  של
  הקרנות
  במרכז
  ומעט
  שמאלה
  ממנו
  .
  כאשר
  מגיעים
  הדברים
  למדיניות
  ציבורית
  ,
  כסף
  שמרן
  מקבל
  יותר
  תמורת
  הדולר
  שלו
  .
  די
  לתת
  מבט
  בצוותות
  החשיבה
  ,
  הצינורות
  העיקריים
  בין
  הקרנות
  לבין
  הדיון
  הציבורי
  .
  קרנות
  שמרניות
  נמנעו
  בתבונה
  מלהגביל
  את
  התמיכה
  הפיננסית
  שלהן
  לצוותות
  חשיבה
  שמרניים
  .
  בעוד
  הפורדים
  והרוקפלרים
  הפכו
  למקורות
  פחות
  מהימנים
  של
  תמיכה
  במחקר
  ,
  נשאו
  תמיד
  מוסדות
  כמו
  ברוקינגס
  את
  עיניהם
  לקרנות
  שמרניות
  כדי
  למלא
  את
  החסר
  .
  עצה
  מספר
  8
  .
  הייה
  שבשבת
  רוח
  של
  רוח
  התקופה
  .
  כמו
  כל
  דבר
  אחר
  ,
  נושאים
  הזוכים
  לסבסוד
  נכבד
  באים
  והולכים
  .
  בסוף
  שנות
  ה70
  הרבו
  למשל
  לדבר
  בתחום
  היחסים
  הבין
  -
  לאומיים
  על
  "
  הדיאלוג
  בין
  צפון
  ודרום
  "
  ועל
  "
  תלות
  הדדית
  "
  ,
  והרבה
  כסף
  הוקדש
  להגות
  על
  מדינות
  העולם
  השלישי
  .
  אז
  באו
  הפלישה
  לאפגניסטן
  ורונלד
  רייגן
  ונאום
  אימפריית
  הרשע
  .
  לפתע
  פתאום
  לא
  היה
  הנושא
  החם
  ביחסים
  הבין
  -
  לאומיים
  תלות
  הדדית
  גלובלית
  ,
  אלא
  ביטחון
  לאומי
  .
  הקרנות
  הלא
  -
  שמרניות
  היו
  בעיקר
  אלה
  שפרסמו
  מחקרים
  לאין
  -
  ספור
  בשאלה
  כיצד
  לשמור
  על
  השלום
  .
  עכשיו
  ,
  כשהמלחמה
  הקרה
  חלפה
  ,
  מנסים
  כולם
  למצוא
  משפטים
  ומטבעות
  לשון
  חדשים
  שילכדו
  את
  תשומת
  לבם
  של
  פקידי
  תוכניות
  .
  עצה
  מספר
  9
  .
  גייס
  והפקע
  לרשותך
  טרמינולוגיה
  קיימת
  .
  נראה
  שיעד
  המשחק
  הוא
  לחטוף
  "
  ביטחון
  לאומי
  "
  ,
  נושא
  רב
  -
  שנתי
  עמיד
  ,
  ולנווט
  אותו
  לתחום
  המומחיות
  שלך
  .
  בעלי
  המודעות
  הסביבתית
  הכלל
  -
  עולמית
  מדגישים
  שכעת
  אי
  -
  אפשר
  כמעט
  להבדיל
  בין
  ביטחון
  לאומי
  לבין
  "
  ביטחון
  כדור
  הארץ
  "
  .
  הטיפוסים
  לובשי
  החליפות
  הכהות
  ,
  השייכים
  לזרם
  מרכזי
  יותר
  ,
  אומרים
  ששום
  מדינה
  אינה
  יכולה
  להיות
  בטוחה
  אם
  לא
  יהיה
  "
  מבנה
  ביטחון
  אירופי
  יציב
  "
  .
  וכלכלנים
  בחבורת
  מקדמי
  המדיניות
  התעשייתית
  ,
  יחד
  עם
  מחנכים
  בחבורת
  החינוך
  למצוינות
  ,
  ניסו
  בעורמה
  לשים
  ידם
  על
  כספי
  מדיניות
  החוץ
  ,
  בטענה
  שבעתיד
  יוגדר
  הביטחון
  הלאומי
  במונחים
  של
  כושר
  תחרות
  כלכלי
  ,
  לא
  של
  עוצמה
  צבאית
  .
  לגבי
  אנשים
  אלה
  סדאם
  חוסיין
  הוא
  מטרד
  .
  אבל
  סדאם
  חוסיין
  היה
  מתת
  -
  שמים
  לכל
  המומחים
  לפיקוח
  רב
  -
  צדדי
  על
  הנשק
  ,
  הטוענים
  זה
  שנים
  שיש
  להפסיק
  את
  הזרמתו
  של
  נשק
  מתוחכם
  לדיקטטורים
  רברבנים
  בעולם
  השלישי
  .
  מדובר
  בקומץ
  אנשים
  שניסו
  למשוך
  אליהם
  כספי
  מענקים
  בעת
  שהעולם
  המטיר
  דולרים
  עלאסטרטגיה
  גרעינית
  ופיקוח
  רב
  -
  צדדי
  על
  הנשק
  .
  עובדה
  זו
  שימשה
  יסוד
  לתלונה
  שכיחה
  בתחום
  הפילנטרופיה
  :
  התמקדותם
  של
  קרנות
  וצוותות
  חשיבה
  במגמות
  אופנתיות
  גורמת
  לכך
  שהחברה
  בקושי
  ערוכה
  לגלים
  היסטוריים
  חדשים
  .
  גיימס
  אלן
  סמית
  ,
  מחבר
  הספר
  "
  הברוקרים
  של
  הרעיונות
  :
  צוותות
  חשיבה
  ועלייתה
  של
  עלית
  מדיניות
  חדשה
  "
  ,
  אומר
  כי
  ההתמקדות
  בבעיות
  מדיניות
  דוחקות
  ,
  ודעיכת
  האמונה
  בערכו
  של
  מחקר
  בסיסי
  במדעי
  החברה
  ,
  הותירו
  אותנו
  ללא
  מאגר
  נרחב
  של
  מומחים
  ,
  שממנו
  ניתן
  לשאוב
  כאשר
  יתעורר
  הצורך
  .
  זה
  נכון
  .
  אחרי
  הכל
  ,
  כמה
  מחקרים
  בחסות
  קרנות
  הוקדשו
  בתקופת
  האובססיה
  הממושכת
  למלחמה
  הקרה
  לניסיון
  לגלות
  באיזו
  מידה
  אדם
  כמו
  סדאם
  חוסיין
  עלול
  להיות
  מסוכן
  ?
  כמה
  מחקרים
  שאלו
  כיצד
  להפוך
  כלכלה
  סטליניסטית
  לכלכלת
  שוק
  חופשי
  ?
  יש
  סימוכין
  לדעה
  שכיום
  אלו
  הן
  שתי
  הבעיות
  הדוחקות
  ביותר
  של
  העולם
  .
  אך
  אפשר
  לומר
  בביטחון
  ,
  שאף
  לא
  דולר
  אחד
  מבין
  למעלה
  מ50
  מיליארד
  הדולרים
  שהוציאו
  קרנות
  בין
  1979
  ל1989
  לא
  הוקדש
  להבהרתן
  .
  האם
  הכסף
  דוחף
  את
  הרעיונות
  או
  שמא
  זוכים
  הרעיונות
  לתמיכה
  כספית
  בזכות
  ערכם
  והחידוש
  שבהם
  ?
  כדי
  לענות
  על
  שאלות
  אלו
  עליך
  להשתקע
  קודם
  לכל
  באי
  -
  אלו
  הרהורים
  קוסמיים
  על
  טבעה
  של
  ההיסטוריה
  ,
  ולהקדיש
  מחשבה
  לדיאלקטיקה
  הגליאנית
  ,
  לתיאוריות
  על
  מקומו
  של
  האדם
  הגדול
  בהיסטוריה
  וכך
  הלאה
  .
  וזה
  אינו
  מבצע
  מהסוג
  שיש
  לגשת
  אליו
  ללא
  מימון
  נכבד
  .
  היכולת
  לחזות
  תוצאות
  בחירות
  בארצות
  הברית
  באמצעות
  סקרי
  דעת
  קהל
  עשויה
  להצטמצם
  בשנים
  הבאות
  עד
  למינימום
  .
  כישלונות
  חיזוי
  כבר
  נראו
  בכמה
  ממירוצי
  הבחירות
  של
  השבוע
  .
  האשמה
  אינה
  בשיטה
  או
  במדגם
  ,
  אלא
  בשתי
  עובדות
  :
  (
  1
  )
  אמריקאים
  אינם
  מתעניינים
  ביותר
  בתהליך
  האלקטורלי
  ,
  וגם
  אלה
  היודעים
  בעד
  מי
  היו
  רוצים
  להצביע
  אינם
  יודעים
  עד
  הרגע
  האחרון
  אם
  יטרחו
  להצביע
  .
  רק
  35
  %
  מהם
  הצביעו
  ביום
  ג
  בבחירות
  לקונגרס
  ולמושלי
  המדינות
  .
  (
  2
  )
  תחנת
  הקלפי
  שוב
  אינה
  מקום
  ההצבעה
  ההכרחי
  היחיד
  .
  בקליפורניה
  הצביעו
  השנה
  לא
  פחות
  מ20
  %
  מבעלי
  זכות
  הבחירה
  בדואר
  ,
  לא
  מפני
  שהיו
  בארץ
  אחרת
  ,
  או
  ביבשת
  אחרת
  ,
  אלא
  מפני
  שהעדיפו
  את
  הנוחות
  הכרוכה
  במילוי
  טופסי
  ההצבעה
  בין
  כותלי
  ביתם
  .
  ייתכן
  מאוד
  שבהצבעה
  בקלפי
  היתה
  ידה
  של
  המועמדת
  הדמוקרטית
  למושל
  ,
  דיאן
  פיינסטיין
  ,
  על
  העליונה
  .
  כנראה
  רק
  בזכות
  ההצבעה
  בדואר
  הצליח
  לבסוף
  הסנאטור
  פיט
  ווילסון
  לנצח
  ,
  בהפרש
  קטן
  .
  משימתם
  של
  עורכי
  סקרים
  בשנים
  הבאות
  תהיה
  לברר
  תחילה
  האם
  הנשאל
  מתכוון
  להצביע
  ,
  ובאם
  אין
  הוא
  מתכוון
  להצביע
  הייתכן
  שבכל
  זאת
  יצביע
  באמצעות
  הדואר
  .
  לד"ר
  גון
  סילר
  ,
  נשיא
  אוניברסיטת
  בוסטון
  שהתמודד
  על
  כהונת
  מושל
  מסצוסטס
  ,
  היתה
  תיאוריה
  שלמה
  על
  אי
  -
  ההתאמה
  של
  סקרי
  דעת
  קהל
  למציאות
  האלקטורלית
  .
  הוא
  היה
  קורבן
  של
  אי
  -
  התאמה
  כזאת
  .
  הסקרים
  חזו
  לו
  תבוסה
  ניצחת
  בבחירות
  המוקדמות
  של
  המפלגה
  הדמוקרטית
  ,
  בחודש
  ספטמבר
  .
  הוא
  הדהים
  את
  מפלגתו
  ,
  את
  מדינתו
  ואת
  ארה"ב
  בניצחון
  .
  במהלך
  מערכת
  הבחירות
  הכללית
  העלה
  סילבר
  את
  ההסבר
  הבא
  לאי
  -
  ההתאמות
  .
  "
  אמריקאים
  "
  ,
  אמר
  ,
  "
  מתרעמים
  על
  עצם
  השאלה
  איך
  תצביע
  .
  סוף
  סוף
  ,
  כל
  עניין
  ההצבעה
  החופשית
  הוא
  פונקציה
  של
  סודיותה
  .
  כאשר
  מטלפן
  אליהם
  מישהו
  ,
  שאין
  הם
  מכירים
  ,
  ושואל
  ,
  איך
  תצביעו
  ,
  אין
  הם
  בטוחים
  לעולם
  מיהו
  ,
  ומדוע
  הוא
  שואל
  .
  אולי
  הוא
  השכן
  ?
  אולי
  הוא
  ידיד
  ,
  המנסה
  להכשילם
  ?
  אולי
  הוא
  הבוס
  ,
  המתכוון
  לעשות
  טיהור
  פוליטי
  במשרד
  ?
  ואז
  הם
  מתרגזים
  ומשקרים
  "
  .
  ביום
  ששמעתי
  את
  התיאוריה
  הזו
  מפי
  סילבר
  פרסם
  העיתון
  "
  בוסטון
  גלוב
  "
  סקר
  ,
  שהראה
  לראשונה
  יתרון
  לסילבר
  על
  פני
  יריבו
  הרפובליקאי
  ,
  ויליאם
  וולד
  .
  כעבור
  שבוע
  התרחב
  היתרון
  עד
  9
  %
  ,
  ובמסצוסטס
  היו
  אנשים
  משוכנעים
  בניצחונו
  של
  סילבר
  .
  הוא
  נוצח
  השבוע
  בהפרש
  של
  שני
  אחוזים
  .
  סילבר
  היה
  אולי
  הדמות
  הפוליטית
  המרתקת
  ,
  המורכבת
  והמסוכנת
  ביותר
  במערכת
  הבחירות
  של
  1990
  .
  הוא
  אינטלקטואל
  רודני
  ,
  שהתייחס
  בבוז
  מתנשא
  לכל
  שאלה
  שנשאל
  ,
  ולכל
  הערה
  של
  יריב
  פוליטי
  .
  הוא
  השמיע
  הכרזות
  שערורייתיות
  בגנות
  מיעוטים
  אתניים
  ונגד
  קבוצות
  אוכלוסייה
  חלשות
  .
  הוא
  גידף
  ברבים
  את
  יריבו
  (
  "
  בן
  כלבה
  ,
  תוקע
  סכין
  בגב
  "
  ,
  אמר
  עליו
  בראיון
  עיתונאי
  )
  .
  הוא
  צווח
  על
  עיתונאים
  מפורסמים
  ברשתות
  טלוויזיה
  ארציות
  .
  לעומת
  זאת
  הוא
  גם
  השמיע
  מסר
  פוליטי
  רב
  -
  תוכן
  ,
  שבו
  הדגיש
  יותר
  מכל
  עניין
  אחר
  את
  משבר
  החינוך
  באמריקה
  ,
  והציע
  חלופות
  רציניות
  .
  הוא
  שכנע
  הרבה
  משומעיו
  שיש
  לו
  המיומנות
  הנחוצה
  להיות
  מושל
  .
  אבל
  מזגו
  והליכותיו
  הטילו
  פחד
  על
  סביבותיו
  .
  אם
  על
  פרנקלין
  דלאנו
  רוזוולט
  אמרו
  שיש
  לו
  "
  מוח
  ממדרגה
  שנייה
  וטמפרמנט
  ממדרגה
  ראשונה
  "
  ,
  הנה
  על
  סילבר
  היה
  אפשר
  לומר
  בדיוק
  את
  ההיפך
  .
  ב32
  באוקטובר
  התפעלה
  ממנו
  בעלת
  טור
  בעיתון
  "
  בוסטון
  גלוב
  "
  במלים
  היאות
  למעריצה
  בת
  21
  :
  "
  הוא
  עשה
  בחודשים
  אחדים
  למען
  צחות
  הדיבור
  מה
  שלקח
  לחברה
  שנים
  כדי
  לעשות
  למען
  טלוויזיה
  צבעונית
  ...
  אם
  דיבור
  היה
  ספורט
  אולימפי
  ,
  הוא
  היה
  זוכה
  במדליית
  הזהב
  ...
  סילבר
  כה
  טוב
  ,
  עד
  שהוא
  גורם
  לאנגלית
  להישמע
  כמו
  צרפתית
  ...
  אם
  ייבחר
  ,
  תהיה
  לכולנו
  ההזדמנות
  ללמוד
  ממנו
  להיות
  סטודנטים
  בכיתתו
  הענקית
  ,
  הנקראת
  מסצוסטס
  "
  .
  אבל
  בדיוק
  הרעיון
  הזה
  הצורך
  להיות
  ארבע
  שנים
  ארוכות
  סטודנטים
  בכיתתו
  של
  פרופסור
  יהיר
  שלח
  מספר
  מפתיע
  של
  אנשי
  שמאל
  לזרועותיו
  של
  הרפובליקן
  השמרן
  ויליאם
  וולד
  .
  הוא
  לבבי
  ,
  חייכן
  ,
  מסוגל
  להתבדח
  על
  חשבון
  עצמו
  ,
  ולוקח
  את
  החיים
  קצת
  פחות
  ברצינות
  .
  אילו
  ניצח
  סילבר
  ,
  יתכן
  מאוד
  שהיה
  מנסה
  בעוד
  שנתיים
  ,
  או
  בעוד
  שש
  שנים
  ,
  להתמודד
  על
  הנשיאות
  .
  אלי
  ויזל
  ,
  פרופסור
  באוניברסיטת
  בוסטון
  ,
  שסילבר
  התאמץ
  הרבה
  למען
  זכייתו
  בפרס
  נובל
  לשלום
  ,
  תמך
  בגלוי
  במועמדותו
  למשרת
  המושל
  .
  הוא
  היה
  אפילו
  מסוגל
  לראותו
  מכהן
  בבית
  הלבן
  .
  "
  מדוע
  לא
  ?
  "
  ,
  שאל
  .
  "
  גם
  על
  רונלד
  רייגן
  איש
  לא
  היה
  מאמין
  "
  .
  ההשוואה
  הזו
  ,
  על
  כל
  תוצאותיה
  ,
  תיחסך
  מאתנו
  .
  סילבר
  חזר
  השבוע
  לאוניברסיטה
  ,
  כועס
  ומתוסכל
  יותר
  מאי
  -
  פעם
  .
  המפלגות
  הפוליטיות
  בארה"ב
  מתחילות
  כבר
  את
  הכנותיהן
  לקראת
  הסיבוב
  הבא
  ,
  ב1992
  .
  אז
  ייבחר
  לא
  רק
  הקונגרס
  ,
  אלא
  גם
  הנשיא
  .
  רק
  ארבע
  פעמים
  ב125
  השנה
  האחרונות
  לא
  הצליח
  נשיא
  לחזור
  ולהיבחר
  ,
  אם
  רצה
  .
  עד
  לפני
  חודשיים
  לא
  היתה
  סיבה
  טובה
  להניח
  שגורג
  בוש
  יהיה
  המקרה
  החמישי
  .
  אבל
  מאז
  נכשל
  בוש
  בטיפולו
  בפרשת
  התקציב
  ,
  הסתבך
  בהתכתשויות
  -
  סרק
  עם
  הדמוקרטים
  ,
  ונכנע
  לבסוף
  לאורך
  כל
  הדרך
  ,
  שוררת
  בין
  דמוקרטים
  התחושה
  שיש
  להם
  סיכוי
  ממשי
  להוציא
  את
  בוש
  מן
  הבית
  הלבן
  בעוד
  שנתיים
  .
  יש
  לא
  מעט
  רפובליקאים
  הנוטים
  להסכים
  אתם
  .
  עכשיו
  נבחנים
  המועמדים
  ל1992
  .
  הבחירות
  של
  השבוע
  יכלו
  להעניק
  דחיפה
  נאה
  לשניים
  מן
  הפוליטיקאים
  המוזכרים
  ביותר
  :
  המושל
  רב
  -
  הכריזמה
  של
  מדינת
  ניו
  יורק
  ,
  מריו
  קואומו
  ,
  ששמו
  מתרוצץ
  בהקשרים
  נשיאותיים
  מאז
  1984
  ;
  והסנאטור
  מניו
  גרסי
  ,
  האינטלקטואל
  וכוכב
  הכדורסל
  המהולל
  של
  שנות
  ה60
  ,
  ביל
  בראדלי
  .
  ניצחונות
  שניהם
  לא
  הועמדו
  אף
  דקה
  אחת
  בספק
  במהלך
  מערכת
  הבחירות
  .
  השאלה
  היחידה
  היתה
  באיזה
  הפרש
  ירסקו
  יריבים
  רפובליקאיים
  בני
  בלי
  שם
  .
  בראדלי
  ניצח
  לבסוף
  בהפרש
  של
  שלושה
  אחוזים
  .
  במוצאי
  יום
  הבחירות
  התבוננו
  רפובליקאים
  באי
  -
  אמון
  בתוצאות
  ,
  ואמרו
  באנחה
  עמוקה
  כי
  אילו
  היו
  משכילים
  לעמוד
  על
  גודל
  ההזדמנות
  בניו
  גרסי
  ,
  היו
  מתגייסים
  לעזרת
  המועמדת
  הרפובליקאית
  ,
  כריסטין
  טוד
  ויטמן
  .
  מאחר
  שהכול
  ראו
  בה
  שיה
  מובלת
  לטבח
  ,
  היא
  נשארה
  עם
  תקציב
  בחירות
  קטן
  ב90
  %
  מזה
  של
  בראדלי
  .
  מריו
  קואומו
  היה
  המועמד
  הטבעי
  ביותר
  לנשיאות
  מאז
  נשא
  נאום
  מלהיב
  באוזני
  ועידת
  המפלגה
  הדמוקרטית
  ,
  בקיץ
  1984
  .
  כשרון
  הדיבור
  שלו
  ,
  העומק
  האינטלקטואלי
  ,
  הנעימות
  והחמימות
  שכנעו
  אנשים
  רבים
  בארה"ב
  שהוא
  יהיה
  יום
  אחד
  התשובה
  הדמוקרטית
  לרונלד
  רייגן
  .
  העובדה
  שנחל
  ניצחון
  כל
  כך
  לא
  מרשים
  על
  יריבים
  כל
  כך
  לא
  מרשימים
  אינה
  אומרת
  בהכרח
  שסיכויו
  להתמודד
  על
  הבית
  הלבן
  אבדו
  לנצח
  .
  היא
  אומרת
  לעומת
  זאת
  ,
  שמשהו
  מן
  הקסם
  שלו
  אבד
  .
  על
  סנאטורים
  אומרים
  כי
  אין
  לך
  אחד
  מהם
  שאינו
  רואה
  את
  עצמו
  ,
  כך
  או
  אחרת
  ,
  מועמד
  פוטנציאלי
  לנשיאות
  .
  במאה
  הזו
  נבחרו
  שני
  סנאטורים
  לנשיאים
  ,
  ושלושה
  נשיאים
  אחרים
  כיהנו
  בסנאט
  בזמן
  כלשהו
  של
  הקריירה
  שלהם
  .
  לעומת
  זאת
  הגיעו
  לנשיאות
  חמישה
  מושלי
  מדינות
  .
  כהונת
  מושל
  במדינה
  גדולה
  היא
  קרש
  קפיצה
  אל
  מרכז
  תשומת
  הלב
  הלאומית
  .
  בארץ
  המתעניינת
  קודם
  כל
  ביכולת
  הביצוע
  ,
  כהונת
  הנשיא
  נתפסת
  לעתים
  קרובות
  באותו
  אופן
  שנתפסת
  כהונת
  מנכ"ל
  תעשיית
  המכוניות
  קרייזלר
  .
  הבחירות
  האלה
  מתנהלות
  על
  מיומנות
  ,
  לא
  על
  אידיאולוגיה
  "
  ,
  הכריז
  חגיגית
  מייקל
  דוקאקיס
  ,
  כאשר
  נבחר
  למועמד
  הדמוקרטי
  לנשיאות
  .
  הצלחתה
  הכלכלית
  של
  מדינתו
  ,
  מסצוסטס
  ,
  היתה
  צריכה
  להיות
  האישור
  לדרגת
  מיומנותו
  .
  בסופו
  של
  דבר
  התברר
  שההצלחה
  היתה
  כישלון
  ,
  ודוקאקיס
  הובס
  .
  אבל
  הנוסחה
  בעינה
  עומדת
  .
  לכן
  יעוררו
  מידה
  גדולה
  של
  סקרנות
  המושלים
  החדשים
  של
  קליפורניה
  ,
  של
  טקסס
  ,
  של
  פלורידה
  ,
  של
  אילינוי
  ושל
  מישיגן
  .
  מכל
  המושלים
  האלה
  בולטת
  אן
  ריצארדס
  .
  בגיל
  85
  היא
  רשאית
  לטעון
  לתואר
  הפוליטיקאית
  הבכירה
  ביותר
  בארה"ב
  .
  היא
  נבחרה
  השבוע
  למושלת
  טקסס
  ,
  מקץ
  מערכת
  הבחירות
  המכוערת
  והדרמטית
  ביותר
  של
  1990
  .
  ריצארדס
  הגיעה
  לראשונה
  אל
  התודעה
  הלאומית
  בארה"ב
  ,
  כאשר
  הוזמנה
  לשאת
  את
  הנאום
  המרכזי
  בוועידת
  המפלגה
  הדמוקרטית
  ,
  ערב
  הבחירות
  לנשיאות
  של
  1988
  .
  הדמוקרטים
  היו
  באווירת
  אופוריה
  ,
  והניחו
  שמועמדם
  דוקאקיס
  לא
  יצטרך
  אפילו
  לרוץ
  לבית
  הלבן
  .
  הוא
  יוכל
  ללכת
  לשם
  בנחת
  ,
  בגלל
  הבוז
  והלעג
  שעורר
  היריב
  הרפובליקאי
  גורג
  בוש
  .
  ריצארדס
  הצחיקה
  מיליוני
  אמריקאים
  בנאום
  שזור
  עקיצות
  לגלגניות
  על
  בוש
  .
  "
  גורג
  המסכן
  "
  ,
  אמרה
  ריצארדס
  בהגיה
  הטקסאנית
  הרכה
  שלה
  ,
  "
  הוא
  לא
  אשם
  ,
  הוא
  נולד
  עם
  רגל
  כסף
  בפה
  "
  .
  זה
  היה
  רמז
  הן
  להיותו
  בן
  טובים
  ,
  והן
  ליכולתו
  יוצאת
  הדופן
  להגיד
  את
  הדברים
  הלא
  -
  נכונים
  בזמן
  הלא
  -
  נכון
  ובמקום
  הלא
  -
  נכון
  .
  בוש
  טען
  לימים
  כי
  ההתקפה
  ההיא
  נסכה
  בו
  את
  הנחישות
  להשיב
  לדמוקרטים
  במתקפת
  נגד
  ,
  שזכר
  תוקפנותה
  מעורר
  עד
  עכשיו
  אי
  -
  נוחות
  ניכרת
  בין
  משקיפים
  פוליטים
  .
  מאז
  היתה
  ריצארדס
  דמות
  שנויה
  במחלוקת
  .
  כאשר
  החליטה
  להתמודד
  על
  מועמדות
  מפלגתה
  למושל
  ,
  התייצבו
  נגדה
  שני
  דמוקרטים
  אחרים
  ,
  שהפיצו
  ידיעות
  כי
  היא
  השתמשה
  בעבר
  בסמים
  .
  ריצארדס
  לא
  טמנה
  את
  ידה
  בצלחת
  .
  היא
  אמנם
  יצאה
  מן
  המערכה
  הדמוקרטית
  בניצחון
  ,
  אבל
  גם
  בשן
  ועין
  .
  איש
  בטקסס
  לא
  פיקפק
  שיריבה
  הרפובליקאי
  ,
  קלייטון
  ויליאמס
  ,
  חוואי
  ואיש
  נפט
  ,
  יביס
  אותה
  בקלות
  .
  הוא
  הופיע
  בתשדירי
  הבחירות
  שלו
  רכוב
  על
  סוס
  ,
  עם
  מגבעת
  רחבת
  תיתורת
  ,
  ופרט
  על
  נימי
  המאציזמו
  הטקסני
  .
  הוא
  גם
  התחיל
  למעוד
  מעידות
  מילוליות
  שערורייתיות
  .
  הוא
  יעץ
  לנשים
  ,
  שאם
  הן
  נופלות
  קרבן
  לאונס
  והן
  חסרות
  אונים
  ,
  "
  מוטב
  לשתוק
  וליהנות
  "
  .
  הוא
  דיבר
  בפומבי
  על
  ניסיונו
  כאיש
  צעיר
  בבתי
  -
  בושת
  מקסיקאיים
  .
  הוא
  סירב
  ללחוץ
  את
  ידה
  של
  ריצארדס
  ברבים
  ,
  וקרא
  לה
  בפניה
  שקרנית
  "
  .
  פעם
  אחרת
  שאל
  בחיוך
  גדול
  ,
  האם
  חזרה
  להיות
  אלכוהוליסטית
  (
  ריצארדס
  הודתה
  שעברה
  טיפול
  נגד
  אלכוהוליזם
  בתקופה
  מסוימת
  של
  חייה
  )
  .
  יתרונו
  העצום
  של
  ויליאמס
  בסקרים
  פחת
  והלך
  ,
  והרפובליקאים
  מרטו
  בייאוש
  את
  שערותיהם
  .
  הם
  התחננו
  לפני
  ויליאמס
  לשתוק
  .
  הוא
  לא
  הצליח
  .
  בינואר
  תקבל
  לידיה
  ריצארדס
  את
  האחריות
  המינהלית
  הגדולה
  ביותר
  שנמסרה
  אי
  -
  פעם
  לידי
  אשה
  בתולדות
  ארה"ב
  .
  אשה
  אחרת
  ,
  דיאן
  פיינסטיין
  ,
  ראש
  העיר
  לשעבר
  של
  סן
  פרנסיסקו
  ,
  חצי
  -
  יהודיה
  ,
  נוצחה
  בהפרש
  קטן
  בבחירות
  למושל
  קליפורניה
  ,
  הגדולה
  במדינות
  הברית
  .
  אשה
  אחרת
  ,
  קיי
  אור
  ,
  איבדה
  את
  כהונת
  המושלת
  במדינת
  נבראסקה
  מקץ
  תקופת
  כהונה
  אחת
  .
  אשה
  שלישית
  ,
  מדלן
  קיונין
  ,
  יהודייה
  מלאה
  ,
  סיימה
  שש
  שנות
  כהונה
  כמושלת
  ורמונט
  ,
  ולא
  העמידה
  את
  עצמה
  לבחירה
  חוזרת
  .
  נשים
  הפתיעו
  ,
  ונבחרו
  למושלות
  במדינת
  קנזאס
  ובמדינת
  אורגון
  .
  בסך
  הכול
  יהיו
  איפוא
  בינואר
  הבא
  שלוש
  מושלות
  בארה"ב
  ושתי
  סנאטוריות
  .
  אף
  אשה
  אחת
  לא
  הצליחה
  להיבחר
  השנה
  לסנאט
  .
  לעומת
  זאת
  נשמרה
  רמת
  הייצוג
  היהודי
  .
  לפני
  הבחירות
  היו
  שבעה
  סנאטורים
  ,
  וגם
  אחריהם
  יש
  שבעה
  סנאטורים
  .
  אחד
  מהם
  ,
  רודי
  בושוויץ
  ,
  רפובליקן
  ממדינת
  מינסוטה
  ,
  נוצח
  בבחירות
  ,
  אבל
  את
  מקומו
  תופס
  יהודי
  אחר
  ממינסוטה
  ,
  פול
  ולסטון
  .
  יהדותו
  של
  וולסטון
  נעשתה
  נושא
  מרכזי
  בשלושת
  הימים
  האחרונים
  של
  מערכת
  הבחירות
  .
  בושוויץ
  ניסה
  לשכנע
  יהודים
  במינסוטה
  להצביע
  נגד
  וולסטון
  ,
  באשר
  אין
  הוא
  יהודי
  נאמן
  ,
  וילדיו
  אינם
  גדלים
  כיהודים
  .
  מומחים
  פוליטיים
  במינסוטה
  העריכו
  ביום
  ד
  כי
  ההתקפה
  על
  נאמנויותיו
  הדתיות
  של
  וולסטון
  היתה
  גורם
  מרכזי
  בתבוסת
  בושוויץ
  .
  לפני
  ההתקפה
  הוביל
  בושוויץ
  ביתרון
  של
  9
  %
  .
  בתוך
  84
  שעות
  התפוגג
  היתרון
  .
  במוצאי
  הבחירות
  ,
  לפני
  שהודה
  בתבוסתו
  ,
  הופיע
  בושוויץ
  בשידור
  טלוויזיה
  והטיל
  את
  האשמה
  בקשייו
  על
  שורה
  של
  גורמים
  חיצוניים
  .
  הוא
  לא
  חשב
  שהיה
  משהו
  פגום
  בהתנהגותו
  שלו
  .
  וולסטון
  ,
  פרופסור
  למדע
  המדינה
  באוניברסיטה
  מקומית
  ,
  השכיל
  לנצל
  מצב
  רוח
  לאומי
  בארה"ב
  נגד
  בעלי
  כהונות
  פוליטיות
  .
  תשדירי
  הבחירות
  שלו
  תוארו
  כשנונים
  ביותר
  בארה"ב
  .
  שניים
  מהם
  היו
  מערכונים
  קומיים
  .
  באחד
  נראה
  וולסטון
  מחפש
  את
  רודי
  בושוויץ
  על
  פני
  כל
  מינסוטה
  ,
  בניסיון
  לקיים
  אתו
  ויכוח
  פומבי
  .
  בשני
  הוא
  נראה
  רץ
  בקפיצות
  נוירוטיות
  על
  פני
  ציוני
  דרך
  בחייו
  ,
  ומתנצל
  שאין
  לו
  זמן
  ללכת
  בנחת
  מפני
  שתקציב
  הפרסום
  שלו
  עומד
  להיגמר
  .
  בושוויץ
  לא
  סבל
  מבעיות
  כאלה
  .
  הוא
  מולטי
  -
  מיליונר
  ,
  המסוגל
  תמיד
  להלוות
  לעצמו
  כסף
  .
  חוץ
  מזה
  ,
  מכוח
  מעמדו
  כסנאטור
  הצליח
  לאסוף
  תרומות
  של
  7
  מיליון
  דולר
  .
  וולסטון
  היה
  המועמד
  היחיד
  לסנאט
  השבוע
  שהצליח
  להביס
  סנאטור
  מכהן
  .
  "
  יתרון
  הכהונה
  "
  הוא
  עכשיו
  כל
  כך
  מוחלט
  ,
  עד
  שבכמה
  מירוצים
  לא
  טרחה
  המפלגה
  היריבה
  להציג
  אפילו
  מועמד
  נומינלי
  .
  סנאטורים
  וצירי
  בית
  נבחרים
  מנצלים
  את
  הכהונה
  כדי
  לאסוף
  כמויות
  עצומות
  של
  כסף
  ,
  ולהטביע
  בהן
  כל
  יריב
  פוטנציאלי
  .
  תמוהה
  ,
  בלשון
  המעטה
  ,
  הערתו
  של
  הנשיא
  מיטראן
  לפני
  שבועות
  אחדים
  בלבד
  ,
  שלדעתו
  העמדתו
  של
  בוסקה
  לדין
  תגרום
  נזק
  ציבורי
  .
  דמות
  מרכזית
  אחרת
  בפרשה
  זו
  ,
  דרקייה
  דה
  פלפואה
  ,
  מי
  שהיה
  הנציב
  הכללי
  לשאלות
  היהודים
  ,
  נמלט
  מארצו
  אחרי
  שחרורה
  .
  שלא
  בפניו
  נידון
  למוות
  ,
  אך
  הדבר
  לא
  הפריע
  לו
  לחיות
  בגלות
  נינוחה
  בספרד
  .
  ב1978
  הכריז
  בראיון
  ענק
  לשבועון
  "
  לאקספרס
  "
  ,
  שאמנם
  באושוויץ
  עסקו
  הנאצים
  בהגזה
  ,
  אך
  לא
  בהגזת
  בני
  -
  אדם
  ,
  אלא
  בהגזת
  כינים
  .
  הוא
  מת
  לפני
  כמה
  שנים
  בספרד
  .
  הוא
  לא
  הטריד
  את
  הממסד
  הצרפתי
  בהצהרות
  מביכות
  ,
  ושלטונות
  צרפת
  לא
  טרחו
  שיוסגר
  לידיהם
  לצורך
  העמדתו
  לדין
  .
  שתי
  פרשיות
  אחרות
  ,
  נוסף
  על
  זו
  של
  רנה
  בוסקה
  ,
  נמצאות
  אף
  הן
  כיום
  בדיון
  משפטי
  מוקדם
  שנמשך
  זמן
  רב
  :
  זו
  של
  מוריס
  פאפון
  וזו
  של
  פול
  טובייה
  .
  פאפון
  ,
  שכאמור
  שימש
  ממונה
  על
  מחוז
  זירונד
  בזמן
  המלחמה
  ,
  הורה
  על
  ביצוע
  האקציות
  נגד
  היהודים
  ביולי
  1942
  .
  אחרי
  המלחמה
  ,
  בשנת
  1958
  ,
  הוא
  היה
  ממונה
  על
  מחוז
  פאריס
  .
  מאוחר
  יותר
  שימש
  שר
  בממשלת
  ריימון
  באר
  בימי
  נשיאותו
  של
  ואלרי
  זיסקאר
  -
  דאסטאן
  .
  ב1983
  ,
  בעקבות
  חקירה
  מחודשת
  ,
  נקבע
  כי
  יש
  מקום
  להגיש
  נגדו
  כתב
  אישום
  בגין
  סיוע
  למעצרם
  של
  יהודים
  כדרישת
  הגרמנים
  .
  ב1984
  הודיע
  לו
  שופט
  -
  חוקר
  כי
  הוגשו
  נגדו
  תלונות
  נוספות
  .
  עד
  היום
  נמצאות
  תלונות
  הללו
  בשלב
  מוקדם
  של
  דיון
  בפני
  שופט
  -
  חוקר
  .
  בעקבות
  המשפט
  נגד
  ראש
  הגסטאפו
  בלין
  ,
  קלאוס
  ברבי
  ,
  עלה
  מחדש
  שמו
  של
  פול
  טביה
  .
  הוא
  היה
  ממפקדי
  המיליציה
  הצרפתית
  הידועה
  לשמצה
  בליון
  ,
  נטל
  חלק
  פעיל
  באקציות
  של
  הגסטאפו
  נגד
  לוחמי
  מחתרת
  ויהודים
  ,
  עינה
  עצורים
  ,
  שדד
  את
  רכושם
  ,
  והורה
  על
  הוצאתם
  להורג
  של
  כמה
  מקורבנותיו
  בלי
  משפט
  .
  אחרי
  השחרור
  נעלמו
  עקבותיו
  .
  בית
  משפט
  בליון
  דן
  אותו
  למוות
  שלא
  בפניו
  .
  בשנת
  1972
  גילה
  תחקיר
  עיתונאי
  שבנובמבר
  1971
  העניק
  לו
  הנשיא
  זורז
  פומפידו
  חנינה
  ,
  וכי
  במשך
  כל
  השנים
  נהנה
  הפושע
  מחסות
  ראשי
  הכנסייה
  הקתולית
  בצרפת
  ובאיטליה
  .
  בשנת
  1983
  נתחדשה
  החקירה
  נגד
  טובייה
  ,
  אך
  הוא
  שוב
  נעלם
  .
  בספטמבר
  1984
  פורסמה
  בעיתון
  אזורי
  מודעה
  על
  מותו
  כביכול
  ,
  ואף
  נמצא
  "
  מקום
  קבורתו
  "
  .
  אך
  עדיין
  מחפשים
  אחרי
  טובייה
  החי
  .
  אין
  פלא
  שפרשת
  בוסקה
  הזכירה
  גם
  את
  פרשיות
  פאפון
  וטובייה
  .
  במסיבת
  עיתונאים
  שנערכה
  ב81
  באוקטובר
  השנה
  בפאריס
  דיבר
  נשיא
  הליגה
  לזכויות
  האדם
  ,
  עו"ד
  איב
  זפה
  ,
  על
  "
  חוסר
  הרצון
  הפוליטי
  להביא
  לידי
  בירור
  את
  שלוש
  הפרשיות
  של
  בוסקה
  ,
  פאפון
  וטובייה
  "
  .
  הוא
  אמר
  :
  "
  שלושה
  תיקים
  אלה
  נמצאים
  בנקודה
  מתה
  .
  אין
  זה
  מקרה
  ששלושת
  האנשים
  הללו
  לא
  נשפטו
  עד
  כה
  .
  אישים
  אלה
  מילאו
  תפקידים
  רמים
  ובעלי
  חשיבות
  בפוליטיקה
  ,
  במינהל
  ובעולם
  העסקים
  .
  אני
  סבור
  שהם
  נהנים
  מהזדהות
  מעמדית
  אמיתית
  .
  לא
  תובעים
  לדין
  שר
  או
  ממונה
  על
  המשטרה
  ,
  משום
  שהוא
  שייך
  לחוג
  של
  אנשים
  שאינו
  רוצה
  שיכבסו
  את
  הכביסה
  המלוכלכת
  "
  .
  ומה
  בינתיים
  ?
  פאפון
  ,
  טובייה
  ובוסקה
  חופשיים
  .
  כל
  אחד
  מהם
  מתקרב
  לגיל
  שמונים
  .
  הרושם
  הוא
  שהממסד
  הצרפתי
  מצפה
  שימותו
  בשקט
  .
  מה
  שברור
  ,
  שהוא
  אינו
  מעוניין
  בהעמדתם
  לדין
  .
  הוא
  חושש
  מחשיפת
  סודות
  החבויים
  בכספות
  ,
  מפני
  עדויות
  חדשות
  ,
  ומפני
  זכרונות
  העלולים
  לגלות
  שלדים
  החבויים
  שנים
  כה
  רבות
  בארונות
  שונים
  .
  ארבע
  וחצי
  שעות
  צעדו
  אתמול
  בירושלים
  עשרות
  אלפים
  אחרי
  ארונו
  של
  מאיר
  כהנא
  במסע
  הלווייה
  פרוע
  ,
  רצוף
  קריאות
  הסתה
  לפגיעות
  בערבים
  ,
  בעיתונאים
  ובשוטרים
  .
  בשעה
  1200
  ,
  כשהחל
  הקהל
  להתפזר
  ,
  מנתה
  המשטרה
  שלושה
  שוטרים
  פצועים
  ,
  אחד
  מהם
  קשה
  ,
  וארבעה
  ערבים
  עוברי
  -
  אורח
  שנפצעו
  אף
  הם
  .
  בשעה
  1400
  עדיין
  נמצא
  קהל
  הרבבות
  תחת
  שליטה
  ובקרה
  .
  החל
  משעות
  הצהרים
  התקבצו
  אלפים
  סביב
  ישיבת
  הרעיון
  היהודי
  בשכונת
  שמואל
  הנביא
  .
  בני
  משפחת
  כהנא
  ישבו
  על
  מרפסת
  המשקיפה
  על
  פתח
  הישיבה
  .
  צלמי
  עיתונות
  רבים
  נדחקו
  על
  גג
  בטון
  סמוך
  .
  צוותי
  תקשורת
  אחרים
  הושמו
  מאחורי
  גדירות
  משטרה
  .
  בשעה
  1500
  הגיע
  הארון
  למקום
  .
  מהרמקול
  בקע
  קולו
  של
  אחד
  מתלמידי
  הישיבה
  ,
  שקרא
  פסוקי
  תהילים
  .
  הציבור
  חזר
  אחריו
  בדבקות
  .
  קהל
  הרבבות
  כלל
  כיפות
  סרוגות
  ,
  חרדים
  ,
  יהודים
  דתיים
  מארה"ב
  ואנשי
  שכונות
  .
  אנשי
  החברה
  קדישא
  ביקשו
  להעביר
  את
  אלונקת
  הנפטר
  מהרכב
  אל
  הישיבה
  .
  למעלה
  מחצי
  שעה
  הם
  ניסו
  לעשות
  זאת
  ,
  אך
  ללא
  הצלחה
  .
  בני
  המשפחה
  ,
  הרבנים
  ,
  ראשי
  כך
  ואפילו
  הרב
  הראשי
  לישראל
  ,
  הראשון
  לציון
  הרב
  מרדכי
  אליהו
  ,
  התחננו
  בפני
  הקהל
  לפנות
  מעט
  דרך
  ,
  אך
  לשווא
  .
  מאות
  צרו
  על
  רכב
  החברה
  קדישא
  ,
  תוך
  שהם
  דוחפים
  איש
  את
  רעהו
  ומשלחים
  קללות
  וגידופים
  לעבר
  אנשי
  התקשורת
  הרבים
  .
  השר
  יובל
  נאמן
  וסגניתו
  גאולה
  כהן
  ,
  שביקשו
  להספיד
  את
  הרב
  כהנא
  ,
  גורשו
  מהמקום
  .
  בקהל
  נראו
  חבר
  הכנסת
  אליקים
  העצני
  ,
  השר
  יצחק
  פרץ
  ,
  הח"כ
  לשעבר
  מאיר
  כהן
  אבידוב
  ,
  ד"ר
  ישראל
  אלדד
  ודמויות
  רבות
  נוספות
  מחוגי
  הימין
  .
  ב2115
  ניסה
  רכב
  החברה
  קדישא
  לדחוף
  בעדינות
  את
  הצרים
  עליו
  .
  התוצאה
  :
  פצוע
  שנדרס
  .
  לקול
  צפירות
  האמבולנס
  שמיהר
  עמו
  לבית
  החולים
  ,
  פתח
  הרב
  הראשי
  את
  שורת
  ההספדים
  .
  הרב
  הראשי
  עמד
  על
  תכונותיו
  של
  כהנא
  :
  "
  החסד
  שלו
  ,
  הצדקה
  שלו
  וראיית
  החיים
  שלו
  "
  ,
  ואחר
  כך
  פונה
  לקהל
  :
  "
  הקב"ה
  יקום
  דמו
  .
  לא
  להפריע
  לכוחות
  הביטחון
  .
  להשאיר
  את
  הנקמה
  לאלוקים
  "
  .
  הרב
  נחמן
  כהנא
  ,
  של
  מאיר
  כהנא
  ,
  הזכיר
  לציבור
  תוך
  בכי
  ,
  כי
  "
  דמו
  של
  כהנא
  נשפך
  על
  רקע
  הר
  -
  הבית
  .
  הדם
  הזה
  רותח
  .
  על
  הדם
  הזה
  אין
  כפרה
  "
  .
  רק
  בדבריו
  של
  הרב
  אברהם
  טולדאנו
  ,
  משגיח
  בישיבת
  הרעיון
  היהודי
  ומספר
  4
  ברשימת
  כך
  לכנסת
  ,
  היו
  כבר
  הוראות
  מעשיות
  :
  "
  אלוקים
  ייקום
  דמו
  ואנו
  ניקום
  אותו
  .
  אל
  נקמות
  ה
  .
  עכשיו
  עת
  להרוג
  .
  זו
  העת
  להרוג
  .
  נצפה
  לשלום
  ,
  אך
  אינך
  יכול
  להגיע
  לשלום
  ,
  שלא
  דרך
  המלחמה
  .
  עת
  לטוב
  ועת
  לרע
  :
  אינך
  יכול
  להגיע
  לטוב
  ,
  אם
  אתה
  לא
  מבער
  את
  הרע
  .
  זה
  הרגע
  .
  זה
  הזמן
  לנקום
  נקמתו
  של
  כל
  יהודי
  "
  .
  דבריו
  של
  יקותיאל
  בן
  -
  יעקב
  ,
  איש
  כך
  המקורב
  ביותר
  לרב
  כהנא
  ,
  הם
  המפורשים
  ביותר
  ,
  והוא
  פנה
  אל
  רבו
  ,
  כאילו
  עוד
  היה
  חי
  :
  "
  הרב
  כהנא
  רצחו
  אותך
  פעמיים
  .
  כאן
  בארץ
  פסלו
  אותך
  ובארה"ב
  רצחו
  אותך
  .
  התקשורת
  העויינת
  ממשיכה
  לרצוח
  אותך
  פעם
  שלישית
  .
  נבכה
  ונפסיק
  לבכות
  ונקיים
  את
  התורה
  שלימדת
  אותנו
  נקמה
  .
  ניתן
  את
  רשות
  הדיבור
  לחבר
  תת
  -
  מקלע
  לחבר
  סכין
  .
  שלום
  הרב
  כהנא
  "
  .
  אט
  אט
  התחיל
  ההמון
  לצעוד
  אל
  מחוץ
  לסמטאות
  לעבר
  הכביש
  הראשי
  .
  תחילה
  בשקט
  ואחר
  כך
  תוך
  קריאות
  גוברות
  והולכות
  :
  "
  מוות
  לערבים
  "
  ,
  "
  מוות
  לשמאלנים
  "
  ,
  "
  רוצים
  נקמה
  "
  .
  הקהל
  הזה
  היה
  צמא
  לדם
  והוא
  חיפש
  ערבים
  .
  מדי
  פעם
  בפעם
  פרצה
  קבוצה
  של
  כמה
  מאות
  הצידה
  כאשר
  נדמה
  היה
  שגילתה
  ערבי
  .
  אבל
  האכזבה
  רבה
  .
  בעלי
  מפעלים
  רבים
  על
  נתיב
  ההלווייה
  נעלו
  את
  פועליהם
  מאחורי
  סוגר
  ובריח
  .
  אחדים
  מהם
  עשו
  שטות
  והציצו
  מבעד
  לחלונות
  ;
  בתוך
  דקות
  נופצו
  שמשות
  .
  מאחור
  צרו
  מאות
  על
  בניין
  הטלוויזיה
  .
  פרשי
  משטרה
  דחקו
  אותם
  לאחור
  .
  שוטר
  נפגע
  מאבן
  בראשו
  .
  קבוצה
  אחרת
  של
  מפגינים
  פרצה
  למרכז
  המסחרי
  סנטר
  1
  ,
  ליד
  התחנה
  המרכזית
  .
  יושבי
  בתי
  הקפה
  נבעתו
  .
  אם
  עם
  תינוקתה
  פרצה
  בזעקות
  .
  מיד
  אחר
  כך
  נופצו
  חלונות
  ראווה
  של
  חנויות
  במרכז
  .
  השוטרים
  הגיעו
  רק
  אחרי
  כמה
  דקות
  .
  מול
  בית
  מספר
  3
  ברחוב
  גבעת
  שאול
  אני
  עד
  לאירוע
  החמור
  ביותר
  .
  הקהל
  איתר
  סוף
  סוף
  ערבי
  ויהודים
  חבטו
  בו
  עד
  זוב
  דם
  .
  אנשי
  מג"ב
  חשו
  אל
  הפצוע
  והגישו
  לו
  עזרה
  ראשונה
  .
  האמבולנס
  התקרב
  אך
  בקושי
  וגם
  כאשר
  נסגרו
  הדלתות
  היכו
  עשרות
  בידיים
  וברגליים
  על
  פח
  הרכב
  .
  שוטר
  וחייל
  אחזו
  בדלתות
  האמבולנס
  ,
  כשפניהם
  אל
  המתפרעים
  ,
  כדי
  לסוכך
  על
  הפצוע
  הערבי
  .
  כאשר
  התחיל
  האמבולנס
  לנסוע
  ,
  איבד
  השוטר
  את
  שיווי
  המשקל
  ,
  מעד
  ונחת
  כשעורפו
  לקרקע
  .
  הוא
  איבד
  את
  הכרתו
  .
  הפעם
  הקהל
  לא
  חסם
  את
  האמבולנס
  .
  ברחבה
  שלפני
  בית
  העלמין
  שעל
  הר
  המנוחות
  נרגם
  באבנים
  הרכב
  של
  קול
  ישראל
  .
  טירן
  פולק
  ,
  מנכ"ל
  כך
  ,
  אחז
  בידו
  רמקול
  וביקש
  מהקהל
  שלא
  לפגוע
  ביהודים
  .
  מהקהל
  נשמעו
  קריאות
  :
  אחרי
  ההלווייה
  נלך
  לשחרר
  את
  הר
  הבית
  .
  כולנו
  כאיש
  אחד
  .
  מוות
  לערבים
  ,
  מוות
  לשמאלנים
  ,
  מוות
  ליוסי
  שריד
  .
  קשה
  להוציא
  את
  הארון
  ממכונית
  החברה
  קדישא
  ורק
  תוך
  דחיפות
  וצעקות
  הורדה
  גופתו
  של
  מאיר
  כהנא
  אל
  הקבר
  .
  עכשיו
  קוראים
  את
  הקדיש
  ,
  והקהל
  עונה
  אמן
  .
  תם
  מסע
  ההלווייה
  .
  מתחיל
  מסע
  הנקמה
  .