Explicați distincția dintre condiționarea clasică și condiționarea operantă.
Condiționarea clasică este un proces de învățare în care un răspuns înnăscut sau automat este asociat cu un stimul anterior neutru, determinând stimulul neutru să declanșeze același răspuns pe cont propriu. Acest proces a fost studiat pentru prima dată de Ivan Pavlov și este cel mai bine ilustrat de experimentele sale cu câini, unde a împerecheat sunetul unui clopot (stimul neutru) cu prezentarea de alimente (stimul necondiționat), provocând câinii să saliveze (răspuns necondiționat) ca răspuns la clopot singur (stimul condiționat). În contrast, condiționarea operantă este un proces de învățare în care probabilitatea unui anumit comportament este crescută sau scăzută prin întărire pozitivă sau negativă sau pedeapsă. Acest concept a fost studiat de B.F. Skinner și implică utilizarea consecințelor pentru a modela comportamentul. Exemplele de condiționare a operatorilor includ răsplătirea unui copil cu bomboane pentru că și-a terminat sarcinile (întărire pozitivă), pedepsirea lui pentru că nu a făcut sarcinile (întărire negativă), sau pentru că și-a luat jucăriile pentru comportament inadecvat (pedeapsă).