Kunstnerkolonien Egernsund eller Künstlerkolonie Ekensund var en Kunstnerkoloni i Egernsund, dengang Ekensund, i provinsen Slesvig-Holsten. Mere end 40 kunstnere regnes i dag for en del af kunstnerkolonien i Egernsund. -

Fra cirka 1880 samlede der sig efterhånden på nordsiden af Flensborg Fjord en kunstnerkoloni, hvor tilrejsende malere mødtes med lokale hver sommer fra 1882. Medlemmerne var overvejende tyske kunstnere som Wilhelm Dreesen, Alexander Eckener, Otto Heinrich Engel, Johannes Knutz, Erich Kubierschky, Jacob Nöbbe, Heinrich Petersen-Angeln, Walter Rudolf Leistikow og Fritz Stoltenberg

De fleste af dem havde på en eller anden måde tilknytning til Slesvig-Holsten og var uddannet på de tyske kunstakademier. Gennem Fritz Stoltenberg (1855-1921) havde Egernsundmalerne kontakt med Skagensmalerne. I den første generation af Egernsundmalerne var Wilhelm Dreesen (1840-1926) fra Flensborg en af de drivende kræfter. Han var en af de første i Tyskland, der beskæftigede sig med kunstfotografi. Mange af motiverne var de talrige teglværker med tørrelader med lysende røde tage, fiskernes arbejdsliv og skibene på fjorden.

Mødestedet var "Gasthof Schumann". Kunstnerne blev om sommeren indkvarteret om sommeren på de lokale kroer eller lejede værelser i fiskerhusene ved Lågmade. En del af de lokale kunstnere havde boliger i omegnen af Egernsund. Wilhelm Dreesen havde et sommerhus i Sandager, mens  Anton Nissen, (1866-1934) sammen med Maria Nissen byggede et hus med atelier mellem Alnor og Rinkenæs. Kunstnerkolonien i Egernsund havde sin blomstringstid med den anden generation, der især blev præget af maleren Otto Heinrich Engel (1866-1949), der kom til Egernsund fra München i årene 1892-1910. Efterhånden kom der også kvindelige malere som f.eks. Emmy Gotzmann-Conrad (1881-1942).

Mens danske malere som Johan Ulrik Bredsdorff (1845-1928), Hans Smidth (1839-1917) og Agnes Slott-Møller (1862-1937) holdt afstand til de tyske kolleger, færdedes Louis Jensen (1858-1908) fra København ubesværet i kredsen af Egernsundmalerne indtil sin død i 1908. Det lykkedes aldrig Egernsundmalerne at afholde fælles udstillinger, og fra omkring 1910 søgte mange til andre lokaliteter. Med grænsedragningen tværs gennem Flensborg Fjord i 1920 ophørte kunstnerkolonien. Det fik betydning for, hvordan kunstnerkolonien blev husket henholdsvis nord og syd for grænsen. Kunsthistorisk er kolonien betragtet som tysk, og i Tyskland er Egernsundmalerne anerkendte og værdsatte. Men i tiden efter Genforeningen i 1920 blev både malerne og deres værker overvejende ukendte for danskerne, selvom flere af kunstnerne faktisk er født i områder, der var danske indtil 1864. I dag er ca. 50 af Egernsundmalernes værker en fast del af udstillingen på Museumsberg Flensburg.

Litteratur
 Ulrich Schulte-Wülwer - Künstlerkolonie Ekensund am Nordufer der Flensburger Förde - Auflage=2. - Verlag=Boyens & Co. - ISBN=978-3-8042-0867-4

Eksterne henvisninger og kilde
 www.kulturarv.dk
 www.vimu.info.dk
 www.graenseforeningen.dk
 Kvindelige kunstnere i Egernsund
 Künstlerkolonie Ekensund

Kunsthistorie
Kunstnerkolonier i Danmark

Kunstnerkolonien Egernsund


In mathematics, the Riemann–Liouville integral associates with a real function  another function  of the same kind for each value of the parameter . The integral is a manner of generalization of the repeated antiderivative of  in the sense that for positive integer values of ,  is an iterated antiderivative of  of order . The Riemann–Liouville integral is named for Bernhard Riemann and Joseph Liouville, the latter of whom was the first to consider the possibility of fractional calculus in 1832. The operator agrees with the Euler transform, after Leonhard Euler, when applied to analytic functions. It was generalized to arbitrary dimensions by Marcel Riesz, who introduced the Riesz potential.

Definition
The Riemann–Liouville integral is defined by

where  is the gamma function and  is an arbitrary but fixed base point. The integral is well-defined provided  is a locally integrable function, and  is a complex number in the half-plane . The dependence on the base-point  is often suppressed, and represents a freedom in constant of integration. Clearly  is an antiderivative of  (of first order), and for positive integer values of ,  is an antiderivative of order  by Cauchy formula for repeated integration. Another notation, which emphasizes the base point, is

This also makes sense if , with suitable restrictions on .

The fundamental relations hold

the latter of which is a semigroup property. These properties make possible not only the definition of fractional integration, but also of fractional differentiation, by taking enough derivatives of .

Properties
Fix a bounded interval . The operator  associates to each integrable function  on  the function  on  which is also integrable by Fubini's theorem. Thus  defines a linear operator on :

Fubini's theorem also shows that this operator is continuous with respect to the Banach space structure on 1, and that the following inequality holds:

Here  denotes the norm on .

More generally, by Hölder's inequality, it follows that if , then  as well, and the analogous inequality holds

where  is the  norm on the interval . Thus we have a bounded linear operator . Furthermore,  in the  sense as  along the real axis. That is

for all . Moreover, by estimating the maximal function of , one can show that the limit  holds pointwise almost everywhere.

The operator  is well-defined on the set of locally integrable function on the whole real line . It defines a bounded transformation on any of the Banach spaces of functions of exponential type  consisting of locally integrable functions for which the norm

is finite. For , the Laplace transform of  takes the particularly simple form

for . Here  denotes the Laplace transform of , and this property expresses that  is a Fourier multiplier.

Fractional derivatives
One can define fractional-order derivatives of  as well by

where  denotes the ceiling function. One also obtains a differintegral interpolating between differentiation and integration by defining

An alternative fractional derivative was introduced by Caputo in 1967, and produces a derivative that has different properties: it produces zero from constant functions and, more importantly, the initial value terms of the Laplace Transform are expressed by means of the values of that function and of its derivative of integer order rather than the derivatives of fractional order as in the Riemann–Liouville derivative. The Caputo fractional derivative with base point , is then:

Another representation is:

Fractional derivative of a basic power function

Let us assume that  is a monomial of the form

The first derivative is as usual

Repeating this gives the more general result that

which, after replacing the factorials with the gamma function, leads to

For  and , we obtain the half-derivative of the function  as

To demonstrate that this is, in fact, the "half derivative" (where ), we repeat the process to get:

(because  and ) which is indeed the expected result of

For negative integer power , 1/ is 0, so it is convenient to use the following relation:

This extension of the above differential operator need not be constrained only to real powers; it also applies for complex powers. For example, the -th derivative of the -th derivative yields the second derivative. Also setting negative values for  yields integrals.

For a general function  and , the complete fractional derivative is

For arbitrary , since the gamma function is infinite for negative (real) integers, it is necessary to apply the fractional derivative after the integer derivative has been performed. For example,

Laplace transform

We can also come at the question via the Laplace transform. Knowing that

and

and so on, we assert
.

For example,

as expected. Indeed, given the convolution rule

and shorthanding  for clarity, we find that

which is what Cauchy gave us above.

Laplace transforms "work" on relatively few functions, but they are often useful for solving fractional differential equations.

Notes

References

.
.
.
.

.
.

External links

Bernhard Riemann
Fractional calculus
Integral transforms

Riemann–Liouville integral


Kota Mizunuma (født 22. februar 1990) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Cerezo Osaka.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kota Mizunuma


An Octarrhena filiformis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Louis Otho Otto Williams, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Pieter van Royen. An Octarrhena filiformis in nahilalakip ha genus nga Octarrhena, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 O. f. brachyphylla
 O. f. filiformis
 O. f. glabra

Mga kasarigan

Octarrhena

Octarrhena filiformis


Alfredo Ángel Romano (f. 2. ágúst 1893 - d. 22. ágúst 1972) var knattspyrnumaður frá Úrúgvæ, sem lék oftast nær sem kantmaður. Hann var í sigurliði Úrúgvæ á Ólympíuleikunum 1924 í París og enn í dag fimmti markahæsti leikmaður í sögu landsliðsins.

Ævi og ferill

Ángel Romano fæddist í Montevideo árið 1893 og hóf keppnisferil sinn rétt um sautján ára gamall hjá Nacional. Þaðan lá leiðin til Central Uruguay Railway Cricket Club sem var stórveldi í árdaga knattspyrnunnar í Úrúgvæ. Frá 1913-15 var hann í herbúðum Boca Juniors í Argentínu en að því loknu gekk hann aftur til liðs við Nacional og lék undir þeirra merkjum allt til loka ferilsins árið 1930, á þeim tíma varð hann átta sinnum úrúgvæskur meistari, en fyrir átti hann einn titil með C.U.R.C.C.

Landsliðsferill Romano hófst þegar árið 1911 og stóð til 1927. Á þeim tíma lék hann 70 landsleiki og skoraði í þeim 28 mörk. Meðal afreka hans á því tímabili var að vinna Copa America sex sinnum. Hann var jafnframt í liðinu sem varð Ólympíumeistari árið 1924, en frammistaða Úrúgvæ þar varð til þess að koma Suður-Ameríku á kortið í heimsfótboltanum.

Ángel Romano var einn fyrsti suður-ameríski knattspyrnumaðurinn til að fá viðurnefnið "El Loco" (sá kolóði), með vísun í hversu óútreiknanlegur og sókndjarfur hann var, en ótalmargir fótboltamenn frá þeim slóðum hafa síðar fengið þá nafnbót.

Heimildir

Úrúgvæskir knattspyrnumenn

Ángel Romano


Gündere, Kahramanmaraş ilinin Elbistan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin eski ismi Evliya'dır.

Coğrafya
Kahramanmaraş iline 179 km, Elbistan ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Elbistan'ın mahalleleri

Gündere, Elbistan


Nişaburek (Nişâbûrek), Klasik Türk müziğinde rast makamı ve uşşak makamının buselik si perdesiyle oluşmuş bir makamdır.

Ayrıca bakınız
 Rast
 Uşşak
 Buselik

Klasik Türk müziği makamları

Nişaburek


Goose van Schaick (også kendt i andre kilder som Gozen van Schaick) var en amerikansk oberst og senere brigadegeneral under Den Amerikanske Uafhængighedskrig. Inden da havde han, fra sin militære tjenestes begyndelse i 1755, kæmpet i flere slag for de tretten kolonier under den Franske og indianske krig, hvor han blandt andet blev såret i slaget ved Ticonderoga. Det Goose van Schaick i dag er mest kendt for er hans ledelse af 558 kontinentale soldater i en militær ekspedition fra Fort Stanwix mod Onondagastammen, hvor hæren dræbte 12 indianere, tog 34 til fange og drev resten af stammen på flugt uden at miste en eneste mand. Denne ekspedition blev set som en kæmpe succes i forhold til den efterfølgende Sullivan-ekspedition, og Goose van Schaick fik Thanks of Congress sammen med de andre kontinentale soldater, der deltog i ekspeditionen. Herefter fik van Schaick et ry for god militær ledelse, hvilket senere medførte, at han fik titlen som brigadegeneral i 1783 ved slutningen af Den Amerikanske Uafhængighedskrig. Han trak sig dog tilbage fra militære tjeneste en måned senere og døde i 1789 kun 53 år gammel. Dette var blandt andet skyld i det sår, han påtog sig under slaget ved Teconderoga i 1758. Goose van Schaick giftede sig desuden med Maria Ten Broek i 1770, med hvem han senere ville få syv børn.

Barndom og opvækst

Goose van Schaick blev født den 5. september 1736, den første søn til Sybrant Gosen van Schaick (1708-1774) og Alida Rosenboom i Albany, New York. Han havde hollandske aner i form af hans bedstefar Goosen Gerrits van Schaick, der kom fra Utrecht til Ny Holland med sin kone, Catherina Staats, i 1637. Navnet Goose er også hollandsk og stammer fra den Frisland. Gooses far, Sybrant van Schaick, var borgmester af Albany fra 1756 til 1761 og havde inden haft rang som løjtnant i en kontinental milits. Det var muligvis farens militære fortid, der fik Goose van Schaick til senere at melde sig ind som soldat.

Karriere

1755-1775: Militær indmelding og den Franske og Indianske Krig

I 1755 blev Goose van Schaick løjtnant i de New York Provinsielle Tropper. Dette er den tidligste rekord af Goose van Schaicks militære tjeneste, da der er ingen rekord af, hvornår han rent faktisk meldte sig ind som soldat. Samme år som Goose van Schaick blev løjtnant, deltog han i sit første slag i form af slaget om Lake George mod Frankrig under den Franske og indianske krig, der endte i en britisk sejr. Det følgende år deltog han i Crown Point-ekspeditionen stadig som løjtnant. Her var Goose van Schaick kun 20 år gammel, men udviste alligevel stort lederskab i sejren over de franske og indianske tropper i slaget ved Sabbath Day Point under ekspeditionen den 23. juli 1757. Et år senere i 1758 blev Goose van Schaick udnævnt kaptajn af en milits, med hvilken han deltog i slagene om Fort Frontenac og Fort Niagara. I 1759 deltog han også i slaget om Ticonderoga, der var en mindre konfrontation mellem de britiske styrker og 400 franske soldater i Fort Ticonderoga. Briterne indtog fortet, men under kampene påtog Goose van Schaick sig et sår til ansigtet fra en fransk musket. Van Schaick ville aldrig hele fuldstændig fra det sår, og det ville senere være skyld i hans tidlige død i 1789. Efter at være blevet udnævnt major i 1759 af en oberst Johnson, blev han i 1760 blev han forfremmet til oberstløjtnant for det Første New York Regiment. Hans fars høje status siges at have hjulpet van Schaick med at opnå mange forfremmelser under krigen. Han tilbragte resten af den Franske og indianske krig, der sluttede i 1763, i Canada uden at se meget aktion.

Goose van Schaick forlod kort militær tjeneste efter den Franske og indianske krigs afslutning for at hjælpe sin far med hans ejendomsforretning. Eftersom Goose van Schaick var en brændende liberalist og drømte om et frit USA, blev han medlem af Sons of Liberty i 1766, der kæmpede for at sænke den britiske beskatning af Amerika og mindske den britiske monarks magt over landet. Han skrev derfor også under på en protest mod Stamp Act i 1765. Han var også en af de tidlige medlemmer af forbundet af korrespondance i Albany, der kæmpede for de samme ting som Sons of Liberty. Efter hans fars død i 1772 blev Goose van Schaick også kendt som forretningsmand og landejer, da han ejede hele farens forretning og landbesiddelser.

1775-1783: Den amerikanske uafhængighedskrig og pensionering

Ved starten af den amerikanske uafhængighedskrig blev Goose van Schaick udnævnt oberst af det Andet New York Regiment, med hvem kan rykkede til Lake Champlain beliggende mellem New York og Vermont. Her forberedte han og regimentet sig på den kommende invasion af Canada, men Goose van Schaick oplevede ingen kamp med regimentet under invasionen, da han fik ledelsen af Fort George. Men i starten af 1776 var van Schaick tilbage i Albany med sit regiment, indtil han den 21 november samme år fik overdraget til det Første New York Regiment i stedet.

Med sit nye regiment kæmpede han mod fjendtlige indianere i Tryon County, New York og blev efterfølgende indblandet i beskyttelsen af Fort Ticonderoga i 1777. Her påtog han sig også en mindre skade. I marts 1778 fik Goose van Schaick ordrer fra George Washington til at marchere til den militære lejr Valley Forge i Pennsylvania. Efter dernæst at have marcheret til den mindre bjergkæde Hudson Highlands i New York, fik han i december 1778 overdraget kommandoen af Fort Stanwix fra hans søsters mand, oberst Peter Gansevoort. Det var herfra Goose van Schaick ville lede den mest kendte militære konfrontation i hans karriere mod Onondagastammen.

Den 7. april 1779 blev Goose van Schaick godkendt som leder af den kommende militære ekspedition mod Onondagastammen. Han var blevet foreslået som leder af general James Clinton og var senere blevet godkendt af George Washington. Den primære grund til at kommandoen havnede hos Goose van Schaick var, at det var hans regiment, der garniserede Fort Stanwix, hvorfra ekspeditionen ville have sit startpunkt. Goose van Schaick ankom til fortet den 16. april 1779, to dage inden ekspeditionens start, og samlede her tropper og forsyninger. Han fik samlet 558 kontinentale soldater fordelt på syv kompagnier. Tre af kompagnierne kom fra Goose van Schaicks regiment, det Første New York Regiment. Marinus Willett og Robert Cochran blev trukket ud fra det Tredje New York Regiment for at være van Schaicks feltofficerer.

Den 18. april marcherede Goose van Schaick med sine tropper fra Fort Stanwix, og de ankom aftenen den 20. april. Den 21. april om morgenen gik angrebet i gang. Goose van Schaick havde strategisk anlagt angrebet sådan, at forskellige delinger marcherede flere stedder rundt, så man hurtigst muligt kunne ødelægge hele Onondagastammens store land inden alarmen gik. Det viste sig, at Goose van Schaick havde planlagt sin ekspedition ordentligt, og den blev en kæmpe succes. I alt døde 12 onondagaindianere, 34 blev taget til fange, og der blev indsamlet 100 musketter. Alt dette skete uden Goose van Schaick mistede en eneste af sine mænd. For sin ekspedition blev Goose van Schaick og samtlige andre soldater, der deltog i ekspeditionen, hædret med Thanks of Congress den 10. maj 1779.

Efter den store succes af ekspeditionen blev Goose van Schaick og det Første New York Regiment valgt til at gardere nyligt besatte land fra Fort Stanwixunder den efterfølgende Sullivanekspedition, der havde til hensigt at ødelægge de andre irokesiske stammer, Mohawk, Cayuga og Seneca. Denne ekspedition var en betydeligt mindre succes end Van Schaick-ekspeditionen. I 1780 blev Goose van Schaick tilbudt forfremmelsen til brigadegeneral, men han takkede nej. Samtidig vandrede van Schaick og de nyligt sammenslåede Første og Tredje New York Regimenter til Albany for at tilslutte sig George Washingtons hær der. Her tilbragte han de følgende år, men brugte også meget tid på at rejse til Philadelphia for at få opereret den cancer væk, der havde forkommet i hans sår fra slaget ved Ticonderoga. I 1783 kæmpede han i det altafgørende slag ved Yorktown, hvorefter han endelig blev forfremmet til brigadegeneral den 10. oktober det samme år. Han trak sig dog tilbage en måned senere på grund af sit helbred, selvom han gerne ville have videreblevet som militær officer i den amerikanske hær. For sin militære deltagelse modtog han en masse penge og noget land uddelt af USA.

Personlige liv

Goose van Schaick giftede sig med Maria Ten Broek i oktober 1770 i New York City. På det tidspunkt var Maria Ten Broek kun 20, mens Goose van Schaick var 34. Maria Ten Broek var oprindeligt fra New Jersey og endte med at blive 16 år ældre end sin mand, eftersom hun først døde i 1829. Sammen fik parret syv børn; Alida (25. december 1771), John (1. januar 1774), Sybrant (19. maj 1776), Tobias (9. december 1779), Myndert (16. september 1982), Elizabeth (11. juni 1786) og Abraham van Schaick (10. november 1787). Elizabeth van Schaick døde dog som baby en måned efter sin fødsel. Myndert van Schaick ville senere blive senator af New York. Alle børnene blev døbt i den hollandske kirke i Albany. Goose van Schaick er desuden også beslægtet med Herman Melville, forfatter til romanen Moby Dick.

Død og eftermæle

Gennem 1780'erne tog Goose van Schaicks skade til, eftersom ingen læger havde kunnet fjerne kræften, der havde bredt sig i hans ansigt, efter han var blevet ramt på kinden af en fransk musket i slaget ved Ticonderoga i 1758. I 1788 så tingene særdeles slemt ud, og han skrev sit testamente den 10. november samme år, hvor han blandt andet nævnte, at hans kone, Maria Ten Broek, og hans seks børn skulle overtage hans ejendom, land og penge. Den 4. juli 1789 døde Goose van Schaick i sit hjem i Albany i en ung alder af 53.

Fodnoter

Kilder

Den amerikanske uafhængighedskrig
Generaler i Den Kontinentale Hær
Personer fra New York

Goose van Schaick


Top Cómics fue una revista de historieta publicada en España por Ediciones B en 1994, en plena crisis del mercado autóctono. Sólo se publicaron 10 números con diferentes precios que oscilaban entre 475 a 650 pesetas debido a que algunos ejemplares contaban con mayor cantidad de páginas al tratarse de especiales.

Contenido
Por sus páginas pasaron portadistas como Ciruelo, dibujantes como Juan Giménez, Moebius, Geof Darrow, Bernet, Ruben Pellejero, Ambrós, Carlos Nine y obras como Densaga de Richard Corben o Inspector Dan de Eugenio Giner.

<center>
{| class="sortable wikitable"
|-
!Números
!Título
!Guion
!Dibujo
!Tipo
|-
|1-4
|Los ojos del Apocalipsis
|Roberto dal Pra
|Juan Giménez
|serie
|-
|1-4
|Demolition Man
|Gary Cohn
|varios
|serie
|-
|5-10
|Gipsy
|Thierry Smolderen
|Enrico Marini
|serie
|-
|5-10
|Dieter Lumpen El precio del Caronte
|Jorge Zentner
|Ruben Pellejero
|serie
|-
|6-10
|El artefacto perverso
|Felipe Hernández Cava
|Federico del Barrio
|serie
|-
|7-10
|Densaga (epílogos)
|Richard Corben
|Richard Corben
|serie
|-
|}
</center>

 Bibliografía
CUADRADO, Jesús (2000). De la historieta y su uso 1873-2000'', Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez

Enlaces externos
Ficha en tebeosfera

Revistas de Ediciones B
Revistas desaparecidas de España
Revistas de historieta de España

Top Cómics


Emir steht für:

 Emir, arabischer Titel
 Emir (Rebsorte), weiße Rebsorte

Emir ist der Familienname folgender Personen:
 Berkan Emir (* 1988), türkischer Fußballspieler
 Erdoğan Emir (* 1958), kurdischer Singer-Songwriter

EMIR steht als Abkürzung für:
 European Market Infrastructure Regulation, siehe Verordnung (EU) Nr. 648/2012 (Marktinfrastrukturverordnung)

Siehe auch:
 Amir

Abkürzung

Emir (Begriffsklärung)


Grachi: El show en vivo es la primera gira de obras musicales de la serie de televisión de Nickelodeon Latinoamérica Grachi, donde interpretarán en vivo los temas de la serie, y actuarán junto al público. La gira empezó el 10 de febrero de 2012 en México D.F., México, en el Teatro Metropólitan.'Grachi' prepara espectáculo en vivo para 2011 en México El show es dirigido y producido por el productor mexicano Alejandro Gou Boy de Tycoon Gou Producciones. Se confirmó la participación de todo el elenco principal. Los ensayos empezaron el 3 de enero de 2012 en Miami, Estados Unidos. El 14 de julio comenzó el Show en Vivo en Argentina.http://fangrachimundo.blogspot.com.ar/2012/06/grachi-el-show-en-vivo-llega-argentina.html

Historial

La gira fue anunciada por varios medios a principios de junio de 2011, y fue confirmado más tarde. Se confirmó que el productor mexicano Alejandro Gou Boy adquirió los derechos para realizar un musical teatral de Grachi. La obra se empezó a escribir, platicar, planear y estelarizar a partir de junio de 2011. El 12 de agosto de 2011 Nickelodeon Latinoamérica confirmó que firmaron acuerdos con Tycoon Gou Producciones para lanzar la obra teatral a finales de 2011, pero se confirmó más tarde que la obra sería el año siguiente. Inicialmente, se dijo que el musical estaría sólo en México, pero en septiembre de 2011, se confirmó que la gira se expandirá a varios países de América Latina. Respecto al espectáculo Alejandro Gou Boy aseguró: "Estamos muy agradecidos con Nickelodeon por confiar en Tycoon Gou Producciones para llevar a los escenarios de América Latina esta súper producción, habrá un despliegue impresionante de mágia y música en vivo que el público nunca olvidará". También, Ticketmaster lo definió como un "espectáculo teatral lleno de romance, talento y mucha mágia y música".Boletos | Grachi el Show en Vivo - México DF en Ticketmaster Inicialmente, se confirmó la primera fecha de la gira, que será el 12 de febrero de 2012 en México, D. F. en el Teatro Metropólitan. Tycoon Gou Producciones confirmó a través de Twitter la segunda, tercera y cuarta fecha de la gira, en Monterrey el 19 de febrero de 2012 en el Auditorio Banamex; el 25 de febrero y 26 de febrero de 2012 llega a Guadalajara en el Teatro Galerías.

Composición
La obra musical fue escrita por Catharina Ledeboer y Mariana Palos. Ledeboer reveló el concepto principal de la obra:

Lista de canciones
Se confirmó que el elenco interpretaría 17 canciones durante el show, incluyendo de la primera temporada y la segunda.

Las canciones siguientes corresponden al show en Argentina:

{{cquote|* Grachi (Tema) Abertura - Mia, Diego, Mecha, Chema, Leo, Katty, Daniel y Grachi
 M.A.P.S - Grachi y Mecha
 Amor de Película - Grachi, Daniel y Elenco
 Mariposas - Grachi
 Tiburones - Daniel, Leo, Diego y Chema
 La Estrella Soy Yo - Mia
 Química Perfecta - Leo y Grachi
 Te Busco - Diego y Kathy
 Siempre - Mia y Grachi
 Lágrimas (Remix) - Grachi
 Magia - Grachi, Mia, Katty y Elenco
 Tu Eres Para Mi - Daniel y Grachi
 Juntos Vamos - Grachi, Daniel, Mia, Leo, Diego, Mecha, Chema y Katty
 Enamorada - Kathy y Mecha
 Somos Aires - Leo
 Soñar Forever - Daniel
 Lobo - Chema
 Goma de Mascar - Kathy y Grachi
 Hechizo de Amor - Diego
 Grachi (Tema) Despedida - Todo el Elenco}}

Canciones interpretadas en el Show en vivo de México:

 Recepción
El show en vivo fue reseñado mayormente positivamente de parte de los críticos y espectadores.http://mundokimberly.blogspot.com/2012/02/resenas-estreno-de-grachi-el-show-en.html Bertha Sola de La Crónica de Hoy escribió: «espectacular puesta en escena musical que se desprende de la telenovela juvenil latinoamericana más exitosa del momento». Impacto: El Diario aclamó el show diciendo que «luego de haber conquistado los corazones del público mexicano con la serie de televisión, "Grachi, el espectáculo en vivo" cautivó con su magia a los espectadores en el teatro Metropólitan, durante su premier en esta ciudad.». Sin embargo varios críticos apuntaron negativamente en el hecho de que la mayoría de los actos musicales no fueron en vivo, sino que utilizaron la técnica de Playback. El Porvenir'' escribió: «la mayor parte de los números musicales son apoyados por el playback, y si acaso algunos partes de las canciones son interpretadas en vivo, pero no todos se libraron de algunas desafinaciones.

Fechas y presentaciones

Referencias

Giras musicales de 2012
Grachi

Grachi: El show en vivo


Selandia - Center for Erhvervsrettet Uddannelse (kurz Selandia CEU; ) befand sich in Slagelse auf der dänischen Insel Seeland und war eine dänische Handelsschule für Technik, Wirtschaft und Management. Heute ist die Schule ein Teil von Zealand Business College (ZBC).

Entstehung der Handelsschule
Die Schule ist durch den Zusammenschluss der Business School in Slagelse, der Technischen Schule in Slagelse und Teilen des AMU-Center Syd- og Vestsjælland (Süd- und Westseelands) entstanden. Sie ist eine vom dänischen Ministerium für Kinder und Bildung (Ministeriet for Børn og Undervisning) genehmigte private Stiftung. Selandia hat 430 Dozenten und Ausbilder und stellt jährlich die Ausbildung für etwa 15.000 Studenten in verschiedenen Ausbildungsniveaus.

Die Geschichte der Schule reicht bis 1866 zurück. Seit 1981 hat Selandia internationale Projekte für technische Unterstützung und Entwicklung in 35 Ländern in Osteuropa, Afrika, Asien und Lateinamerika durchgeführt.

Ausbildungsgänge der ehemaligen Handelsschule
 Landwirtschaft, Gartenbau und Forstwirtschaft, einschließlich: Saatgut-Technologie, Agrar-Mechanik, Pflanzen und Tierzucht, umweltfreundliche Landwirtschaft, ökologischer Landbau
 Labortechnik und Qualitätskontrolle
 Hochbau, einschließlich Kläranlagen und Erdgasanlagen
 Elektrik und Elektronik
 Metallbearbeitung, einschließlich Automatisierung und Informatik, Auto-Mechanik, Prozess-Betrieb usw.
 Lebensmittelverarbeitung
 Hotel & Restaurant Management
 Organisation Management, darunter The Learning Organisation-Konzept
 Informations- und Kommunikationstechnologie (ITK), einschließlich Multimedia und E-Learning
 Sprachen- und sozialwissenschaftliche Studien
 Micro und Macro Economics
 Marketing
 Business Administration
 Transport, Lager und Logistik

Weblinks
 sceu.dk: (dänisch, englisch)

Einzelnachweise

Organisation (Slagelse Kommune)
Gegründet 1866


La microrregión de Cascavel es una de las microrregiones del estado brasileño del Ceará perteneciente a la mesorregión Norte Cearense. Su población fue estimada en 2006 por el IBGE en 128.225 habitantes y está dividida en tres municipios. Posee un área total de 2.527,211 km².

Municipios

 Beberibe
 Cascavel
 Pindoretama

Cascavel

Microrregión de Cascavel (Ceará)


"Barbie Girl" pjesma je danske dance-pop grupe Aqua. Pjesma je objavljena u svibnju 1997. godine, kao treći singl s debitantskog studijskog albuma, Aquarium iz 1997. godine. Pjesmu su napisali Søren Rasted, Claus Norreen, René Dif, i Lene Nystrøm, a producirali Johnny Jam, Delgado, Rasted, i Norreen. Napisana je nakon što je Rasted vidio izložbu kič kulture u Danskoj, u kojoj su bile Barbie lutke.

Pjesma je dominirala ljestvicama svijeta, pogotovo u Europi, a u UK-u je bila broj jedan čak četiri tjedna. Na vrhu je bila i u Australiji, a u SAD-u se popela na sedmo mjesto Billboard Hot 100 ljestvice, gdje do danas jedini hit singl Aque, i jedina koja se popela u prvih 20 na Billboard Hot 100. Najpoznatiji je uradak Aque.

Sastav je pjesmu izveo u intervalu nastupa na Euroviziji 2001. godine. Pjesma je također bila subjekt kontroverzne parnice između Mattel i MCA Records.

Pozadina
Tekst pjesme je o Barbie i Kenu, lutkama iz proizvodnje Mattel. Lene Nystrøm utjelovljuje Barbie, dok René Dif utjelovljuje Kena. Zbog teksta i samog glazbenog videa, Mattel je tužio MCA Records.

Poruka na kutiji Aquarium CD-a jasno je dala do znanja da "je pjesma Barbie Girl socijalni komentar te da nije napravljena ni odobrena od strane proizvođača lutaka."

Kritike

Recenzije
Stephen Thomas Erlewine iz AllMusica, opisao je pjesmu kao "jednom od onih neobjašnjivih fenomena pop kulture" i "nevjerojatno zaraznom," uz komentar da je pjesma "zabavna euro-dance pjesma koja sija sa ženstvenosti i Barbie lutkama."

Zarada
"Barbie Girl" se prodala u više od 8 milijuna primjeraka diljem svijeta.

Osoblje
Osoblje kao što je navedeno u "Barbie Girl" CD singlu i Aquarium albumu.
Aqua
 Søren Rasted – tekst, produciranje, miksanje, aranžiranje
 Claus Norreen – tekst, produciranje, miksanje, aranžiranje
 René Dif – vokali, tekst
 Lene Nystrøm – vokali, tekst
Ostalo osoblje
 Fjodor Øxenhave – frizure i šminka
 Bjarne Lindgreen – stiliziranje
 Peter Stenbæk – ilustracije
 Robin Skoldborg – fotografija

Izvori

Singlovi iz 1997.

Barbie Girl


La Ligue B de la Ligue des nations 2022-2023 est la deuxième division de la Ligue des nations 2022-2023, troisième édition d'une compétition impliquant les équipes nationales masculines des 55 associations membres de l'UEFA.

Format
Le format de la compétition est identique à l'édition précédente.

Tirage au sort
Les équipes sont attribuées à la Ligue B en fonction de la liste d'accès basée sur le classement général de la précédente édition. Elles sont réparties en quatre chapeaux de quatre équipes, placées selon leur coefficient.

Le tirage au sort de la phase de ligue a lieu à Nyon, le .

Groupes
Légende des classements

Groupe 1

Groupe 2

Le , l'UEFA décide que la Russie ne participera pas au tournoi et finira dernière et reléguée en Ligue C au terme de la campagne.

Groupe 3

Groupe 4

Classement général
Légende des classements

Buteurs

6 buts
  Erling Haaland
  Aleksandar Mitrović

4 buts
  Stefan Mugoša

3 buts
  Edin Džeko
  Teemu Pukki
  Benjamin Šeško
  Emil Forsberg

2 buts

  Eduard Spertsyan
  Smail Prevljak
  Stuart Armstrong
  John McGinn
  Benjamin Källman
  Joel Pohjanpalo
  John Egan
  Michael Obafemi
  Þórir Jóhann Helgason
  Jón Dagur Þorsteinsson
  Manor Solomon
  Shon Weissman
  George Pușcaș
  Luka Jović
  Artem Dovbyk

1 but

  Armando Broja
  Ermir Lenjani
  Taulant Seferi
  Myrto Uzuni
  Vahan Bichakhchyan
  Artak Dashyan
  Ermedin Demirović
  Luka Menalo
  Miralem Pjanić
  Che Adams
  Ryan Christie
  Lyndon Dykes
  Jack Hendry
  Scott McKenna
  Anthony Ralston
  Oliver Antman
  Robbie Brady
  Alan Browne
  Nathan Collins
  Troy Parrott
  Mikael Anderson
  Arnór Sigurðsson
  Liel Abada
  Tai Baribo
  Dor Peretz
  Adam Marušić
  Marko Vukčević
  Alexander Sørloth
  Nicușor Bancu
  Dennis Man
  Andrei Rațiu
  Florin Tănase
  Saša Lukić
  Sergej Milinković-Savić
  Nemanja Radonjić
  Dušan Vlahović
  Andrija Živković
  Adam Gnezda Čerin
  Andraž Šporar
  Petar Stojanović
  Viktor Claesson
  Anthony Elanga
  Viktor Gyökeres
  Dejan Kulusevski
  Danylo Ignatenko
  Oleksandr Karavayev
  Ruslan Malinovskyi
  Vitaliy Mykolenko
  Viktor Tsyhankov
  Oleksandr Tymchyk
  Oleksandr Zubkov

Buts contre son camp
  Daníel Leó Grétarsson (pour  Israël)

Hommes du match

Articles connexes

Ligue des nations de l'UEFA

Notes et références

Notes

Références

Ligue des nations de l'UEFA 2022-2023

Ligue B de la Ligue des nations de l'UEFA 2022-2023


مافيا فيلم أكشن مصري من إنتاج عام 2002، من تأليف مدحت العدل، ومن إخراج شريف عرفة، الفيلم عرض في شهر أغسطس لعام 2002 وحقق إيرادات بلغت 13,084,935 جنيهًا مصريًا؛ مما يجعله واحدًا من أنجح أفلام السينما المصرية.

قصة الفيلم
تدور أحداث الفيلم حول حسين الشاب المصري الذي يسافر للعمل بالخارج بعد طرده من الكلية الحربية، للعمل مع المافيا، إلى أن يتم القبض عليه وترحيله إلى إحدى السجون المصرية، فتقوم المخابرات المصرية بتهريبه للاستعانة به لإحباط مخطط إرهابي يهدف إلى اغتيال أحد الشخصيات المهمة التي تزور مصر.

بطولة
 أحمد السقا: (حسين)
 منى زكي: (مريم)
 مصطفى شعبان: (حسام)
 أحمد رزق: (رأفت)
 عباس أبو الحسن: (الجزار)
 توفيق عبد الحميد: (وسيم)
 جمال إسماعيل: (والد حسين)
 خليل مرسي
 سعيد طرابيك
 حسين فهمي: (ضيف شرف بشخصيته الحقيقية)

فريق العمل
 إخراج: شريف عرفة
 تأليف: مدحت العدل
 إنتاج: العدل جروب
 توزيع داخلي: أوسكار، النصر
 توزيع خارجي: شركة مصر للفن السابع
 مونتاج: معتز الكاتب
 موسيقى: عمر خيرت
 مدير التصوير: سامح سليم

وصلات خارجية

 صفحة الفيلم في قاعدة بيانات الأفلام العربية
 صفحة الفيلم في IMDb

مراجع

أفلام أحمد السقا
أفلام أحمد رزق
أفلام باللغة العربية
أفلام حركة إنتاج عقد 2000
أفلام حركة مصرية
أفلام عربية عن العصابات
أفلام مصرية إنتاج 2002
أفلام مصطفى شعبان
أفلام منى زكي

مافيا (فيلم)


Ouija ili Ouija ploča (eng. Ouija board), poznata i kao ploča za prizivanje duhova, društvena igra na ploči za dvoje do šestero igrača koja se sastoji od ravne ploče s upisanom abecedom, brojevima od 0 do 9 te riječi da, ne i zbogom te planšete (mali pokazivač od plastike ili drva u obliku srca) koja se pomiče po ploči. Ponekad se na ploči nalaze ugravirani simboli i grafiti. Upute za igru navode kako ploča omogućuje kontakt sa svijetom duhova. Danas je Hasbro, američka kompanija za proizvodnju igračaka i društvenih igra jedna od glavnih proizvođača te društvene igre.

Premda je Ouija namijenjena za igru djece starije od osam godina, ona ima zlokobnu reputaciju kojoj je najviše pridonio marketing putem reklamiranja društvene igre u filmovima strave, što je rezultiralo pozicioniranjem Ouija ploče kao teme urbanih legendi.

Pravila igre

Igra je namijenena djeci starijoj od osam godina. Igrači postave ploču na stol ili neku drugu ravnu površinu, sjednu u krug i stave prste na planšetu koju polože na ploču. U sredini planšete nalazi se okrugli otvor pomoću kojeg se može vidjeti slova preko kojih kliže planšeta. Nakon toga jedan od sudionika igra priziva duha i postavlja pitanje. Prema uputstvima za igru, duh odgovara igračima tako što pomiče planšetu i prelazi preko određenih slova od kojih se navodno može razaznati odgovor.

Povijest

Ouija ploča nastala je u SAD-u tijekom 19. stoljeća u vrijeme pojave spiritističkog pokreta, koji je započeo 1848. godine objavom navodnog slučaja sestara Fox, koje su prijavile da su opsjednute duhovima. Uskoro nakon toga počele su se održavati spiritističke seanse diljem SAD-a, na kojima je, tobože, ostvarivana komunikacija s duhovima. Jedan od načina uspostave veze sa svijetom duhova bila je i izrada ravne ploče s ucrtanim slovima abecede, brojevima, te rječima "da", "ne" i "zbogom".

Prvi proizvođač i prodavač te društvene igre bio je Charles Kennard iz Baltimorea koji je osnovao firmu Kennard Novelty Company, koja je 1891. godine patentirala Ouija ploču. Prema popularnom vjerovanju ime ploče nastalo je kao kombinacija francuske riječi oui i njemačke riječi ja. S vremenom je kompaniju preuzeo William Fuld koji se često pogrešno navodi kao izumitelj Ouija ploče. Godine 1966. tvrtka Parker Brothers otkupila je prava na proizvodnju i prodaju ploče od Fuld Company, a već sljedeće godine prodali su 2 milijuna ploča, čime su prešli prodaju Monopolyja, druge popularne društvene igre.

Znanstveno objašnjenje funkcioniranja igre

Tijekom igre, dok igrači drže prstima planšetu, čini se kao da se ona sama pomiče, neovisno o volji igrača, što izaziva učinak straha i uvjerenja kako je pomiče netko ili nešto nevidljivo ljudskom oku. Znanstvenici su istraživali njeno djelovanje i mehanizma pomjeranja planšete te su razvili više teorija. Najčešće objašnjenje je da ljudi nesvjesno pomiču planšetu zbog čega su uvjereni kako se ona pomiče sama od sebe. Fenomen se naziva ideomotričkim učinkom.

Stav katoličke Crkve o prizivanju duhova

Biblija je kategorički protiv bilo kakvog prizivanja duhova, što ističe u više navrata. Katolička crkva zabranjuje vjernicima upuštanje u takve prakse pa čak i u slučaju da su pasivni promatrači. Crkva vjeruje da zazivanje duhova može biti opasno, jer je prizvane duhove teško otjerati, a često je moguće da se umjesto priziva željene duše pojavi nekakav zlokoban duh te savjetuje mladima da ne eksperimentiraju s Ouija pločama.

U popularnoj kulturi

Posljednjih nekoliko desetljeća ponovno raste popularnost Ouija ploča, osobito zahvaljujući njihovoj mistifikaciji i pridavanju zlokobnih osobina, što se dodatno popularizira u horor filmovima, poput starijeg filmskog klasika Istjerivač đavola (1973.) te nešto novijih i novih filmova poput Witchboard (1986.), Witchboard 2 (1993.), Witchboard 3 (1995.), Ispod površine (2000.) Paranomalno (2007.), Prizivanje duhova (2014.) i nastavka Prizivanje duhova: Porijeklo zla (2016.) te Prizivanje 2 (2016.). Također, Ouija se često koristi na zabavama u vrijeme Noći vještica (eng. Halloween) kao jedan od tipičnih rekvizita te noći.

Zloglasni britanski okultist Aleister Crowley (1875.-1947.) zagovarao je uporabu Ouija ploče, koja je igrala zamjetnu ulogu u mnogim njegovim magijskim radovima.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Ploča Ouija - Britannica Online
 Neobična i tajanstvena povijest Ouija ploče - smithsonianmag.com
 Ouija ploča - kshs.org
 Što uzrokuje pomicanje Ouija ploče - bbc.com
 Ouija ploče: Znanstvenici objašnjavaju jezive osjećaje - medicalnewstoday.com
 Svećenik upozorava: Ovo nemojte koristiti - opasno je! - dnevnik.hr

Igre na ploči
Urbane legende
Paranormalno

Ouija


Ennanga (luganda, auch nnanga) ist eine achtsaitige Bogenharfe der Baganda im Süden von Uganda. Der Musiker des überwiegend solistisch zur eigenen Gesangsbegleitung gespielten Instruments nahm am Königshof des Reiches Buganda eine hervorgehobene Stellung ein. Die Lieder hatten mythische Erzählungen und aktuelle Ereignisse zum Inhalt, sie unterhielten den Herrscher (Kabaka) und informierten ihn zugleich über das Geschehen draußen im Land. Mit der Auflösung der Königtümer 1966 wurde die alte höfische Musiziertradition unterbrochen, heute ist das ennanga-Spiel fast ausgestorben. Namensverwandt ist die Trogzither inanga.

Verbreitung der Bogenharfen
Die ältesten Harfen in Afrika sind in ihrer Grundform als Bogenharfen, die aus einem einzigen Stab bestehen, auf Wandmalereien in Grabkammern aus der altägyptischen 4. Dynastie um 2500 v. Chr. zu sehen. Ab dem 16. Jahrhundert v. Chr. kam im Mittleren Reich die in Mesopotamien schon länger bekannte Winkelharfe hinzu. Bei ihr ist ein Holzstab in einem bestimmten Winkel mit dem Resonanzkörper verbunden, wodurch sich in der Dreiecksfläche dazwischen die Anzahl der Saiten gegenüber der Bogenharfe erhöhen lässt. Anstelle eines Resonanzkörpers können die Stäbe ausgehöhlt sein und als Klangverstärkung dienen. In der arabischen Musik wurden Winkelharfen (ǧank) bis ins 16. Jahrhundert verwendet, in Schwarzafrika blieben sie die Ausnahme. Ein seltenes Beispiel stellt die kondi der Bwaka im Nordwesten des Kongo dar. In Westafrika lässt sich die singuläre, mauretanische ardin auf altägyptische Vorbilder zurückführen. Sie steht unabhängig von ihrer Bauform in keiner Beziehung zu den anderen Harfen, weil sie zum einen nur von Frauen und zum anderen als einzige wie die arabischen und persischen Harfen mit dem Hals nahe am Körper gespielt wird. Ein afrikanischer Harfenspieler hält sein Instrument mit dem Hals vom Körper weg.

Den weltweiten Verbreitungsschwerpunkt für die Bogenharfen bilden Uganda und die Zentralafrikanische Republik. Zwölf Ethnien in Uganda besitzen eine eigene Harfentradition. Dorthin dürfte das Instrument im 1. Jahrtausend über Nubien den Nil aufwärts gekommen sein; möglicherweise bereits vor Zerstörung des Meroe-Reichs im 4. Jahrhundert begann die Ausbreitung nach Süden. Außerhalb Afrikas haben sich von den altindischen Bogenharfen nur noch in Myanmar die saung gauk und in Restexemplaren die vier- bis fünfsaitige waji im Nordosten Afghanistans erhalten. In Ostafrika liegen die Gebiete für die dort vorkommenden unterschiedlichen Leiern normalerweise getrennt von denen der Harfen, nur ausnahmsweise werden wie bei den Baganda im Süden Ugandas Leiern und Harfen zugleich gespielt. Außer der ennanga ist dort die achtsaitige Leier endongo bekannt.

Nach den unterschiedlichen Möglichkeiten, die Halsstange mit dem Korpus zu verbinden, werden – basierend auf Klaus Wachsmann (1964) – die afrikanischen Bogenharfen in drei Formvarianten eingeteilt. Sie erlauben Rückschlüsse auf die Verbreitungswege der Instrumente.
 Bei der Gruppe "Löffel in der Tasse" liegt der leicht gebogene Hals schräg am Rand des schalenförmigen Korpus, sein Ende reicht etwa bis zur Mitte des Bodens. Die Konstruktion wird allein durch die gespannten Saiten stabil gehalten. Solche Bogenharfen, zu denen die ennanga der Baganda gehört, sind nördlich des Victoriasees auch bei den Acholi und Labwor in Nordostuganda (nördlich Soroti) bekannt. Die Bagwere (im Osten um Mbale) spielen die sechssaitige tongoli, die Langi im zentralen Norden die tum.
 Das Bild vom "Korken in der Flasche" beschreibt einen meist länglichen Korpus, der an der Stirnseite eine halsartige Verlängerung besitzt, in welche der Stab gesteckt wird. Die Verbindung sitzt deutlich fester als beim ersten Typ. Hierzu gehören die kundi der Azande und die adungu der Alur in Norduganda. Der Verbreitungsschwerpunkt liegt in der Zentralafrikanischen Republik und reicht von Nordkamerun im Westen über Südsudan im Osten bis Nordkongo im Süden.
 Eine ähnlich feste Verbindung ergibt sich, wenn der untere Halsabschnitt an einem Brett am Korpusboden festgeschnürt wird. Diese Form kommt von Westafrika bis Gabun vor.

Laut Klaus Wachsmann, einem Pionier der afrikanischen Musikethnologie, der von 1937 bis 1957 in Uganda lebte, gehört die "Löffel-in-der-Tasse"-Harfe zur Kultur der Niloten oder zu Völkern, die unter ihrem Einfluss standen. Die Völker des Zwischenseengebietes müssen seit langem in Kontakt zum Niltal gestanden haben. (Näheres zur Verbreitung der drei Bogenharfentypen siehe: Adungu.)

Herkunft der Ennanga

Nach der Überlieferung der Baganda fuhr Kabaka Nakibinge im 15. oder 16. Jahrhundert, als er sich mit dem benachbarten Reich Bunyoro im Krieg befand, einer Weissagung folgend auf die Ssese-Inseln im Victoriasee, wo er einen weisen Mann zu finden hoffte, der sein Volk vor den Angriffen des Feindes retten könne. Er traf dort auf Kibuuka Kyobe Omumbaale, einen jungen Mann, der ein Muttermal auf der Schulter trug. Er spielte gerade Harfe und willigte ein, dem Herrscher nach Buganda zu folgen. Die folgende Schlacht endete zwar zu Gunsten Bugandas, jedoch kamen zuerst Kibuuka und gegen Ende der Schlacht auch Nakibinge ums Leben. Kibuukas Harfe, die den Namen Tannalabankondwe trug, wurde zusammen mit anderen Objekten, die an Kibuuka erinnerten, auf der Insel in Ehren gehalten, bis das Haus, in dem sie sich befanden, im Jahr 1893 zerstört wurde. Zu den Objekten gehörten auch zwei Kürbisrasseln, die zu besonderen Gelegenheiten mit der Harfe und einer Trommel eingesetzt wurden. Eine solche Ensemblebesetzung gab es noch 1945. Der Musiker Evaristo Muyinda sang um die Mitte des 20. Jahrhunderts das Lied Kansimbe omuggo, worin die Verszeile enthalten ist: kansimbe omuggo awali Kibuuka, "lass mich mit dem Stock dorthin gehen und vor Kibuuka treten". Das Lied erinnert an die geschichtsmythische Begegnung.

Auf der Suche nach der Nilquelle kamen die britischen Afrikaforscher John Hanning Speke und James Augustus Grant 1862 nach Buganda, wo sie von Mutesa I. (reg. 1856–1884) empfangen wurden. Einen knappen Kilometer vom Herrschersitz des Kabaka befand sich der Hof der Königinmutter, wo die beiden Reisenden bei ihrem Empfang einen blinden Harfenspieler in der Nähe der Regentin antrafen. Sie befand sich oft in nächster Gesellschaft eines Harfenspielers. Die Szene ist auch in Spekes Reisebericht Journal of the Discovery of the Source of the Nile (1863) abgebildet. Allein die Harfenspieler hatten einen Zugang zu den Frauen des Königs, aber um diese nicht sehen zu können, soll man ihnen das Augenlicht genommen haben.

1879 sandte der Kabaka von Buganda drei Gesandte nach London, um Königin Victoria zu besuchen. Sie hatten Harfen dabei. Im 19. Jahrhundert verbreitete sich die Bogenharfe von Buganda bis in die Region Buhaya im Nordwesten Tansanias. In der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts gelangte die Schalenleier ntongooli von Busoga am östlichen Nilufer an den Hof des Kabaka. Die Basoga-Spieler bildeten eine eigene Musikergruppe, ihr Instrument wurde nun endongo genannt, behielt aber den erklärenden Zusatz eya Soga ("von den Basoga"). Um 1900 ging die Bedeutung der Harfe zurück und die endongo nahm ihren Platz ein, außerdem kam die endingidi, das einzige Streichinstrument der Baganda hinzu.

Bei den Ritualen am Hof (lubiri) besaß Musik insgesamt einen hohen Stellenwert. Die königlichen Musiker am Hof von Mutesa II. (reg. 1939–1966) wurden gemäß ihrem Ansehen in drei Kategorien eingeteilt: Zur ersten Gruppe, die permanent auf dem Palastgelände lebten, gehörten die Harfenspieler. Die zweite Gruppe (Spieler der Röhrenspießgeige endingidi, der Leier endongo, der Xylophone und Trommler) war nur zu besonderen Anlässen vorübergehend dort untergebracht und die übrigen Musiker, die nicht zum eigentlichen Palastorchester zählten, übernachteten grundsätzlich außerhalb.

Der persönliche Harfenspieler des Kabaka trug den Titel mulanga (abgeleitet vom Verb okulanga, "ankündigen"). Außer mit seinen leisen Zupftönen zu unterhalten, hatte der mulanga, dem prophetische Gaben zugesprochen wurden, die Aufgabe, den Herrscher über aktuelle Ereignisse in seinem Land zu informieren und ihn vor möglichen Gefahren zu warnen. Der mulanga konnte auch Bürgern eine Stimme verleihen, die ihr Anliegen nicht direkt dem Herrscher vortragen durften. Indem der mulanga die Beschwerden der Bürger in Liedform gekleidet vortrug, fungierte er als einflussreicher Vermittler zwischen dem Kabaka und seinen Untertanen.

Der berühmteste Harfenspieler Anfang des 20. Jahrhunderts war James Mayanja, dessen Schüler Temusewo Mukasa gilt als der letzte große ennanga-Spieler von Buganda, von dem Evaristo Muyinda in den 1940er Jahren das Harfenspiel erlernte. Dies geschah auf Anregung von Klaus Wachsmann, der 1948 als Kurator des Uganda-Museums Muyinda für den Aufbau eines Museumsorchesters engagierte. Diese Wiederbelebung der traditionellen Musik fand 1966 ihr Ende, als der durch einen Staatsstreich an die Macht gekommene Milton Obote das politisch unruhige Land mit Notstandsgesetzen regierte, Kabaka Mutesa II. zur Flucht außer Landes zwang und die Königtümer auflöste.

In der Region der Acholi im Norden und im Gebiet Ankole im äußersten Südwesten heißt eine Trogzither ennanga und in einem weiten Gebiet von Burundi und Ruanda bis Ostkongo inanga. Die Frauen der Haya in Buhaya spielten früher einen gleichnamigen Mundbogen. Dass später die europäische Violine ebenfalls als ennanga bezeichnet wurde, spricht für die besondere Bedeutung der Harfe.

Bauform

Die ennanga besteht aus einer flachen Holzschale und einer leicht gebogenen Halsstange, deren unterer Krümmungsradius etwa der Schalenform entspricht. Die Membrandecke aus Rindshaut wird durch eine dichte Verschnürung gegen ein Hautstück an der Unterseite des Korpus verspannt. Die auf und ab gezogenen zweifarbigen Schnüre verdecken vollständig das Holz und ergeben ein abwechselnd dunkelbraun und beiges Streifenmuster, gelegentlich noch mit Rot als dritter Farbe. Die Saiten sind am unteren Ende an einer Holzleiste befestigt, die mittig längs unter der Hautdecke verläuft. Als Besonderheit treten bei der ennanga beide Enden der Saitenhalterleiste aus der Hautdecke heraus. Das untere Ende liegt auf dem Korpusrand auf, der obere, den Halsstiel berührende Abschnitt ist passgenau angespitzt und heißt eddimi, "dicke Zunge".

Die Decke besitzt an einer Stelle ein kreisrundes Loch von wenigen Zentimetern Durchmessern. Acht Saiten verlaufen durch eine Bohrung in der Haut und der Holzleiste bis zum Hals, an dem sie mit seitenständigen Holzwirbeln gespannt werden. Um eine neue Saite aufzuziehen wird diese angespitzt und von oben durch die Decke in das Innere geschoben, mit einem Haken oder einem ähnlichen Gegenstand aus dem Loch herausgefischt, am Ende um ein kleines Hautstückchen verknotet, wieder zurückgezogen und schließlich mit dem freien Ende am Wirbel befestigt. Die Saite besteht traditionell aus Ziegenhaut; Draht und Nylon sind in Mode gekommen.

Zur Herstellung der Saiten lässt man Ziegenhaut oder Rindshaut eine Woche an der Sonne trocknen, schabt die Fleischreste ab und spannt sie fest. Die Haut wird möglichst gleichmäßig in Streifen geschnitten, die restlichen Haare entfernte man früher mit einer Glasscherbe und heute mit Schleifpapier. Nachdem die Hautstreifen ein bis eineinhalb Stunden im Wasser gequollen sind, werden sie an einem Ende festgenagelt und um eine Schnur eng bis zum gewünschten Durchmesser gedreht. Bis Anfang des 20. Jahrhunderts wurden Rindersehnen als Saiten verwendet. Um nicht feucht zu werden, rieb man die Saiten mit Rizinusöl ein.

Unterhalb der Wirbel, die alle afrikanischen Bogenharfen besitzen, sind Ringe aus mit Eidechsenhaut umwickelten Bananenpflanzenfasern um den Hals gebunden. In ihnen steckt jeweils ein kleines Holzstäbchen. Dieses bringt der Musiker vor dem Spiel in Position dicht an die Saite, wodurch beim Anreißen der Saite ein schnarrender Ton entsteht, sich die Lautstärke erhöht und die Tondauer verlängert. Anstelle der Holzstäbchen werden gelegentlich Metallstreifen oder Glöckchen angebracht.

Spielweise
Der sitzende, in der traditionellen Hofmusik stets männliche Spieler hält den Korpus im Schoß, die Halsstange ragt vom Körper abgewandt nach schräg oben. Wie bei nahezu allen afrikanischen Harfen wird kein Plektrum verwendet. Der Sänger begleitet sich selbst, indem er mit Daumen und Zeigefinger beider Hände die Saiten ineinandergreifend (verzahnt, englisch: interlocking) anreißt. Mit der rechten Hand spielt er den musikalischen Part okunaga ("zu schlagen beginnen") und erzeugt so eine grundlegende Tonreihe. Die linke Hand produziert eine halbierende, kontrastierende Reihe dazwischen, die okwawula ("teilen, differenzieren") genannt wird. Im Zusammenklang ergibt sich eine Gesamtreihe in doppelter Geschwindigkeit.

Nach der höfischen Musizierpraxis wurden die Lieder zunächst für Harfe und Gesang komponiert und danach auf lauter klingende Instrumente wie das Holmxylophon amadinda oder das Ensemble der gestimmten entenga-Trommeln übertragen. Bei der amadinda mit zwölf Klangplatten sitzen sich zwei Musiker gegenüber und schlagen zehn der Platten, ein dritter (omukoonezi) sitzt an einer Seite und spielt nur die beiden höchsten Klangplatten (er verdoppelt zwei Oktaven höher die Töne der beiden anderen). Der Part der rechten Hand des Harfenspieler fällt am Xylophon dem omunazi zu, sein Gegenüber heißt omuwazi, er spielt die linkshändige Melodie des Harfenspielers.

Wie auch in der übrigen traditionellen Musik im Süden Ugandas sind die Saiten in annähernd äquipentatonischen Abständen gestimmt (die Oktave wird in fünf etwa gleich große Tonstufen unterteilt). In den Instrumentalstilen Bugandas gibt es keine Akkorde außer ungefähren Oktavparallelen, die neben der ennanga-Musik auch für das Spiel der amadinda, der größeren Xylophone embaire und akadinda und des Lamellophons kadongo charakteristisch sind. Bei der beschränkten Saitenzahl kommen für das Spiel in Oktaven nur drei Töne der pentatonischen Stimmung in Betracht. Gesangsstimme (okuyimba) und Harfe folgen einander im Oktavabstand.

Bei der Übertragung von der Harfe auf das Xylophon geht die Gesangsstimme verloren, für den einheimischen, geübten Zuhörer ist dies jedoch kein Verlust, da er sich nach dem Prinzip der Paralleloktaven den Gesang dazudenken kann. Die musikalische Struktur ist bei beiden Instrumenten dieselbe, dennoch macht es einen großen Unterschied, ob die zu hörende Tonfolge von einer Person durch das abwechselnde Zupfen der Saiten mit zwei Fingern beider Hände, oder durch zwei Spieler, die beidhändig auf Platten schlagen, erzeugt wird. Die enorme Geschwindigkeit ist für den Harfenspieler spieltechnisch anspruchsvoll. Dazu kommt ein unterschiedliches Klangbild der beiden Instrumente: Durch den Schnarreffekt der Holzstäbchen tönen die Harfensaiten länger als die Xylophonplatten, es kommt stärker zu Konsonanzen, obwohl – abgesehen von Oktaven – alle Töne nacheinander und nicht gleichzeitig gespielt werden.

Spekulativ ist die These, dass einige der durch Überlagerung entstandenen rhythmischen Muster (inherent pattern) strukturell mit den Standardpattern identisch sein könnten, die Arthur Morris Jones in der Ewe-Trommelmusik Westafrikas für die Doppelglocke gankogui fand. Demnach hätte eine Entwicklung stattgefunden von den resultierenden Rhythmen in Buganda zu segmentierten Rhythmusformeln (Standardpattern) in Ghana. Gerhard Kubik vergleicht die inherent pattern und die Oktavparallelen in der Hofmusik von Buganda mit der Spielweise des Lamellophons timbrh in Zentralkamerun.

Eines der berühmtesten alten Harfenlieder Bugandas trägt den Titel Plutalo olw'e Nsini lwatta abantu ("Die Schlacht von Nsini tötete Menschen"), sein Text dürfte aus der Regierungszeit der Herrscher Jjunju und Semakokiro (um 1764 – um 1794) stammen. Das Lied handelt von der Schlacht, in der Jjunju das Gebiet Buddo (bei der Stadt Masaka) von Bunyoro eroberte und um die Fehde zwischen ihm und seinem Bruder Semakokiro, bei der Jjunju ums Leben kam. Die Geschichte wird bis heute in der mündlichen Überlieferung weitergegeben und ist der Inhalt weiterer Lieder für Harfe und Xylophon.

Literatur
 Andrew Cooke, James Micklem: Ennanga harp songs of Buganda: Temutewo Mukasa's "Gganga Alula". In: African Music, Band 7, Nr. 4, 1999, S. 47–65
 Peter Cooke: Music in a Ugandan Court. In: Early Music, Band 24, Nr. 3 (Early Music from Around the World) August 1996, S. 439–452
 Kenneth Alexander Gourlay: Ennanga. In: Grove Music Online, 22. September 2015
 Gerhard Kubik: Ennanga Music. In: African Music. Band 4, Nr. 1, 1966/67, S. 21–24
 Gerhard Kubik: Ostafrika. Musikgeschichte in Bildern. Band 1: Musikethnologie. Lieferung 10. VEB Deutscher Verlag für Musik, Leipzig 1982, S. 78f
 Gerhard Kubik: Theory of African Music. Volume 1. University of Chicago Press, London 1994
 Rachel Rosalie Muehrer: Revisiting the Ennanga: Continuity and Change in the Performance Practice and Repertoire of the Royal Harp of the Buganda. (Dissertation) York University, Toronto 2011
 Rachel Muehrer: Playing Techniques of the Nnanga of Buganda. In: African Music, Band 9, Nr. 2, 2012, S. 57–76
 Klaus Wachsmann: Tribal Crafts of Uganda. Part Two: The Sound Instruments. Oxford University Press, London 1953, S. 393–399
 Klaus P. Wachsmann: Musical Instruments in Kiganda Tradition and Their Place in the East African Scene. In: Ders. (Hrsg.): Essays on Music and History in Africa. Northwestern University Press, Evanstone 1971, S. 112–114
 Klaus P. Wachsmann: Völkerwanderungen und afrikanische Harfen. In Erich Stockmann (Hrsg.): Musikkulturen in Afrika. Verlag Neue Musik, Berlin 1987, S. 246–251 (englisches Original: Klaus Wachsmann: Human Migration and African Harps. In: Journal of the International Folk Music Council, Band 16, 1964, S. 84–88)
 Ulrich Wegner: Afrikanische Saiteninstrumente. (Neue Folge 41. Abteilung Musikethnologie V.) Museum für Völkerkunde Berlin 1984, S. 160–174

Diskografie
 Herbert Bagesikagi (ennanga), Margaret Kabahindi (ennanga) u. a.: Ennanga. Epic Songs from Uganda. Joop Veuger und Michael Oneka (Text). Pan Records, Ethnic Series, PAN 2057CD, 1998

Weblinks

 Ennanga. Encyclopaedia Britannica (Foto)

Einzelnachweise

Musik (Uganda)
Harfenart
Afrikanisches Musikinstrument

Ennanga


En opvaskebørste er et redskab, der bruges til opvask. Typisk benyttes opvaskebørster til håndopvask i en køkkenvask og med brug af opvaskemiddel og varmt vand. Opvaskebørster har ofte et langt skaft, der gør at man ikke skal have hænderne nede i vandet man vasker op i.

Eksterne henvisninger

Opvask
Køkkenredskaber

Opvaskebørste


රාජ්‍ය සතු තොරතුරු දැන ගැනිම සදහා රජය විසින් මහ ජනතාවට සහ මාධ්‍යට ලබාදුන් තොරතුරු පත්‍රකලාවේදී හු හෙලා යොදාගනිති.  මෙම අයිතිය රටින් රටට වෙනස් වන අතර,ඇ.එ.ජ. ප්‍රාන්තයෙන් ප්‍රාන්තනට ද වේනස්වේ. සමහර ප්‍රාන්ත වල විවෘත්ත ප්‍රතිපත්ති හරා මෙම අයිතය පුළුල් කිරීමට උස්සාහ ගෙන ඇත.  උදාහරණයක් ලෙස නව් රිසර්හ " සන්ෂයින් " නිතය වෙනස් කර මහජන පරීක්ෂණයක් සදහා කුමන රාජ්‍ය ලේඛණ අත් හට වීමට හැකිදැය යන්න වඩා නිවරදිව නිර්වචනය කළ ඇත.

එක්සත් ජනපදයේ තුනතුරු නිදහස පිළිබද පනත මගින්  පත්‍රකලාවේදින්ට රාජ්‍ය ලේඛණ පිටපත ලබා ගැනිමේ අයිතය හමි වුව ද, අත්හිටුවන ලද ලේඛණ ලබා දොදීමට රජයට කල හැක. මෙම අයිතිය පාලනය සදහා තවත්  ේ‍ෆඩරල් නිති පවරයි.

රාජ්‍ය තොරතුරු පරිහරනයට අයිතිය


Agrilus abodimanganus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1931.

Referências

abodimanganus
Coleópteros descritos em 1931

Agrilus abodimanganus


Pyrilia aurantiocephala es una especie de ave de la familia Psittacidae.

Distribución y hábitat
Es endémica de las cuencas del alto Tapajós y bajo Madeira, al oriente y centro de la Amazonia, en Brasil.

Sus hábitats naturales son: bosques subtropicales o tropicales húmedos de baja altitud.

Identificación
Los individuos observados de esta especie de loro eran considerados como juveniles de Pyrilia vulturina debido a la coloración anaranjado de su cabeza calva. Sin embargo, cuando se descubrió que los individuos eran sexualmente maduros, fueron descritos como una nueva especie.

El loro calvo tiene plumaje predominantemente verde. Presenta cabeza calva, de color anaranjado a castaño. Como algunos miembros del género Pyrilia, tiene coberteras subalares rojas, que apenas son visibles cuando se posa, pero son muy visible en vuelo.

Referencias

Enlaces externos
«Pyrilia aurantiocephala». The Internet Bird Collection(IBC). Consultado el 24 de noviembre de 2011. (en inglés)
Bald Parrot Pyrilia aurantiocephala. Arthur . Consultado el 17 de septiembre de 2014.

Pyrilia
Aves de América del Sur
Aves del Amazonas
Aves endémicas de Brasil
Animales descritos en 2002

Pyrilia aurantiocephala


Juniorverdensmesterskabet i håndbold for mænd 2017 var det 21. junior-VM i håndbold for mænd, slutrunden havde deltagelse af 24 hold og blev afviklet i Algeriet fra 18. til 30. juli 2017. Det var første gang at Algeriet var vært og tredje gang at Junior-VM for mænd blev holdt i Afrika.

Spanien vandt deres første titel, da de slog Danmark 39–38 i finalen. Frankrig vandt bronze ved at slå Tyskland 23–22.

Kvalificerede hold

Europa
  (Vinder af Junior-VM i håndbold 2015 (mænd))
  (Vinder af Junior-EM i håndbold 2016 (mænd))
  (Nr. to ved Junior-EM i håndbold 2016 (mænd))
  (Vinder af de europæiske kvalifikationer i gruppe 1)
  (Vinder af de europæiske kvalifikationer i gruppe 2)
  (Vinder af de europæiske kvalifikationer i gruppe 3)
  (Vinder af de europæiske kvalifikationer i gruppe 4)
  (EVinder af de europæiske kvalifikationer i gruppe 5)
  (Vinder af de europæiske kvalifikationer i gruppe 6)
  (Vinder af de europæiske kvalifikationer i gruppe 7)

Afrika
  (Vært)
  (Vinder af ved de afrikanske juniormesterskaber i håndbold 2016 for mænd)
  (Nummer ved de afrikanske juniormesterskaber i håndbold 2016 for mænd)
  (4. plads ved de afrikanske juniormesterskaber i håndbold 2016 for mænd)

Asien
  (Asiatisk mester)

Amerika
  (Vinder af de panamerikanske juniormesterskaber i håndbold 2017 for mænd)
  (Nr. to ved de panamerikanske juniormesterskaber i håndbold 2017 for mænd)
  (Nr. tre ved de panamerikanske juniormesterskaber i håndbold 2017 for mænd)
  (4. plads ved de panamerikanske juniormesterskaber i håndbold 2017 for mænd)

Oceanien

Indledende runde
Tidsplanen blev annonceret den 7. juni 2017.

Alle tider er lokale (UTC+1).

Gruppe A

Gruppe B

Gruppe C

Gruppe D

Slutspil

Oversigt

5. plads oversigt

Ottendedelsfinaler

Kvartfinaler

5.–8. plads semifinaler

Semifinaler

Kamp om syvendeplads

Kamp om 5. plads

Kamp om tredjeplads

Finale

Endelige placeringer

Statistik

Topmålscorere

Kilde: IHF

Topmålmænd

Kilde: IHF

Hæder

MVP
 Venstre-back:  Lasse Møller

All-star holdet
 Målmand:  Xoan Ledo
 Højre fløj:  Aleix Gómez
 Højre back:  Dika Mem
 Centre back:  Mátyás Győri
 Venstre back:  Lasse Møller
 Venstre fløj:  Lukas Mertens
 Pivot:  Magnus Saugstrup

Referencer

Håndbold i 2017
VM i håndbold

Junior-VM i håndbold 2017 (mænd)


Komtesse Juliane Sophie Danneskiold-Laurvig, grevinde Holck ved ægteskab (født 12. januar 1757 i København, Danmark og død 11. januar 1790 i Kiel, Schleswig-Holstein, Tyskland). Juliane Sophie Holck blev den 28. september 1769 i et arrangeret ægteskab lovet bort som barn, hvor hun ville gifte sig med greve Conrad Holck til Eckhof da hun var 12 år gammel. På bryllupsdagen blev Conrad Holck udnævnt til gehejmekonferensråd. Juliane Sophie Holck er søster til Anna Sophia Danneskiold-Laurvig, Baronesse von Bülow ved ægteskab og halvsøster til Christiane Conradine Quist.

Juliane Sophie Holck er datter af greve Christian Conrad Danneskiold-Laurvig og Dorothea Sophie Danneskiold-Laurvig.

Conrad Holck og Juliane Sophie Holck fik tilsammen 10 børn. Herunder børnene: Sophie Dorothea Louise Holck, komtesse; Conrad Christoffer Holck, greve; Anna Holck, komtesse; Frederikke Ernestine Holck, komtesse; Harald Holck, greve; Luisa Augusta Holck, komtesse; Julius Carl Christian Holck, greve; Adelheid Ermegaard Holck, komtesse; Christoffer Conrad Holck, greve, og Juliane Marie Cornella Holck, komtesse.

Referencer

Grevinder fra Danmark
Personer fra København

Juliane Sophie Holck


Brodersby Sogn () er et sogn i det sydlige Angel i Sydslesvig, tidligere i Slis Herred (Gottorp Amt), nu i kommunen Brodersby-Goltoft i Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten.

I Brodersby Sogn findes flg. stednavne:
 Brodersby (delt i Lille og Store Brodersby)
 Gejl (Geel)
 Gejlbyholt (Geelbyholz)
 Goltoft
 Knøs (fra Knuds Næs eller Knuds Ås, Knös)
 Lytteborg eller Lyttenborg
 Bregnerød (Brekenrude)
 Rojum (Royum)

Litteratur
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, side 524

Eksterne henvisninger
 Brodersby-Kalleby-Moldened Menighed / Kirchengemeinde Brodersby-Kahleby-Moldenit

Noter

Sogne i Sydslesvig

Brodersby Sogn


Baron Ker may refer to:
 Baron (Lord) Ker of Cessford and Cavertoun (in the Peerage of Scotland) is from 1616 one of the subsidiary titles for Duke of Roxburghe
 Baron (Lord) Ker of Cessford and Overton (in the Peerage of Scotland too) is from 1707 another of the subsidiary titles for Duke of Roxburghe
 Baron Ker of Kersehugh (in the Peerage of the United Kingdom) is from 1821 one of the subsidiary titles for Marquess of Lothian
 Baron Ker of Wakefield (in the Peerage of Great Britain) was from 1741 to 1805 one of the subsidiary titles for Duke of Roxburghe

See also
 Lord Kerr (disambiguation)

Baron Ker


عَبْلَة  هي بلدية مقاطعة المرية. جنوب شرق إسبانيا.

النمو السكاني

المصدر: INE (Spain)

وصلات خارجية
 Search Almeria Spain information in English & Spanish
  Abla - Diputación Provincial de Almería

المراجع

أماكن مأهولة في المرية
بلديات المرية

عبلة (إسبانيا)


أحمد حافظ عوض (1874 – 1950م) صحفي مصري اشتغل محررا بجريدة "اللواء" (1898 – 1906). كان عضوًا بمجلس النواب، وبمجلس الشيوخ، كما كان عضوًا بمجمع اللغة العربية 1942. أصدر عدة صحف منها "الآداب و"الأهالي" و"كوكب الشرق"، وكان سكرتيرًا خاصًا ومقربًا من الخديوي عباس حلمي الثاني. له بعض المؤلفات المعروفة ومنها "فتح مصر الحديث: نابليون بونابرت في مصر".

حياته المبكرة
ولد بمدينة دمنهور بمحافظة البحيرة عام 1874. بدأ تعليمه في الكتّأب ثم أكمله وأتمه في الأزهر الشريف. تخرج في المدرسة التوفيقية الثانوية ثم في مدرسة المعلمين العليا.

مسيرته المهنية
عمل أحمد حافظ عوض سكرتيرًا خاصًا للخديوي عباس حلمي الثاني، كما عمل مترجما عن الإنجليزية ثم أصبح محررًا بجريدة المؤيد (1898 - 1906 م) ثم رئيسًا لتحريرها، اعتكف عوض في خلال الحرب العالمية الأولى. وعمل مع الوفد بعد ثورة 1919، وأصدر جريدة الآداب، وجريدة الأهالي مع عبد القادر حمزة، وكوكب الشرق (وهي مجلة وفدية يومية استمرت زُهاء ٢٠ سنة)، التي كان يكتب فيها كل من طه حسين وعباس محمود العقاد، وفؤاد شاكر. كانت داره ملتقى الأدباء المصريين والعرب من أمثال أحمد شوقي والمويلحي ومحمد كرد علي ومحمد أمين الحسيني مفتي فلسطين. كما أصدر في القاهرة مجلة «خيال الظل الهزلية» عام 1908 ثم مرة أخرى عام 1924، وعُين عضوًا في مجلس الشيوخ، وكان من أعضاء مجمع فؤاد الأول للغة العربية. بعد نهاية الحرب العالمية الأولى، وعقب دستور 1923 التقى الأستاذ أمين الرافعي صاحب ورئيس تحرير جريدة الأخبار ومعه كل من أحمد حافظ عوض محرر جريدة المحروسة وليون كاسترو مؤسس مجلة «ليبيرتيه» برئيس الوزراء سعد باشا زغلول وطالبوه بإصدار قانون لإنشاء نقابة للصحفيين.

وقد تقلَّد أحمد حافظ عوض العديدَ من المناصب؛ حيث عمل سكرتيرًا خاصًّا للخديوي عباس حلمي الثاني بعد أن عزله الإنجليز إلى الآستانة، وحج معه، كما استفاد من أسراره السياسية وما كان يجري بينه وبين اللورد كرومر، وأصبح مندوبًا صحفيًّا للخديوي إلى جانب عمله مترجمًا له في مصر، وقد وصف أحمد حافظ بأن «قلمه مسخر لخدمة الخديوي». وقد أشار إلى ذلك «محمد فريد» في مذكراته التي تحدث فيها عن مدى ولائه للخديوي عباس، ويبرهن على ذلك بقوله: «كان عثمان وحافظ عوض وغيرهما يَسعَون لدى الطلبة في باريس لإغرائهم من أجل التقرب إلى الخديوي.» كما التقى عوض بالشاعر الهندي «روبندرونات طاغور».

مرض عوض فأوقف صحيفته «كوكب الشرق»، ولزم بيته مريضا بضعة أعوام، وتوفي بالقاهرة سنة 1950م.

المؤلفات
 جريدة الآداب.
 أصدر مع محمد مسعود جريدة المنبر.
 كما أصدر «خيال الظل» الهزلية 1907.
 حرر جريدة «المحروسة» 1923.
 جريدة «كوكب الشرق» اليومية (1924 – 1939)
 قصة اليتيم وهو قصة تتحدث عن حياته الشخصية.
 كما صدر له كتاب «آثار اقدام في رمال الزمان».
 فتح مصر الحديث: نابليون بونابرت في مصر.
 من والد إلى ولده 1923.

المراجع

 محمد مهدي علام وآخرون: المجمعيون في خمسين عاماً - الهيئة العامة لشؤون المطابع الأميرية - القاهرة 1986.

أشخاص من دمنهور
صحفيون مصريون
كتاب مصريون في القرن 20
مترجمون مصريون
مواليد 1874
وفيات 1950
كتاب بالعربية في القرن 20

أحمد حافظ عوض


15849 Billharper este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15849 Billharper este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitt Peak National Observatory în cadrul proiectului Spacewatch. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,95 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 2,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

15849 Billharper


L'Homme qui penche est un film français réalisé par Marie-Violaine Brincard et Olivier Dury, sorti en 2021.

Synopsis
Évocation de la brève existence de Thierry Metz, manœuvre, saisonnier dans le Lot-et-Garonne, considéré comme un poète majeur de la fin du XXe siècle.

Fiche technique
 Titre : L'Homme qui penche
 Réalisation : Marie-Violaine Brincard et Olivier Dury
 Photographie : Olivier Dury
 Son : Philippe Grivel
 Montage son : Bruno Ginestet
 Montage : Qutaiba Barhamji
 Production : Survivance
 Pays :
 Genre : documentaire
 Durée :
 Date de sortie : France -

Sélections
 Cinéma du réel 2020

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Charlotte Garson, « Tombeau de Vincent », Cahiers du cinéma, , ,
 Jérôme Garcin, « Élégie pour Thierry Metz, le poète qui célébrait le « travail de se simplifier » », sur nouvelobs.com, 6 décembre 2021
 Nicole Gabriel, Jeune Cinéma, , décembre 2021

Liens externes

 L'Homme qui penche sur le site de Survivance

Film français sorti en 2021
Film documentaire français
Film tourné en Lot-et-Garonne
Film tourné en Gironde
Film documentaire sur un poète

L'Homme qui penche


Karsten Nielsen (født 10. oktober 1955) er en dansk bankdirektør og lokalpolitiker, der 2018-2021 var borgmester for Læsø Kommune, først for Dansk Folkeparti  og siden juni 2021 for Venstre. Han blev Dansk Folkepartis første og (pr. april 2023) foreløbig eneste borgmester udenfor København.

Borgmester

Nielsen blev først valgt som borgmester seks dage efter kommunalvalget i 2017, fordi der gik noget tid med at få forhandlet en konstitueringsaftale på plads. Nielsen blev udråbt til borgmester dagen efter valget med støtte fra Socialdemokraterne og Læsølisten, men det var Venstre ikke tilfreds med, da de med fire ud af ni mandater var partiet med flest mandater i den valgte kommunalbestyrelse. I sidste ende fik Nielsen borgmesterposten efter en konstitueringsaftale, som alle ni valgte medlemmer skrev under på.

Karsten Nielsen var sit partis første egentlige borgmester; dog har partiet tidligere haft en fagborgmesterpost i København i skikkelse af Carl Christian Ebbesen, som var kultur- og fritidsborgmester fra 2014 til 2017.

I juni 2021 skiftede Nielsen til Venstre, hvor han oprindelig var udset til at blive partiets spidskandidat ved kommunalvalget 2021. I oktober 2021 trak han sig imidlertid fra posten efter en meget omtalt "skursag", hvor kommunaldirektøren i en periode havde boet ulovligt i et skur på en sommerhusgrund og efterfølgende havde været involveret i sagsbehandlingen. Nielsen bad samtidig vælgerne om ikke at stemme på ham ved det forestående kommunalvalg, da han gerne ville forlade politik. Alligevel blev han med 21 personlige stemmer genvalgt til kommunalbestyrelsen, men fik efterfølgende tilladelse til at opgive sit mandat pr. 31. december 2021. Han blev afløst på borgmesterposten af Venstre-partifællen Tobias Birch Johansen. Birch Johansen havde også været borgmester 2013-2017.

Referencer

Borgmestre i Danmark 2018-2021
Borgmestre fra Dansk Folkeparti
Borgmestre i Læsø Kommune
Bankdirektører fra Danmark
Borgmestre fra Venstre

Karsten Nielsen (borgmester)


Müge (Convallaria majalis), çiçekli bitkilerin Ruscaceae familyasına dahil cinslerden Convallaria içindeki tek türdür. Kuzey yarım kürenin ılıman iklimli tüm bölgelerinde (Asya, Avrupa ve Kuzey Amerika'da) yaygındır.

Çok yıllık bir bitkidir. İlkbaharda, topraktan 15–20 cm yukarıya kadar uzayan koyu yeşil geniş yapraklar verir. Yaprakların arasından aynı sap üstünde sıralanmış küçük çan şeklinde beyaz çiçekler açar. Çiçeklerin çok güzel kokusu olduğundan parfümeride yaygın olarak kullanılmaktadır. Bitki, köklerinden çoğalarak bulunduğu alanı kaplamaktadır. Giderek daha az rastlanmaktadır. Türkçede inci çiçeği de denilmektedir. Dilimize Fransızcası olan "muguet" kelimesinden geçmiştir.

Nemli, gölge ağaç altlarını çok seven müge, iri yaprakların arasında çıtı pıtı beyaz kokulu çiçekleriyle çok zarif bir bitkidir. Köksap denen etli kökleri toprak altında dallanarak çoğalır. Gölge alanlarda yer örtücü olarak kullanılabilir. Çizgili yapraklı ve pembe çiçeklileri de mevcuttur. Kökleri kasım ile mart arası 2,5 cm. derinlikte ve 10 cm. aralıklarla dikilir. İlkbaharda çiçek açar. Suyu çok sever.

Kaynakça
 İngilizce Wikipedia'daki Convallaria maddesinin 16.08.2006 sürümü.

Dış bağlantılar

majalis
Zehirli bitkiler
Azerbaycan florası
Şifalı bitkiler

Müge


Stockel /  Stokkel este stația terminus a liniei  a metroului din Bruxelles și este situată în cartierul cu același nume din comuna Woluwe-Saint-Pierre, în Regiunea Capitalei Bruxelles din Belgia.

Istoric
Împreună cu stația Crainhem / Kraainem, Stockel / Stokkel a fost deschisă pe 31 august 1988, odată cu darea în exploatare a liniei , devenind capătul estic al acesteia. În aceeași zi a fost inaugurată și extinderea liniei de tramvai  de la Piața Dumon, situată în apropiere, până la stația Ban-Eik din comuna Wezembeek-Oppem.

În tunelul dintre stațiile Stockel / Stokkel și Crainhem / Kraainem a fost construită și o amorsă, o porțiune de linie care ar putea fi folosită în cazul unei eventuale extinderi a traseului liniei . Încorporarea stației Stockel / Stokkel într-un supermagazin a făcut totuși ca o eventuală extindere să fie mult mai dificilă. Soluția ar putea fi crearea unui fel de racord, dar ideea nu a fost niciodată pusă în practică din cauza situării stației la granița cu Regiunea flamandă și din cauza gradului limitat de urbanizare a zonei.

După reorganizarea, pe 4 aprilie 2009, a rețelei de metrou, Stockel / Stokkel este deservită de garniturile liniei .

Caracteristici
Stația Stockel / Stokkel este situată în apropiere de Piața Dumon, un spațiu care îndeplinește multiple funcții, aceea de piață propriu-zisă, de loc de montare a unor ecrane imense în timpul unor importante competiții sportive sau de târg anual de Crăciun.

Stația este prevăzută un peron central, liniile fiind situate de o parte și de cealaltă a acestuia. Peronul continuă cu o pantă dulce, care permite ieșirea prin partea sudică fără a fi nevoie de utilizarea scărilor rulante. Acest acces este situat în interiorul centrului comercial Stockel Square, dar este accesibil și duminica sau în sărbătorile legale când acesta este închis. Vizavi de ieșirea sudică se află stația tramvaiului . Corespondența cu linia  se realizează în zona buclei de întoarcere din Piața Dumont.

Ieșirea nordică din stație se face prin intermediul unei scări către strada Dominique de Jonghe.

Sub titlul Tintin la metrou, peste 140 de personaje din 22 de albume de benzi desenate din colecția Aventurile lui Tintin a lui Hergé sunt vizibile pe două fresce afișate pe pereții laterali ai stației. Fiecare frescă are 135 de metri lungime. Schițele lucrărilor au fost executate chiar de către autor, cu puțin înainte de moartea sa, și finisate apoi de Studio Hergé. Bulele de dialog cuprind texte în diverse limbi, între care și dialectul brusselar.

Legături

Linii de metrou ale STIB
  Gare de l'Ouest / Weststation - Stockel / Stokkel

Linii de tramvai ale STIB în apropiere
  Montgomery - Ban-Eik

Linii de autobuz ale STIB în apropiere
  Schuman - Konkel

Locuri importante în proximitatea stației
 Centrul comercial din care face parte integrantă stația;
 Cinematograful Le Stockel
 Piața Dumon

Note

Vezi și
Metroul din Bruxelles

Legături externe

Stația Stockel / Stokkel  pe pagina oficială a MIVB-STIB

Galerie de imagini

Stații de metrou din Bruxelles
Woluwe-Saint-Pierre
Fondări în 1988 în Belgia

Stockel (stație de metrou din Bruxelles)


Monika Salkute est une joueuse de volley-ball lituanienne, née le  à Vilnius). Elle mesure  et joue au poste de Réceptionneuse-attaquante.

Clubs

Notes et références

Liens externes

  Son profil sur le site des Mariannes
  Son profil sur le site de la PAVVB
  Profil complet sur Volley Box

Joueuse lituanienne de volley-ball
Naissance en mai 1993
Naissance à Vilnius

Monika Salkute


179593 Penglangxiaoxue este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
179593 Penglangxiaoxue este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar în cadrul programului NEAT. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,23 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 9,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 179001-180000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

179593 Penglangxiaoxue


Gouvernement Achi I, du  au  ;
 Gouvernement Achi II, du  au 6 octobre 2023.

Gouvernement Achi


Miguel Rafael Bauzá Fredes es un abogado, político, empresario y dirigente deportivo chileno.

Es militante de Renovación Nacional (RN), partido del que ha sido presidente en la región de Coquimbo. Fue SEREMI de Justicia durante la dictadura militar y consejero regional, entre 1990 y 1994, y en un segundo período entre el 11 de agosto de 2010, cuando asumió en reemplazo de Jorge Contador Araya, y octubre de 2013, cuando renunció por su nombramiento como notario.

Ha sido dirigente deportivo, tanto en Coquimbo Unido, donde estuvo varios períodos en la presidencia del club (1978-1980, 1985-1987, 1994-1996 y 2007-2009), como también en la Asociación Nacional de Fútbol Profesional y en la Federación de Fútbol de Chile, organizaciones de las que fue presidente durante 2001.

Está casado con la también política Lily Pérez.

Referencias

Abogados de Chile
Políticos de Renovación Nacional
Presidentes de Coquimbo Unido
Presidentes de la Federación de Fútbol de Chile
Presidentes de la Asociación Nacional de Fútbol Profesional
Empresarios de Chile
Consejeros regionales de Coquimbo
Colaboradores de la dictadura militar de Chile
Secretarios regionales ministeriales de Chile
Notarios de Chile

Miguel Bauzá


was a town located in Naka District, Tokushima Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 3,240 and a population density of 107.50 persons per km². The total area was 30.14 km².

On March 1, 2005, Wajiki, along with the towns of Aioi and Kaminaka, and the villages of Kisawa and Kito (all from Naka District), was merged to create the city of Naka.

External links

 Wajiki official website (May 27, 2008 archive)

Dissolved municipalities of Tokushima Prefecture
Naka, Tokushima

Wajiki, Tokushima


Pierre Marie François de Sales Baillot (1 October 1771 – 15 September 1842) was a French violinist and composer born in Passy. He studied the violin under Giovanni Battista Viotti and taught at the Conservatoire de Paris together with Pierre Rode (also a pupil of Viotti) and Rodolphe Kreutzer, who wrote the Conservatoire's official violin method (published in the early 19th century). He was sole author of the instructional L'Art du violon (1834). Baillot's teachings had a profound influence on technical and musical development in an age in which virtuosity was openly encouraged. He was leader of the Paris Opéra, gave solo recitals and was a notable performer of chamber music.

Biography

Early life
Pierre Baillot, who was associated with Rode and Kreutzer in the compilation of the celebrated "Methode du Violon", was born at Passy, near Paris, and became one of the best violinists of his time. His eminence in his profession was not obtained without a long struggle against great difficulties, for at the age of twelve he lost his father, who had kept a school, and became dependent upon friends for his education. His musical talent was remarkable at an early age, and he received his first instruction from an Italian named Polidori. At the age of nine, he was placed under a French teacher named Sainte-Marie, whose training gave him the severe state and methodical qualities by which his playing was distinguished.

At the age of ten, he heard Viotti play one of his concertos, becoming his model. When his father died a year or two later, the intendant of Corsica, M. de Boucheporn, sent him, with his own children, to Rome, where he was placed with Pollani, a pupil of Nardini, under whom he made rapid progress, and soon began to play in public. He was, however, unable to follow directly in the path of his profession, and for five years he travelled with his benefactor, acting as private secretary.

Career
In 1791, he returned to Paris, and Viotti secured a place for him in the opera orchestra. But on being offered a position in the Ministère des Finances, he gave up his operatic work, and for some years devoted only his leisure to the study of the violin. He  served in the army for twenty months, after which he once more determined to take up music as a profession, soon appearing in public with a concerto by Viotti. This performance established his reputation, and he was offered a professorship of violin playing at the Conservatoire, then recently opened.

His next appointment was to the private band of Napoleon, after which he travelled for three years in Russia with the violoncello player Lemare. Returning to Paris, he established concerts for chamber music, which proved successful, and built up for him a reputation as a quartet player. He frequently performed together with the Polish pianist and composer Maria Agata Szymanowska.

Baillot travelled again, visiting the Netherlands, Belgium, and England, and then he became leader of the opera band in Paris and of the royal band. In March 1825, while serving as concertmaster of the Paris Opéra, Baillot and Luigi Cherubini evaluated Felix Mendelssohn's application for admission to the Paris Conservatory by playing his Quartet for Piano and Strings in B minor. Mendelssohn was only 16 years old. An anecdote mentioned that, overcome with emotion, Baillot approached the young composer after the performance and, without uttering a word, simply embraced him.

Baillot made a final tour in Switzerland in 1833, and died in Paris in 1842.

Legacy
Baillot is considered to have been the last distinguished representative of the great classical school of violin playing in Paris. In his "L'Art du Violon" he points out the chief distinction between the old and the modern style of violin playing to be the absence of the dramatic element in the former, and its predominance in the latter, thus enabling the executive art to follow the progress marked out by the composer, and to bring out the powerful contrasts and enlarged ideas of more modern musical compositions. After the time of Baillot and his contemporaries, the style of Paganini became predominant in Paris, but the influence of the Paris school extended to Germany, where Spohr must be considered the direct descendant artistically of Viotti and Rode.

References

External links

1771 births
1842 deaths
18th-century French male classical violinists
Academic staff of the Conservatoire de Paris
Burials at Montmartre Cemetery
19th-century French male classical violinists
French male classical composers
French Romantic composers
Musicians from Paris
Pupils of Giovanni Battista Viotti
String quartet composers
Composers for violin

Pierre Baillot