A Força de Foguetes do Exército de Libertação Popular (FFELP; ), anteriormente o Segundo Corpo de Artilharia (), é a força de mísseis estratégicos e táticos da República Popular da China. A FFELP é o 4º ramo do Exército Popular de Libertação (ELP) e controla o arsenal de mísseis balísticos baseados em terra da China - tanto nucleares quanto convencionais. O ramo do serviço armado foi estabelecido em 1º de julho de 1966 e fez sua primeira aparição pública em 1º de outubro de 1984. A sede das operações está localizada em Qinghe, Pequim. A força está sob o comando direto da Comissão Militar Central (CMC) do Partido Comunista Chinês.

No total, estima-se que a China possua 320 ogivas nucleares em 2020, com um número desconhecido delas ativas e prontas para serem implantadas. Em 2013, o Departamento de Defesa dos Estados Unidos estimou que o arsenal de ICBM ativo chinês variava entre 50 e 75 mísseis terrestres e marítimos. Avaliações de inteligência mais recentes em 2019 colocam a contagem de ICBM da China em cerca de 90 e crescendo rapidamente. A força compreende aproximadamente 120.000 pessoas e seis "bases" de mísseis balísticos (unidades em nível de corpo de exército ou grupo de exército). As seis bases são implantadas independentemente nos cinco teatros em toda a China.

O nome foi alterado de Segundo Corpo de Artilharia do ELP para Força de Foguetes do ELP em 1º de janeiro de 2016. Apesar das alegações de alguns, parece não haver evidências que sugiram que a nova geração de submarinos de mísseis balísticos chineses ficará sob o controle da FFELP.

A China tem o maior arsenal de mísseis terrestres do mundo. De acordo com estimativas do Pentágono, isso inclui 1.200 mísseis balísticos de curto alcance armados convencionalmente, 200 a 300 mísseis balísticos convencionais de médio alcance e um número desconhecido de mísseis balísticos convencionais de alcance intermediário, bem como 200-300 mísseis de cruzeiro lançados do solo. Muitos deles são extremamente precisos, o que lhes permitiria destruir alvos mesmo sem ogivas nucleares.

História

No final da década de 1980, a China era a terceira maior potência nuclear do mundo, possuindo uma força de dissuasão nuclear pequena, mas confiável, de aproximadamente 100 a 400 armas nucleares. A partir do final da década de 1970, a China implantou uma gama completa de armas nucleares e adquiriu uma capacidade de segundo ataque nuclear. As forças nucleares eram operadas pela Força de Mísseis Estratégicos de 100.000 pessoas, que era controlada diretamente pelo Estado-Maior.

A China começou a desenvolver armas nucleares no final dos anos 1950 com substancial assistência soviética. Com a divisão sino-soviética no final dos anos 1950 e início dos anos 1960, a União Soviética reteve planos e dados para uma bomba atômica, revogou o acordo de transferência de tecnologia nuclear e de defesa e iniciou a retirada de conselheiros soviéticos em 1960. Apesar do término da assistência soviética, a China se comprometeu a continuar o desenvolvimento de armas nucleares para quebrar "o monopólio das superpotências sobre armas nucleares", para garantir a segurança nacional chinesa contra as ameaças soviéticas e americanas e para aumentar o prestígio e o poder chinês internacionalmente.

A China fez um rápido progresso na década de 1960 no desenvolvimento de armas nucleares. Em um período de 32 meses, a China testou com sucesso sua primeira bomba atômica em 16 de outubro de 1964, em Lop Nor, lançou seu primeiro míssil nuclear em 27 de outubro de 1966 e detonou sua primeira bomba de hidrogênio em 17 de junho de 1967. A implantação do míssil balístico de curto alcance armado convencionalmente Dongfeng-1 e do míssil balístico de médio alcance (MBMA) Dongfeng-2 (CSS-1) ocorreu na década de 1960. O Dongfeng-3 (CCS-2) míssil balístico de alcance intermediário (IRBM) foi testado com sucesso em 1969. Embora a Revolução Cultural tenha interrompido o programa de armas estratégicas menos do que outros setores científicos e educacionais na China, houve uma desaceleração nos anos seguintes.

Gansu hospedou uma área de lançamento de mísseis. A China destruiu 9 naves de vigilância U-2, enquanto duas desapareceram quando tentaram espioná-la.

Na década de 1970, o programa de armas nucleares viu o desenvolvimento de MBMA, IRBM e ICBMs e marcou o início de uma força de dissuasão. A China continuou a implantação do MBMA, começou a implantar o Dongfeng-3 IRBM e testou com sucesso e iniciou a implantação do ICBM de alcance limitado Dongfeng-4 (CSS-4).

Em 1980, a China superou a desaceleração no desenvolvimento nuclear causada pela Revolução Cultural e teve sucesso em seu programa de armas estratégicas. Em maio de 1980, a China lançou com sucesso o teste de seu ICBM de alcance total, o Dongfeng-5 (CCS-4); o míssil voou do centro da China para o Pacífico Ocidental, onde foi recuperado por uma força-tarefa naval. O Dongfeng-5 possuía a capacidade de atingir alvos no oeste da União Soviética e nos Estados Unidos.

Em 1981, a China lançou três satélites em órbita espacial a partir de um único veículo de lançamento, indicando que a China pode possuir a tecnologia para desenvolver vários veículos de reentrada direcionados independentemente (MIRVs). A China também lançou o submarino Tipo 092 SSBN (classe Xia) em 1981 e, no ano seguinte, realizou seu primeiro lançamento de teste bem-sucedido do míssil balístico lançado por submarino Julang-2 (CSS-NX-4).

Além do desenvolvimento de uma força nuclear baseada no mar, a China começou a considerar o desenvolvimento de armas nucleares táticas. Os exercícios do ELP caracterizaram o uso simulado de armas nucleares táticas em situações ofensivas e defensivas a partir de 1982. Relatos de posse chinesa de armas nucleares táticas permaneceram não confirmados em 1987.

Em 1986, a China possuía uma força de dissuasão credível com elementos terrestres, marítimos e aéreos. As forças terrestres incluíam ICBMs, IRBMs e MBMAs. A força estratégica baseada no mar consistia em SSBNs. Os bombardeiros da Força Aérea eram capazes de lançar bombas nucleares, mas dificilmente penetrariam nas sofisticadas defesas aéreas das potências militares modernas.

As forças nucleares da China, em combinação com as forças convencionais do ELP, serviram para deter ataques nucleares e convencionais nas terras chinesas. Os líderes chineses prometeram não usar armas nucleares primeiro (sem primeiro uso), mas prometeram contra-atacar absolutamente com armas nucleares se armas nucleares forem usadas contra a China. A China previu retaliação contra ataques estratégicos e táticos e provavelmente atacaria alvos de contravalor em vez de contraforça.

A combinação das poucas armas nucleares da China e fatores tecnológicos como alcance, precisão e tempo de resposta limitaram a eficácia dos ataques nucleares contra alvos de força contrária. A China tem procurado aumentar a credibilidade de sua capacidade de retaliação nuclear dispersando e ocultando suas forças nucleares em terrenos difíceis, melhorando sua mobilidade e fortalecendo seus silos de mísseis.

O míssil de cruzeiro de longo alcance CJ-10 fez sua primeira aparição pública durante o desfile militar do 60º aniversário da República Popular da China; o CJ-10 representa a próxima geração em tecnologia de armas de foguetes no ELP.

No final de 2009, foi relatado que o Corpo estava construindo um 3.000–5.000-quilômetros (1,900–3,100 milhas) longa instalação subterrânea de lançamento e armazenamento de mísseis nucleares na província de Hebei. 47 Notícias relataram que a instalação provavelmente estava localizada nas montanhas Taihang.

Em 9 de janeiro de 2014, um veículo planador hipersônico chinês (VPG) conhecido como WU-14 foi supostamente visto voando em alta velocidade sobre o país. O voo foi confirmado pelo Pentágono como um veículo hipersônico de lançamento de mísseis capaz de penetrar no sistema de defesa antimísseis dos EUA e lançar ogivas nucleares. O WU-14 foi projetado para ser lançado como o estágio final de um ICBM chinês viajando a Mach 10, ou .

Dois documentos técnicos chineses de dezembro de 2012 e abril de 2013 mostram que a China concluiu que as armas hipersônicas representam "uma nova ameaça aeroespacial" e que estão desenvolvendo sistemas de orientação de precisão dirigidos por satélite. A China é o terceiro país a entrar na "corrida armamentista hipersônica", depois da Rússia e dos Estados Unidos. A Força Aérea dos EUA voou com o demonstrador de tecnologia X-51A Waverider e o Exército dos EUA testou em voo a Arma Hipersônica Avançada. A China confirmou posteriormente o voo de teste bem-sucedido de um "veículo de lançamento de mísseis hipersônicos", mas afirmou que fazia parte de um experimento científico e não visava um alvo.

O Centro Nacional de Inteligência Aérea e Espacial da Força Aérea dos EUA estimou que até 2022 o número de ogivas nucleares chinesas capazes de atingir os Estados Unidos poderia aumentar para mais de 100.

Em junho de 2021, o James Martin Center for Nonproliferation Studies descobriu que a China está construindo um novo campo de silos de mísseis em Gansu, no oeste da China. De acordo com a imagem de satélite, 119 silos de mísseis balísticos intercontinentais estão em construção perto da cidade de Yumen. Em julho, a Federação de Cientistas Americanos descobriu que outros 110 silos estão sendo construídos em Hami, Xinjiang. Os dois projetos de expansão significativos incluem silos mais de dez vezes o número de silos ICBM em operação da FFELP hoje.

Em julho de 2021, a China testou um míssil hipersônico que circula o globo, incluindo o lançamento sem precedentes de um segundo míssil separado do veículo de ultra-alta velocidade, de acordo com o Financial Times e o Wall Street Journal. O teste mostrou que o desenvolvimento da China de suas armas estratégicas com capacidade nuclear é mais avançado do que se pensava, surpreendendo autoridades do Pentágono, disseram os dois jornais. Nem os Estados Unidos nem a Rússia demonstraram a mesma habilidade, que requer o lançamento de um míssil de um veículo-mãe viajando cinco vezes a velocidade do som. De acordo com reportagem do Financial Times, este sistema de armas consiste em duas partes: um sistema de bombardeio orbital fracionado (FOBS) e um veículo planador hipersônico (VPG).

Alcances de mísseis

Mísseis ativos

Atualmente, não está claro se os comandos do teatro chinês ou o própria FFELP têm controle operacional sobre as unidades convencionais de mísseis balísticos, embora pareça provável que a FFELP aja em coordenação, mas não receba ordens dos comandos do teatro em relação a o uso de mísseis balísticos convencionais, com o controle de armas nucleares continuando a ser exercido no nível da Comissão Militar Central.

Mísseis obsoletos

 DF-3A, CSS-2 (IRBM) - Em serviço de 1971 a 2014

Comando
A Força de Foguetes do Exército de Libertação Popular é comandada por Li Yuchao (李玉超) desde janeiro de 2022, quando foi promovido de chefe de gabinete, e pelos vice-comandantes Li Jun (李军), Zhang Zhengzhong (张振中) e Li Chuanguang (李传广), e um chefe de gabinete desconhecido. O Comando da Força de Foguetes do ELP também é liderado pelo comissário político Xu Zhongbo (徐忠波) e pelo vice-comissário político Yu Guang (禹光). Xu tornou-se o comissário político da FFELP em julho de 2020, tendo anteriormente servido como comissário político da Força Conjunta de Apoio Logístico (FCAL) e do Comando do Teatro Ocidental. O Comando da FFELP tem quatro unidades de reporte direto que não estão dentro do quartel-general do comando nem das bases subordinadas: Departamento de Estado-Maior da FFELP, Departamento de Trabalho Político, Departamento de Equipamentos e Departamento de Logística.

 Departamento Pessoal (参谋部)
 Grupo de Suporte de Operações (参谋部作战保障大队, Unidade 96942) em Changping, Pequim
 Regimento de Reconhecimento (侦察团, Unidade 96943) em Yanqing, Pequim
 Levantamento e Mapeamento (测绘大队, Unidade 96944) em Chanping, Pequim
 Regimento de Comunicações (参谋部通信团, Unidade 96946) em Haidian, Pequim
 Regimento de Contramedidas Eletrônicas (参谋部电子对抗团, Unidade 96945), em Baoding, Hebei
 Unidade UAV (无人机部队) em Quanzhou, Fujian
 Centro de Comando Automatizado (自动化指挥中心) em Haidian, Pequim
 Novo Regimento de Treinamento de Soldados (新兵团) em Tangshan, Hebei
 Centro de Meteorologia (气象中心) em Changping, Pequim
 Centro de Planejamento de Missões de Mísseis de Cruzeiro (巡航导弹任务规划中心, Unidade 96941) em Changping, Pequim
 Bureau de Reconhecimento Técnico (火箭军技术侦察局) em Haidian, Pequim
 Departamento de Trabalho Político (政治工作部)
 Bureau de Organização (组织局)
 Cadre Bureau (干部局)
 Agência de Propaganda (宣传局)
 Bureau de Pessoal Militar e Civil (兵员和文职人员局)
 Mass Work Liaison Bureau (群工联络局)
 Departamento de Equipamentos (装备部)
 Escritório de Planejamento Abrangente (综合计划局)
 Departamento de Pesquisa Científica e Compras (科研订购局)
 Bureau de Supervisão de Experimentação (试验监管局)
 Bureau de Trabalho Subordinado Diretamente (直属工作局)
 Departamento de Tecnologia e Equipamentos Nucleares (核技术装备局)
 Departamento de Logística (后勤部)
 Departamento de Finanças (财务局)
 Departamento Médico (卫生局)
 Agência de transporte e entrega (运输投送局)
 Bureau de Infraestrutura e Construção Militar (军事设施建设局)
 Bureau de Compras e Suprimentos (采购供应局)
 Bureau Funcional (业务局)
 Serviço de Combate e Bureau de Planejamento (战勤计划局)
 Bureau de Trabalho Subordinado Diretamente (直属工作局)

Designadores de unidade
Cada unidade do ELP mantém um designador de unidade verdadeira (DUV, ) e Designador de Unidade Militar (MUDC, ). O DUV de uma unidade destina-se ao uso interno, enquanto o MUDC destina-se ao uso externo para proteger e ocultar a verdadeira identidade da unidade. Por exemplo, a primeira brigada da Base 61 tem o DUV "611 Brigade" e o MUCD "Unit 96711". Os MUCDs, no entanto, geralmente revelam o escalão, a missão e a subordinação de uma unidade. Embora o sistema tenha mudado pelo menos quatro vezes desde 1950, os atuais FFELP MUCDs são cinco dígitos que começam com '96'. FFELP MUCDs cujo terceiro dígito é 1–5 são pré-reforma de 2017 e estão obsoletos.

Ordem de batalha
A força é organizada em nove bases, ordinariamente numeradas da Base 61 até a Base 69. As primeiras seis bases (61 a 66) são bases de operações atribuídas aos vários comandos de teatro geográfico da RPC, enquanto três bases (67 a 69) conduzem missões de apoio. As bases da Força de Foguetes são normalmente lideradas por um oficial em um grau de Corpo ou Vice-Líder do Corpo. Cada uma das seis bases de operações mantém uma mistura de armamentos nucleares e convencionais específicos para a missão de seu comando geográfico. Por exemplo, como um componente do Comando do Teatro Oriental (responsável por um potencial conflito com Taiwan), a Base 61 está armada principalmente com mísseis convencionais de curto alcance, enquanto as Bases 64 e 66, mais internas, operam mísseis de longo alcance com capacidade nuclear. Essas seis bases de operações são todas estruturadas de forma semelhante com uma sede de base, departamento de pessoal (参谋部), departamento de trabalho político (政治工作部), departamento de apoio, seis a oito brigadas de mísseis subordinadas (导弹旅), um hospital de base ([医院), e regimentos de treinamento ([训练团), comunicações ([通信团), suporte operacional (作战保障团), suporte abrangente ([综合保障团) e inspeção (装检团). O regimento de apoio operacional em cada uma das seis bases de operações fornece segurança, engenharia, meteorologia, pesquisa e mapeamento e defesa química, biológica, radiológica e nuclear (CBRN). O regimento de suporte abrangente de cada base é responsável pelo reparo, manutenção, abastecimento e armazenamento de equipamentos (incluindo veículos e mísseis) - o resultado de uma fusão em 2017 de fábricas de reparo de base (修配厂) com regimentos de serviços técnicos (技术勤务团). Os regimentos de inspeção de equipamentos de base são responsáveis pela logística de ogivas nucleares, incluindo armazenamento, manutenção e distribuição em cada base. Exceções a esta estrutura de base padrão, a Base 61 comanda um regimento adicional para operações de veículos aéreos não tripulados (VANT), a Base 63 comanda um regimento adicional para abastecimento de combustível líquido ICBM e a Base 64 possui uma brigada de inspeção de equipamentos em oposição ao regimento padrão.

Base 61
A Base 61 foi fundada em agosto de 1965 como unidade 121 no município de Guangyang, no condado de Shitai, na província de Anhui, e é responsável pela construção de silos de mísseis. A própria base foi construída em junho de 1966 sob o Projeto 303 e foi designada como a 52ª Base do Segundo Corpo de Artilharia da Região Militar de Nanjing em 25 de maio de 1968. Em 2016, a Força de Foguetes do ELP assumiu a autoridade sobre a base. Em 18 de abril de 2017, sob as ordens de Xi Jinping e da Comissão Militar Central, a base foi redesignada como Base 61.

Base 65
A Base 65, com sede em Shenyang, província de Liaoning, opera com o Comando do Teatro do Norte do ELP e unidades de estações nas províncias de Liaoning, Jilin e Shandong. A Base 65 foi fundada em setembro de 1964 como a 51ª Base de Comando do Segundo Corpo de Artilharia (atual FFELP) sob o Projeto 302, e então aprovada pelo comitê em 1º de novembro. Em 25 de maio de 1968, foi transferido para a Segunda Força de Artilharia. Em 1970, a Base 65 mudou-se para a cidade de Tonghua, na província de Jilin. Em 1992, mudou-se para sua atual casa em Shenyang. Foi transferido para o Força de Foguetes do ELP em 2016. Em 18 de abril de 2017, sob as ordens do secretário-geral do PCC e do presidente do CMC, Xi Jinping, a base foi realinhada e redesignada como a 65ª Base.

Base 67
A FFELP opera outra base, a Base 67, que é responsável pelo armazenamento de ogivas nucleares, transporte de ogivas, inspeção de ogivas e treinamento de armas nucleares. Acredita-se que faça parte da rede nuclear C3 (comando, controle e comunicações), embora não se saiba se esta rede é apenas FFELP, compartilhada entre a FFELP e os comandos militares, ou se é usada pela Comissão Militar Central, que Acredita-se que tenha seu próprio sistema de comunicação para as forças nucleares.

A principal instalação de armazenamento nuclear está localizada no condado de Taibai, onde ocorreram atividades de escavação de túneis em larga escala. O principal depósito de armazenamento está aparentemente sob o próprio Monte Taibai, com instalações relacionadas da Base 67 espalhadas pelo resto do condado. Parece que cada base de mísseis também possui uma instalação de armazenamento e um depósito menores.

É provável que as ogivas que requerem manutenção ou teste, bem como um estoque de reserva centralizado, sejam mantidas nas instalações do Monte Taibai, com relativamente poucas ogivas distribuídas para as bases e brigadas. É provável que as bases de mísseis recebam ogivas adicionais do depósito central em tempos de alta tensão. Parece que a estrutura de uma unidade principal no condado de Taibai, com unidades de réplica menores ao longo das bases, se repete nas unidades de transporte.

O transporte de ogivas e mísseis na China depende fortemente dos sistemas ferroviário e rodoviário, provavelmente por isso que um projeto ferroviário de grande escala foi construído na década de 1960 pelo ELP na área de Baoji, uma grande cidade na província de Shaanxi e a localização da Base 67 sede desde esse mesmo período de tempo. Isso se tornou uma preocupação após o terremoto de Sichuan em 2008, onde a vulnerabilidade das redes de transporte na província de Shaanxi foi dramaticamente comprovada.

As unidades que se acredita estarem subordinadas à Base 67 são:

 Instituto de Inspeção de Equipamentos, denominado Unidade 96411 pré-reforma
 Unidade desconhecida, conhecida como Unidade 96412
 Regimento de Serviços Tecnológicos, denominado Unidade 96421 pré-reforma
 Regimento de Transportes, denominado Unidade 96422 pré-reforma
 Regimento de Treinamento, denominado Unidade 96423 pré-reforma
 Regimento de Manutenção, denominado Unidade 96424 pré-reforma
 Regimento de Comunicações, denominado Unidade 96425 pré-reforma

Outros ramos
Grupo de Operações Especiais da FFELP (), chamado "Batalhão de Comando de Lâmina Afiada ()" são as unidades especialmente treinadas da FFELP que respondem às situações de maior risco (como operações Counter-SOF) dentro de uma base, complexo ou local de mísseis da FFELP. também designado para escolta de mísseis e armas nucleares, proteção de mísseis/ infraestrutura.

Comando, controle e comunicações
A FFELP operou uma estrutura de comando e controle separada do resto do ELP desde 1967. O objetivo do sistema é garantir um controle rígido das ogivas nucleares nos mais altos níveis do governo. Isso é feito pela Comissão Militar Central com controle direto da FFELP, fora da estrutura das regiões militares.

Para armas nucleares, acredita-se que a estrutura de comando vá do CMC até o quartel-general da FFELP em Pequim, de lá para cada Base de Artilharia e de cada Base de Artilharia até a Brigada individual. A partir daí, a Brigada transmite as ordens de tiro às companhias de lançamento sob seu controle. No caso dos mísseis balísticos convencionais, é razoável supor que haverá maior autonomia em tempo de guerra, com o comando provavelmente vindo das Bases, que se acredita coordenarem com suas respectivas Regiões Militares o direcionamento e o uso de mísseis convencionais.

As capacidades C3 nucleares chinesas estão centradas em redes de comunicação baseadas em fibra ótica e satélite, substituindo redes de comando de rádio mais antigas que compunham a infraestrutura C3 da Segunda Artilharia antes da década de 1990. Enquanto historicamente as forças de mísseis nucleares chinesas tiveram que lançar de locais pré-preparados, a mais nova geração de mísseis com capacidade nuclear (o DF-26 e o DF-31AG) foram vistos sendo implantados e lançados de locais despreparados em exercícios.

Isso corroboraria os relatórios de que os regimentos de comunicações da FFELP estão sendo treinados na capacidade de estabelecer redes telefônicas e de comando "on-the-fly". A razão para essas mudanças provavelmente tem a ver com preocupações sobre a capacidade de sobrevivência da FFELP; O compromisso da China com uma política de não primeiro uso significa que suas forças nucleares devem ser capazes de sobreviver a um primeiro ataque e receber as ordens necessárias para contra-atacar.

Lançadores de eretores de transporte

 TA580/TAS5380
 TA5450/TAS5450
 HTF5680A1
 WS2300
 WS2400
 WS2500
 WS2600
 WS21200 (usado exclusivamente pelo Paquistão )
 WS51200 (usado exclusivamente pela Coréia do Norte )

Caminhões tratores

 Hanyang HY4260
 Hanyang HY4330

Operações na Arábia Saudita
O Projeto FFELP Roda Dourada (金轮工程) coopera com os mísseis balísticos de médio alcance DF-3 e DF-21 na Arábia Saudita desde o estabelecimento da Força Real de Mísseis Estratégicos da Arábia Saudita em 1984.

Fontes

  Este artigo incorpora texto desta fonte, que é de domínio público. "China" Estudos de País. Divisão Federal de Pesquisa.

Leitura adicional

 Federation of American Scientists et al. (2006): Chinese Nuclear Forces and U.S. Nuclear War Planning
 China Nuclear Forces Guide Federation of American Scientists
 Enrico Fels (February 2008): Will the Eagle strangle the Dragon? An Assessment of the U.S. Challenges towards China's Nuclear Deterrence, Trends East Asia Analysis No. 20.

Política da China


El Puente Viejo sobre el río Cardener a la entrada suroeste de Manresa. El puente ha sufrido varias destrucciones. De origen romano, la actual se trata de la reconstrucción fiel de un puente medieval también reconstruido en el , del que sólo se conservan las bases del arco central. El puente, que fue destruido en 1939 y reconstruido entre los años 1960 y 1962, dibuja ocho arcos de medio punto con una altura máxima de 25 m sobre el caudal del río.

Junto con la Seu y la Cueva de San Ignacio, forman la silueta más característica de la ciudad.

Leyenda

Una vez los demonios se apoderaron de la ciudad de Manresa y se instalaron bajo el Puente Viejo. Los diablos endemoniaban a todas las personas que pasaban. Los cónsules de Manresa, desesperados, pensaron que pidiendo las reliquias de un santo, los diablos se marcharían. Y así lo hicieron: pidieron las reliquias de San Valentín a los monjes del monasterio de San Benito de Bages. Tanto y tanto las pidieron que finalmente se las dejaron. Una vez bajo el Puente, las reliquias del santo asustaron a los diablos, que huyeron para siempre.

Los cónsules de Manresa quedaron maravillados cuando vieron el efecto que hacían las reliquias de San Valentín y decidieron que no las devolverían. Pero un día desaparecieron y nunca más volvieron a ver. Las reliquias fueron a parar sobre una colina en medio de un zarzas entre San Benedicto y San Fructuoso de Bages. Una pastorcilla que solía pastar por allí las encontró y las llevó a las autoridades eclesiásticas. En recuerdo del encuentro, en aquel lugar se construyó una capilla.

Véase también
 Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona

Referencias

Enlaces externos

Bienes culturales de interés nacional de la provincia de Barcelona
Viejo de Manresa
Viejo de Manresa
Viejo de Manresa
Arquitectura de la Antigua Roma en Cataluña
Puentes de arcos múltiples de piedra en España

Puente Viejo de Manresa


අවුරංගාබාද් ලෙන් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියාවේ මහාරාෂ්ට්‍ර ප්‍රාන්තයේ අවුරංගාබාද් නගර ආසන්නයේ නැගෙනහිර බටහිර ඔස්සේ දිවෙන කඳුගැටයක වූ බෞද්ධ ලෙන් දොළහකින් සමන්විත සංකීර්ණයකි. මෙම ලෙන් 6වන සහ 7වන සියවස්වල දී සාපේක්ෂව මෘදු බැසෝල්ට් පාෂාණයකින් නිර්මාණය කොට ඇත.

මෙම ලෙන් ඒවායේ පිහිටීම අනුව ප්‍රධාන කාණ්ඩ තුනකට බෙදා ඇත: එනම් "බටහිර සමූහය"ට අයත් 1 සිට 5 දක්වා ලෙන්, "නැගෙනහිර සමූහය"ය අයත් 6 සිට 9 දක්වා ලෙන් සහ "උතුරුදිග සමූහය"ට අයත් 9 සිට 12 දක්වා වූ ලෙන් සමූහයයි.

අවුරංගාබාද් කැටයම්වල ඇති විශේෂත්වය වන්නේ  එහි ස්තූපය හීනයාන සම්ප්‍රදායට අයත් වීමත්, එහි මහායාන කලාකෘති සහ වජ්‍රයාන දේවතාවියන්ගේ රූ දක්‍නට ලැබිමයි. මෙම ලෙන්වල දුර්ගා, සහ ගණේෂ වැනි දේව රූප ද දක්නට ලැබේ. එසේම තන්ත්‍රික සම්ප්‍රදායෙහි එන විවිධ බෞද්ධ දේවතා රූ ද මෙහි කැටයම් කොට තිබේ.

ලෙන් I සහ III
අවුරංගාබාද් හි ලෙන් අංක I සහ III සහ අජන්තාවේ අවසන් ලෙන් සමකාලීන බැව් පෙනේ. ඉතිහාසඥයන්ගේ අධ්‍යයන අනුව ලෙන් අංක III නිර්මාණය වී ඇත්තේ අංක I ට පෙර ය.

ගැලරිය

සටහන්

ආශ්‍රේයයන්

Ganvir, Shrikant, "Built Spaces: On Aurangabad caves in conversation with Dr. Shrikant Ganvir", Video (40 mins), on You Tube
Harle, J.C., The Art and Architecture of the Indian Subcontinent, 2nd edn. 1994, Yale University Press Pelican History of Art,
Michell, George, The Penguin Guide to the Monuments of India, Volume 1: Buddhist, Jain, Hindu, 1989, Penguin Books,

බාහිර සබැඳි

Video of Aurangabad Caves

බුද්ධාගමේ ඉතිහාසය
මහාරාෂ්ට්‍රයේ ලෙන්
ඉන්දියනු ශෛලමය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ ලෙන්

අවුරංගාබාද් ලෙන්


Mordvins (also Mordvinians, Mordovians; ; no equivalents in Moksha and Erzya) is an official term used in the Russian Federation to refer both to Erzyas and Mokshas since 1928.

Origin of the term

According to recent Oxford studies:

Erzya-Moksha Autonomy

The Erzya-Moksha Autonomy was approved in 1928 as Mordvin Okrug according to personal position of Josef Stalin, who attended the meeting. Deputy president of Supreme Court of Mordovia Vasily Martyshkin quotes Stalin and Timofey Vasilyev. Since Mokshas and Erzyas lived sparsely in many governorates Stalin believed it was impossible to establish many autonomous districts. And that was Mikifor Surdin, ethnic Moksha who proposed to establish not Erzya-Moksha autonomy, but a Mordvin okrug. Stalin liked his variant. That is what he has been being cursed till now in spite of the fact he was executed during the Great Purge. That was the time when the autonomy name changed to Mordvin. Only the "ethnonym" Mordvin was allowed in documents for Erzya and Moksha since then.

Timeline of restoring Erzya and Moksha ethnonyms

Altä velä Letter

Mokshas from Altä velä wrote a collective open letter to Literaturnaya Gazeta in 1991.

Erzya and Moksha Peoples' Congress

On the First Erzya and Moksha Peoples' Congress in 1989 the first point of the Congress Declaration was renaming Mordovia to Moksha and Erzya Autonomous Republic and banning the term Mordva.

Aftermath
The Erzya and Moksha intelligentsia representatives, namely Professor Dmitry Tsygankin, admit they never believed in the Unified Mordvin people project.

Mordva Autochthonal Theory

Mokshas are identified with Dyakovo culture since the 1970s; and also with the so-called Gorodetsk culture, which is presently considered a Soviet pseudoscience concocted by Prof.  and based on Soviet autochtonal theory (that is, the theory that all Volga Uralic ethnicities are autochthonal to the region and never migrated). Erzyas have a nomadic ancestry and are associated with Oka-Ryazan culture.

Languages

General information
The Mordvinic languages, a subgroup of the Uralic family, are Erzya and Moksha, with about 500,000 native speakers each. Both are official languages of Mordovia alongside Russian. The medieval Meshcherian language may have been Mordvinic, or close to Mordvinic.
Erzya is spoken in the northern and eastern and north-western parts of Mordovia, as well as in the adjacent oblasts of Nizhny Novgorod, Penza, Samara, Saratov, Orenburg, and Ulyanovsk, and in the republics of Chuvashia, Tatarstan, and Bashkortostan. Moksha is the majority language in the western part of Mordovia.

Due to differences in phonology, lexicon, and grammar, Erzya and Moksha are not mutually intelligible, to the extent that the Russian language is often used for intergroup communications. The two Mordvinic languages also have separate literary forms. The Erzya literary language was created in 1922 and the Mokshan in 1923. Both are currently written using the standard Russian alphabet.

Reconstruction of Mordvin language
The Moksha and Erzya languages are closely related, therefore they are thought to share a common ancestry. As to the degree of the languages' proximity, Arnaud Fournet presumes that if Moksha and Erzya had been a single language, they started to diverge 1500 years ago—the same time as French and Italian divided. Serebrenikov proves that Moksha preserves more archaic forms than those existing in Erzya.

Classification
Until ca. 2010s most Finnic linguists considered Mordvinic and Mari languages as a single subdivision of the so-called Volga-Finnic branch of the Uralic family. Currently, this approach is rejected by most scholars, and Mordvinic and Mari are considered distinct from each other: Mordvinic languages are believed to have a common ancestor with Balto-Finnic languages (Estonian and Finnish), while the Mari languages are closer to the Permic languages.

Names

While Robert G. Latham had identified Mordva as a self-designation, identifying it as a variant of the name Mari, Aleksey Shakhmatov in the early 20th century noted that Mordva was not used as a self-designation by the two Mordvinic tribes of the Erzya and Moksha. Nikolai Mokshin again states that the term has been used by the people as an internal self-defining term  to constitute their common origin. The linguist Gábor Zaicz underlines that the Mordvins do not use the name 'Mordvins' as a self-designation. Feoktistov wrote "So-called Tengushev Mordvins are Erzyans who speak the Erzyan dialect with Mokshan substratum and in fact they are an ethnic group of Erzyans usually referred to as Shokshas. It was the Erzyans who historically were referred to as Mordvins, and Mokshas usually were mentioned separately as "Mokshas". There is no evidence Mokshas and Erzyas were an ethnic unity in prehistory". Isabelle T. Keindler writes:Gradually major differences developed in customs, language and even physical appearance (until their conversion to Christianity the Erzia and Moksha did not intermarry and even today intermarriage is rare.) The two subdivisions of Mordvinians share no folk heroes in common – their old folksongs sing only of local heroes. Neither language has a common term to designate either themselves or their language. When a speaker wishes to refer to Mordvinians as a whole, he must use the term "Erzia and Moksha"

Early references
The ethnonym Mordva is possibly attested in Jordanes' Getica in the form of Mordens who, he claims, were among the subjects of the Gothic king Ermanaric. A land called Mordia at a distance of ten days journey from the Petchenegs is mentioned in Constantine VII's De administrando imperio.
In medieval European sources, the names Merdas, Merdinis, Merdium, Mordani, Mordua, Morduinos have appeared. In the Russian Primary Chronicle, the ethnonyms Mordva and mordvichi first appear in the 11th century. After the Mongol invasion of Rus', the name Mordvin rarely gets mentioned in Russian annals, and is only quoted after the Primary Chronicle up until the 15th–17th centuries.

Etymologies
The name Mordva is thought to originate from an Iranian (Scythian) word, mard, meaning "man". The Mordvin word mirde denoting a husband or spouse is traced to the same origin . This word is also probably related to the final syllable of "Udmurt", and also in  and perhaps even in .

The first written mention of Erzya is considered to be in a letter dated to 968 AD, by Joseph, the Khazar khagan, in the form of arisa. More controversially, it is sometimes linked to the Aorsy and Alanorsi mentioned in the works of Strabo and Ptolemy. (However, the consensus view is that the Alans, a nomadic Iranian tribe from east Central Asia, were also known  as the Aorsi/Alanorsi.) Estakhri, from the 10th century, has recorded among the three groups of the Rus people the al-arsanija, whose king lived in the town of Arsa. The people have sometimes been identified by scholars as Erzya, sometimes as the aru people, and also as Udmurts. It has been suggested by historians that the town Arsa may refer to either the modern Ryazan or Arsk In the 14th century, the name Erzya is considered to have been mentioned in the form of ardzhani by Rashid-al-Din Hamadani, and as rzjan by Jusuf, the Nogaj khan In Russian sources, the ethnonym Erza first appears in the 18th century.

The earliest written mention of Moksha, in the form of Moxel, is considered to be in the works of a 13th-century Flemish traveler, William of Rubruck, and in the Persian chronicle of Rashid-al-Din, who reported the Golden Horde to be at war with the Moksha and the Ardzhans (Erzia).
In Russian sources, 'Moksha' appears from the 17th century.

Ethnic structure

The Mordvins are divided into two ethnic subgroups and three further subgroups:
 the Erzya people or Erzyans, (Erzya: Эрзят/Erzyat), speakers of the Erzya language. Less than half of the Erzyans live in the autonomous republic of Mordovia, Russian Federation, Sura River and Volga River. The rest are scattered over the Russian oblasts of Samara, Penza, Orenburg, as well as Tatarstan, Chuvashia, Bashkortostan, Siberia, Far East, Armenia and USA.
 the Moksha people or Mokshans, (Moksha: Мокшет/Mokshet), speakers of the Moksha language. Less than half of the Moksha population live in the autonomous republic of Mordovia, Russian Federation, in the basin of the Volga River. The rest are scattered over the Russian oblasts of Samara, Penza, Orenburg, as well as Tatarstan, Siberia, Far East, Armenia, Estonia, Australia and USA.
the Shoksha or Tengushevo Mordvins constitute a transitional group between the Erzya and Moksha people and live  in the Tengushevsky and Torbeevsky districts  of Republic of Mordovia.
the Karatai Mordvins or Qaratays live in the Republic of Tatarstan. They no longer speak a Volga-Finnic language but have assimilated with Tatars.
the Teryukhan Mordvins live near Nizhny Novgorod had been completely Russified by 1900 and today unambiguously identify as ethnic Russians.

Mokshin concludes that the above grouping does not represent subdivisions of equal ethnotaxonomic order, and discounts Shoksha, Karatai and Teryukhan as ethnonyms, identifying two Mordvin sub-ethnicities, the Erzya and the Moksha, and two "ethnographic groups", the Shoksha and the Karatai.

Two further formerly Mordvinic groups have assimilated to (Slavic and Turkic) superstrate influence:
The Meshcheryaks are believed to be Mordvins who have converted to Russian Orthodox Christianity and have adopted the Russian language.
The Mishars are Mordvins who came under Tatar influence and adopted the language (Mishar Tatar dialect) and the Sunni Muslim religion.

Religion
Erzya practices Christianity (Eastern Orthodox and Lutheranism brought by Finnish missionaries in the 1990s) and Ineshkipaza, a native monotheistic religion with some elements of pantheism. Almost all national-oriented intellectuals practice Ineshkipazia or Lutheranism.

Erzyan poet Mariz Kemal is also an organizer of traditional Erzyan religious communities. This phenomenon appeared after the formation of the Mordovian diocese of ROC in 1990. In those days Erzyan intellectuals were hoping to introduce the Erzyan language into worship ceremonies as well as to revive Erzyan religious and cultural identity, even within ROC structure. Failure of these hopes made many Erzyan believers more radical and stimulated national-oriented intellectuals to renew their ethnic Ineshkipaza religion.

Appearance

The 1911 Encyclopædia Britannica noted that the Mordvins, although they had largely abandoned their language, had "maintained a good deal of their old national dress, especially the women, whose profusely embroidered skirts, original hair-dress large ear-rings which sometimes are merely hare-tails, and numerous necklaces covering all the chest and consisting of all possible ornaments, easily distinguish them from Russian women."

Britannica described the Mordvins as having mostly dark hair and blue eyes, with a rather small and narrow build. The Moksha were described as having darker skin and darker eyes than the Erzya, while the Qaratays were described as "mixed with Tatars".

Latham described the Mordvins as taller than the Mari, with thin beards, flat faces and brown or red hair, red hair being more frequent among the Ersad than the Mokshad.

James Bryce described "the peculiar Finnish physiognomy" of the Mordvin diaspora in Armenia, "transplanted hither from the Middle Volga at their own wish", as characterised by "broad and smooth faces, long eyes, a rather flattish nose".

Cultures, folklores and mythologies

According to Tatiana Deviatkina, although sharing some similarities, no common Mordvin mythology has emerged, and therefore the Erza and Moksha mythologies are defined separately.

In the Erza mythology, the superior deities were hatched from an egg. The mother of gods is called Ange Patiai, followed by the Sun God, Chipaz, who gave birth to Nishkepaz; to the earth god, Mastoron kirdi; and to the wind god, Varmanpaz. From the union of Chipaz and the Harvest Mother, Norovava, was born the god of the underworld, Mastorpaz. The thunder god, Pur'ginepaz, was born from Niskende Teitert, (the daughter of the mother of gods, Ange Patiai).
The creation of the Earth is followed by the creation of the Sun, the Moon, humankind, and the Erza. Humans were created by Chipaz, the sun god, who, in one version, molded humankind from clay, while in another version, from soil.

In Moksha mythology, the Supreme God is called Viarde Skai. According to the legends, the creation of the world went through several stages: first the Devil moistened the building material in his mouth and spat it out. The piece that was spat out grew into a plain, which was modeled unevenly, creating the chasms and the mountains. The first humans created by Viarde Skai could live for 700–800 years and were giants of 99 archinnes. The underworld in Mokshan mythology was ruled by Mastoratia.

Latham reported strong pagan elements surviving Christianization. The 1911 Britannica noted how the Mordvins:

History

Prehistory
The Mordvins emerged from the common Volgaic group around the 1st century AD.

Proof that the Mordvins have long been settled in the vicinity of the Volga is also found in the fact that they still call the river Rav, reflecting the name Rha recorded by Ptolemy (c. AD 100 – c. 170).

The Gorodets culture dating back to around 500 BC has been associated with these people. The north-western neighbours were the Muromians and Merians who spoke related Finnic languages. To the north of the Mordvins lived the Maris, and to the south the Khazars. The Mordvins' eastern neighbors, possibly remnants of the Huns, became the Bulgars around 700 AD.

Researchers have distinguished the ancestors of the Erzya and the Moksha from the mid-1st century AD by the different orientations of their burials and by elements of their costumes and by the variety of bronze jewellery found by archaeologists in their ancient cemeteries. The Erzya graves from this era were oriented north–south, while the Moksha graves were found to be oriented south–north.

The Mordvin language began to diverge into Moksha and Erzya over the course of the 1st millennium AD. Erzyans lived in the northern parts of the territory, close to present-day Nizhny Novgorod. The Mokshans lived further south and west of present-day Mordovia, closer to the neighbouring Iranian, Bolgar and Turkic tribes, and fell under their cultural influence.

The social organization of Moksha and Erzya depended on patriarchy; the tribes were headed by elders kuda-ti who selected a tekshtai, senior elders responsible for coordinating wider regions.

Early history

Around 800 AD two major empires emerged in the neighborhood: Rus in Novgorod, which eventually adopted Eastern Orthodox Christianity, the Bolgar kingdom located at the confluence of Kama and Volga rivers adopted Islam, and some Moksha areas became tributaries to the latter until the 12th century.

Following the foundation of Nizhny Novgorod by Rus in 1221, the Mordvin territory increasingly fell under Russian domination, pushing the Mordvin populations southwards and eastwards beyond the Urals, and reducing their cohesion.

The Russian advance was halted by the Mongol Empire, and the Mordvins became subjects to Golden Horde until the beginning of the 16th century.

Christianization of the Mordvin peoples took place during the 16th to 18th centuries, and most Mordvins today adhere to the Russian Orthodox Church all carrying Russian Orthodox names. In the 19th century, Latham reported strong pagan elements surviving Christianization, the chief gods of the Erzyans and the Mokshas being called Paas and Shkai, respectively.

Modern history

Although the Mordvins were given an autonomous territory as a titular nation within the Soviet Union in 1928, Russification intensified during the 1930s, and knowledge of the Mordvin languages by the 1950s was in rapid decline.

After the fall of the Soviet Union, the Mordvins, like other indigenous peoples of Russia, experienced a rise in national consciousness. The Erzya national epic is called Mastorava, which stands for "Mother Earth". It was compiled by A. M. Sharonov and first published in 1994 in the Erzya language (it has since been translated into Moksha and Russian). Mastorava is also the name of a movement of ethnic separatism founded by D. Nadkin of the Mordovian State University, active in the early 1990s.

Finnic peoples, whose territories were included in the former USSR as well as many others, had a very brief period of national revival in 1989–1991. Finnic peoples of Idel-Ural were able to conduct their own national conventions: Udmurts (November 1991), Erzya and Moksha (March 1992), Mari (October 1992), the united convention of Finnic folks of Russia in Izhevsk (May 1992). All these conventions accepted similar resolutions with appeals to democratize political and public life in their respective republics and to support the national revival of Finnoic peoples. Estonia had strong influence on moods and opinions that dominated these conventions, (especially among national-oriented intellectuals) because many students at the University of Tartu were from Finnic republics of Russia.

At the time of the Soviet Union's disintegration, Erzya and Moksha accounted for only 32,5% in total structure of population in Mordovia. The return of many Erzyans and Mokshans to their national identities was strongly challenged by Russification, urbanization and demographic crisis. In addition, part of Moksha national elites (and Erzyan to a lesser extent) came forward with an idea, that Erzyans and Mokshans are just sub-ethnic groups within the united Mordovian nation. This concept was readily supported by Russian authorities, but most representatives of the Erzyan national movement reacted very negatively. National activists perceived the idea of "united Mordovian nation" as another tool for hard Russification.

In 1989 Veĺmema community center emerges in Mordovia. Very soon it becomes popular attracting both Erzyans and Mokshans. In some time only cultural activity becomes quite a narrow scope for part of radical activists, and Veĺmema experiences a major split. Moderate members create Vajģeĺ organization focused on revival and popularization of national traditions, and a more radical group founded Mastorava, Erzan-Mokshan civic movement, that aims not only a cultural revival of both nations but also wants the presentation of their interests in government bodies.

National representative bodies
Erzya has its own system of national representative bodies. Every time before Raskeń ozks that takes place every three years, Aťań Eźem (erz. Council of elders) is convened. Aťań Eźem is a collective body that discusses the major problems of Erzyan people. Aťań Eźem elects chief elder, Inyazor, by a secret ballot. Inyazor represents all Erzyan people till next Raskeń Ozks.

During the period from 1999 through 2019 position of Inyazor was held by Kshumantsian'Pirguzh, who was awarded Order of the Cross of St. Mary's Land (est. Maarjamaa Risti teenetemärk) by President of Estonia in 2014. In 2019 during regular Raskeń Ozks Syres' Boliayen', chairman of Erźań Val Society, co-founder of Free Idel-Ural civic movement was elected as new Inyazor. His candidature was supported by 12 from 18 elders. Russian authorities do not recognize the legitimacy of the national representative bodies of Erzyan people. Syres' Boliayen' is now in exile in Ukraine and representatives of Aťań eźem, as well as first Inyazor Kshumantsian'Pirguzh, repeatedly reported about political pressure from Russian authorities.

According to Russian laws, the activity of national political parties (Erzya, Mari, Tatars, Chuvashs or any other) is forbidden. Consequently, the national representative agency of Erzya people is the only possible instrument to express the political aspirations of Erzya.

Due to the activity of Veĺmema, Vajģeĺ and Mastorava situation with human rights for Erzyans and Mokshans in Mordovia has changed significantly. Mordovian National theatre and faculty of national culture were founded in the republic, Language Law was adopted, productive relationships and contacts with foreign diaspores were established. Aforementioned organizations became a "talent foundry" for new associations of Erzya and Moksha, namely Od Vij, Erźava, Ĺitova, and Jurhtava; as well as for Mastorava and Erźań Mastor newspapers. Exactly due to the activity of all mentioned organizations and societies Erzyan and Mokshan national movements become able to progress from the ethnographic stage of their struggle to a political one.

At the end of the 1980s Pirguzh Kshumantsian', human rights defender, and Mariz' Kemal, poetess, became leaders of Erzyan national movement. They revived the tradition of Raskeń Ozks (erz. Family Prayer). 5 days before the very first Raskeń Ozks Kshumantsian', as main organizer of the event, was arrested by Russian authorities. Police forced him to abandon the realization of Prayer, however, he refused to comply with the demands. In 1999 Pirguzh Kshumantsian' was elected as the first Inyazor (chief elder) in the newest history of Erzyan people. He held this position up to 2019.

Mariz' Kemal adhered to the principle of "Kavto keĺť - kavto raśkeť" (erz. "Two languages - two nations"), that denied the existence of the single Mordovian nation as the combination of sub-ethnic groups, namely Erzya and Moksha. National life in the Republic of Mordovia began to draw down with the installation of Vladimir Putin's rule. The new president of Russia considered national republics and native peoples as "enemies inside".

May 1, 2020 Atyan' Ezem (erz. Elders' Council) approved new system of national representative bodies. Statute on creation and functioning of national representative bodies of Erzya people consists of six chapters, describing aims and tasks of Erzya national movement, its governing bodies, their plenary powers and structure. According to the document, national movement directed by Promks – convention of delegates from Erzya political parties and public organizations. Convention forms Atyan' Ezem, that is operative between Promks sessions and elects Inyazor (Chief Elder), who presents Erzya people and speaks on behalf of all the nation. In the event that there are any legal limitations for creation and operation of national parties (such prohibition exists in Russian Federation nowadays), then plenary powers of Promks are carried by Atyan' Ezem. The main objective of Promks, Atyan' Ezem and Inyazor, is to provide and defend national, political, economic and cultural rights of Erzya, including right to national self-determination within national Erzya territories.

Demographics

Latham (1854) quoted a total population of 480,000. Mastyugina (1996) quotes 1.15 million. The 2002 Russian census reports 0.84 million.

According to estimates by Tartu University made in the late 1970s, less than one third of Mordvins lived in the autonomous republic of Mordovia, in the basin of the Volga River.

Others are scattered (2002) over the Russian oblasts of Samara (116,475), Penza (86,370), Orenburg (68,880) and Nizhni Novgorod (36,705), Ulyanovsk (61,100), Saratov (23,380), Moscow (22,850), Tatarstan (28,860), Chuvashia (18,686), Bashkortostan (31,932), Siberia (65,650), Russian Far East (29,265).

Populations in parts of the former Soviet Union not now part of Russia are: Kyrgyz Republic 5,390, Turkmenistan 3,490, Uzbekistan 14,175, Kazakhstan, (34,370), Azerbaijan (1,150), Estonia (985), Armenia (920).

List of notable Mordvins

Erzyans
 Alyona Erzymasskaya (died 1670), 17th-century Erzyan female military leader, the heroine of civil war.
 Stepan Erzya (Stepan Nefedov) (1876–1959), sculptor
 Fyodor Vidyayev (1912-1943), World War II submarine commander and war hero
Aleksandr Sharonov (born 1942), philologist, poet, writer
 Kuzma Alekseyev, leader of Teryukhan unrest in 1806-1810
 Valeri Vasioukhin, Professor of Cancer Biology, University of Washington.
 Vasily Chapayev (1887–1919), a Russian soldier and Red Army commander
 Nadezhda Kadysheva (born 1959) singer

Mokshans
 Mikhail Devyatayev (1917–2002)  a Soviet fighter pilot, escaped from a Nazi concentration camp
 Andrey Kizhevatov (1907–1941), a Soviet border guard commander, a leader of the Defence of Brest Fortress during Operation Barbarossa.
 Oleg Maskaev (born 1969), Russian former boxer
 Vasily Shukshin (1929–1974), Soviet writer and actor.

See also
 Merya
 Meshchera
 Mordovian cuisine
 Mordvin Native Religion
 Mordvinic languages
 Muromian
 Volga Finns
 Arthania

References and notes

Further reading

 Devyatkina, Tatiana. Mythology of Mordvins: Encyclopaedia. Saransk, 2007. ()

 Mokshin, Nikolai F. "The Mordva – Ethnonym or Ethnopholism", chapter 5 of Marjorie Mandelstam Balzer (ed.),Culture Incarnate: Native Anthropology from Russia, M.E. Sharpe (1995), , 29–45 (English translation of a 1991 Sovetskaia etnografiia article).
 Petrukhin, Vladimir. Mordvins Mythology // Myths of Finno-Ugric Peoples. Moscow, 2005. p. 292 - 335. ()

External links

Library of Congress: A Country Study: Soviet Union (Former)
The Finns of the steppe and their Mordvin names – Article about Mordvin culture and names

Mordovia news
 Info-RM
 Info-RM (In the Moksha language)
 Info-RM (In the Erzya language)

Mordvin toponymy
 Sándor Maticsák, Nina Kazaeva. "History of the Research of Mordvinian Place Names" (Onomastica Uralica)
 Info-RM republic of Mordovia news in Moksha
 Finno-Ugric World news, articles in Moksha
  Moksha-English-Moksha online dictionary

Ethnic groups in Russia
Volga Finns
Indigenous peoples of Europe

Mordvins


El distrito de Wolfsberg es un distrito político del estado de Carintia (Austria). La capital del distrito es la ciudad de Wolfsberg.

División administrativa

Localidades con población (año 2018)

Municipios
En negrita se indican las ciudades, en cursiva las ciudades-mercado, y barrios, aldeas y otras subdivisiones de los municipios se indican con letras pequeñas.

Bad Sankt Leonhard im Lavanttal
Bad St. Leonhard im Lavanttal, Erzberg, Görlitzen, Gräbern, Gräbern, Kalchberg, Kliening, Lichtengraben, Mauterndorf, Prebl, Raning, Schiefling, Schönberg, Steinbruch, Twimberg, Wartkogel, Wiesenau, Wisperndorf
Frantschach-Sankt Gertraud
Frantschach, Hintergumitsch, Hinterwölch, Kaltstuben, Kamp, Kamperkogel, Limberg, Obergösel, Praken, St. Gertraud, Trum-und Prössinggraben, Untergösel, Vorderlimberg, Vorderwölch, Zellach
Lavamünd
Achalm, Ettendorf, Hart, Krottendorf, Lamprechtsberg, Lavamünd, Lorenzenberg, Magdalensberg, Pfarrdorf, Plestätten, Rabenstein, Rabensteingreuth, Schwarzenbach, St. Vinzenz, Unterbergen, Unterholz, Weißenberg, Witternig, Wunderstätten, Zeil
Reichenfels
Reichenfels, Sommerau, St. Peter im Lavanttal, Weitenbach
Preitenegg
Kleinpreitenegg, Oberauerling, Oberpreitenegg, Preitenegg, Unterauerling, Unterpreitenegg
Sankt Andrä
Aich, Blaiken, Burgstall-Pölling, Burgstall-St. Andrä, Dachberg, Eisdorf, Eitweg, Farrach, Fischering, Framrach, Gemmersdorf, Goding, Gönitz, Hainsdorf, Höfern, Jakling, Kienberg, Kleinedling, Kleinrojach, Kollegg, Lamm, Langegg, Langgen, Lindhof, Magersdorf, Maria Rojach, Messensach, Mettersdorf, Mitterpichling, Mosern, Mühldorf, Oberagsdorf, Oberaigen, Obereberndorf, Oberpichling, Paierdorf, Pichling, Pirk, Pölling, Pustritz, Ragglach, Ragglbach, Reisberg, Schaßbach, Schobersberg, Schönweg-Pustritz, Schönweg-St. Andrä, Siebending, St. Andrä, St. Jakob, St. Ulrich, Streitberg, Tschrietes, Unteragsdorf, Unteraigen, Untereberndorf, Unterrain, Völking, Wimpassing, Winkling-Nord, Winkling-Süd, Wölzing-Fischering, Wölzing-St. Andrä, Zellbach
Sankt Georgen im Lavanttal
Allersdorf, Andersdorf, Fransdorf, Götzendorf, Gundisch, Herzogberg, Krakaberg, Matschenbloch, Niederhof, Oberrainz, Pfaffendorf, Pontnig, Raggane, St. Georgen im Lavanttal, Steinberg-Hart, Steinberg-Oberhaus, Steinberg-Unterhaus, Unterpichling, Unterpichling, Unterrainz
Sankt Paul im Lavanttal
Deutsch-Grutschen, Gönitz, Granitztal-St. Paul, Granitztal-Weißenegg, Hundsdorf, Johannesberg, Kampach, Kollnitzgreuth, Legerbuch, Loschental, Schildberg, St. Margarethen, St. Martin, St. Paul im Lavanttal, Stadling, Unterhaus, Unterholz, Weinberg, Windisch-Grutschen, Winkling, Zellbach
Wolfsberg
Aichberg, Altendorf, Arling, Auen, Eselsdorf, Forst, Glein, Gräbern, Gries, Großedling, Hartelsberg, Hartneidstein, Hattendorf, Hintertheißenegg, Kleinedling, Kleinwinklern, Klippitztörl, Kötsch, Kragelsdorf, Lading, Lausing, Leiwald, Magersdorf, Maildorf, Michaelsdorf, Oberleidenberg, Paildorf, Pfaffendorf, Pollheim, Prebl, Preims, Priel, Raggl, Reding, Reideben, Reinfelsdorf, Reisberg, Rieding, Riegelsdorf, Ritzing, Schilting, Schleifen, Schoßbach, Schwemmtratten, Siegelsdorf, St. Jakob, St. Johann, St. Marein, St. Margarethen im Lavanttal, St. Michael, St. Stefan, St. Thomas, Thürn, Unterleidenberg, Völking, Vordergumitsch, Vordertheißenegg, Waldenstein, Weißenbach Gumitsch, Weißenbach Rieding, Witra, Wois, Wolfsberg, Wolkersdorf, Wölling

Enlaces externos

Distritos del estado de Carintia

Distrito de Wolfsberg


Sigvat de Attundaland (nórdico antiguo: Sigvatr), fue un caudillo vikingo, rey de Attundaland, Suecia hacia el . Se le menciona expresamente en la saga Ynglinga cuando el infame Ingjald invitó a siete prominentes jarls y reyes a un banquete con el único fin de emborracharlos, encerrarlos en la sala de festejos y quemarlos vivos para someter sus territorios.

Véase también
 Hús-brenna

Referencias

Bibliografía
 Nerman, B. Det svenska rikets uppkomst. Stockholm, 1925.
 Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway, trad. Lee M. Hollander. Reprinted University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6

Reyes vikingos de Suecia

Sigvat de Attundaland


Le col de Napale, ou Naphalea, est un col à  d'altitude limitant les communes d'Ordiarp et de Musculdy en Soule, dans les Pyrénées-Atlantiques. Il est traversé par la D 348 et une variante du GR78.

Toponymie

Géographie

Topographie
Le col se situe sur une crête secondaire séparant deux branches de la vallée de la Bidouze.

Géologie

Le col est dans la région karstique des Arbailles.

Histoire
Au Moyen Âge (avant 1146) le col était sur le passage d'une voie secondaire des chemins de Compostelle partant de l'Hôpital-Saint-Blaise, passant par la commanderie d'Ordiarp et rejoignant le prieuré-hôpital de Saint-Just-Ibarre, dépendant de l'abbaye. La voie rejoignait ensuite le camino navarro à Utxiat ou Saint-Jean-le-Vieux par le col d'Azkonzabal.

Notes et références

Cartes

Autres références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des cols des Pyrénées

Napale
Napale

Col de Napale


Divizia 11 Infanterie a fost o mare unitate de nivel tactic care s-a constituit la 27 august 1916, prin mobilizarea unităților de rezervă din compunerea Comandamentului I Teritorial: Regimentul 57 Infanterie - (Turnu Severin), Regimentul 58 Infanterie - (Târgu Jiu), Regimentul 41 Infanterie - (Craiova), Regimentul 71 Infanterie - (Calafat), Regimentul 42 Infanterie - (Râmnicu Vâlcea), Regimentul 66 Infanterie - (Balș), Regimentul 43 Infanterie - (Slatina), Regimentul 59 Infanterie - (Caracal) și Regimentul 21 Artilerie.

Divizia  a făcut parte din organica Corpului I Armată. La intrarea în război, Divizia 11 Infanterie a fost comandată de generalul de brigadă Ioan Muică. Divizia a participat la acțiunile militare pe frontul românesc, pe toată perioada războiului, între 27 august 1916 - 11 noiembrie 1918.

Participarea la operații

Campania anului 1916

Campania anului 1917

Campania anului 1918

Ordinea de bătaie la mobilizare

Campania anului 1916

La declararea mobilizării, la 27 august 1916, Divizia 11 Infanterie a făcut parte din compunerea de luptă a Corpului I Armată, alături de Divizia 1 Infanterie și Divizia 2 Infanterie. Corpul I Armată era comandat de generalul de divizie Ioan Popovici, eșalonul ierarhic superior fiind Armata 1, comandată de generalul de divizie Ioan Culcer.Ordinea de bătaie a diviziei era următoarea:
Divizia 11 Infanterie
Brigada 21 Infanterie
Regimentul 57 Infanterie
Regimentul 58 Infanterie
Brigada 22 Infanterie
Regimentul 41 Infanterie
Regimentul 71 Infanterie
Regimentul 22 Artilerie

Reorganizări pe perioada războiului

În prima jumătate a anului 1917, Divizia 11 Infanterie s-a reorganizat în spatele frontului. Divizia a fost inclusă în compunerea de luptă a Corpului I Armată, alături de Divizia 2 Infanterie și Divizia 4 Infanterie. Corpul I Armată era comandat de generalul de brigadă Nicolae Petala, eșalonul ierarhic superior fiind Armata 1.Ordinea de bătaie a diviziei era următoarea:>
Divizia 11 Infanterie
Brigada 21 Infanterie
Regimentul 43/59 Infanterie
Regimentul 42/66 Infanterie
Brigada 22 Infanterie
Regimentul 57/58 Infanterie
Regimentul 41/71 Infanterie
Brigada 11 Artilerie
Regimentul 21 Artilerie
Regimentul 26 Obuziere
Compania divizionară de mitraliere
Divizionul de cavalerie
Batalionul 11 Pionieri

Comandanți
Pe perioada desfășurării Primului Război Mondial, Divizia 11 Infanterie a avut următorii comandanți:

Note

Bibliografie
 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, Documente, Anexe, Volumul 1, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial, Editura Militară, 1979
Lectură suplimentară
 Moșincat Constantin col. (r) dr., Marșul spre Marea Unire. Războiul românilor ardeleni, Campania 1916 a Diviziei 11 Infanterie, Oradea, 2018

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Ordinea de bătaie a Armatei României (1917)
Bătălia de la Mărășești
Comandanți de mari unități ale Armatei României

Unități militare române din Primul Război Mondial
Unități militare din România cu monografii

Divizia 11 Infanterie (1916-1918)


ආචාර්ය ඒ.ටී. ආරියරත්න සර්වෝදය ව්‍යාපාරයේ  නිර්මාතෘ වරයාය.

ආරම්භය

එක් දහස් නමසිය පනස් අට වසරේ ආචාර්ය ඒ.ටී. ආරියරත්න  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයේ ගුරුවරයෙකි. එවක ඔහු නාලන්දා විද්‍යාලයයීය සමාජ සේවා සංගමයේ උප සභාපතිද විය.

එමගින් විවිධ සමාජ සේවා කටයුතු කල අතරතුර නාලන්දාවේ ජ්‍යෙෂ්ඨ සිසුන් හතලිහක් සමගින් කුරුණෑගල දිස්ති‍්‍රක්කයේ කතොළුව ගමේ ශ්‍රමදාන කඳවුරක් කිරීමෙන් සර්වෝදය උපත ලැබීය. 1960 දී මෙම සමාජ සේවයට සර්වෝදය යන නම තැබීය. එය මහත්මා ගාන්ධිතුමාගේ වචනයකි.

ආශ්‍රිත

 මිනිසුන්ට සේවය කිරීම සර්වෝදය ව්‍යාපාරයේ අරමුණයි සර්වෝදය නිර්මාතෘ ආචාර්ය ඒ.ටී. ආරියරත්න

 සර්වෝදය නිර්මාතෘ ආචාර්ය ඒ.ටී. ආරියරත්න

ශ්‍රී ලංකාව
නාලන්දා විද්‍යාලය, කොළඹ

සර්වෝදය


نادي القطن الرياضي لكرة القدم في غاروا  المعروف باسم القطن أو كوتون سبور هو نادٍ كاميروني لكرة القدم مقره في غاروا. يلعبون مبارياتهم على أرضهم في ملعب رومدي أدجيا. فاز النادي بسبعة عشر بطولة دوري وسبعة بطولات كأس. لكن لم يسبق له الحصول على أي بطولة أفريقية للأندية وكان أفضل إنجازاته هو وصيف دوري أبطال أفريقيا عام 2008.

التاريخ
تأسس النادي في عام 1986 وصعد إلى الدوري الممتاز في عام 1992. منذ عام 1996، سيطر نادي القطن على كرة القدم المحلية وفاز بأحد عشر لقبًا. في عام 2008، أنهى النادي المركز الثاني في دوري أبطال أفريقيا، وخسر أمام النادي الأهلي المصري في النهائي.

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1986
أندية كرة قدم في الكاميرون
تأسيسات سنة 1986 في الكاميرون
غاروا

نادي القطن


Echephron () ist in der griechischen Mythologie:

 Echephron (Sohn des Herakles) und der Psophis
 Echephron (Sohn des Nestor)
 Echephron (Sohn des Priamos)

Echephron


Louis ("Loe") de Jong () a fost un jurnalist și istoric neerlandez, specializat în istoria Țărilor de Jos din cel de-al Doilea Război Mondial și în Rezistența Neerlandeză.

Biografie
Loe de Jong a fost de origine evreiască. El și-a pierdut cea mai mare parte a familiei sale, inclusiv părinții săi și fratele său geamăn, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial.

El a reușit să scape de Holocaust fugind în Anglia, împreună cu soția sa, atunci când germanii au invadat Țările de Jos. În acest timp el a lucrat pentru emisiunile Radio Oranje de la Londra adresate locuitorilor din Țările de Jos.

Capodopera lui Loe de Jong, Het Koninkrijk der Nederlanden în de Tweede Wereldoorlog (Regatul Țărilor de Jos în timpul celui de-al Doilea Război Mondial), în paisprezece volume și 18.000 de pagini, este lucrarea de referință standard privind istoria Țărilor de Jos în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Institutul Neerlandez pentru Documentarea Războiului (NIOD) a realizat recent o ediție electronică a întregii opere disponibile pentru descărcare de la 11 decembrie 2011, sub licența CC BY 3.0.

El a contribuit de asemenea la cercetarea multor altor aspecte ale istoriei Țărilor de Jos și vorbit la multe simpozioane cu privire la rezistența europeană din cel de-al Doilea Război Mondial. În 1988 De Jong a fost distins cu premiul cultural Gouden Ganzenveer pentru contribuția sa la dezvoltarea culturii scrise și tipărite a Țărilor de Jos.
În 1963 a devenit membru al Academiei Regale Neerlandeze de Arte și Științe.

Note

Legături externe
 Simply Amsterdam News
 Errol Morris writes on Loue de Jong in the New York Times, 3 iunie 2009

Nașteri în 1914
Decese în 2005
Istorici din secolul al XX-lea
Evrei neerlandezi
Jurnaliști neerlandezi
Oameni din Amsterdam

Loe de Jong


Parcul Național Balcanii Centrali (în ) se află în inima Bulgariei, înconjurat de porțiunile centrale și superioare ale Munților Balcani. Altitudinea sa variază de la 550 m lângă orașul Karlovo, la 2376 m la vârful Botev, cel mai înalt vârf din zona montană. A fost înființat la . Parcul Național Balcanii Centrali este a treia cea mai mare arie protejată din Bulgaria, acoperind o suprafață de 716,69 km², cu o lungime totală de 85 km de la vest la est și o lățime medie de 10 km. Acesta ocupă teritoriul a 5 din cele 28 de regiuni ale țării: Loveci, Gabrovo, Sofia, Plovdiv și Stara Zagora.

Note

Legături externe

Central Balkan National Park - Official web site
Central Balkan National Park Photo Gallery
 Central Balkan National Park Image Gallery

B
Munții Balcani
Categoria II IUCN

Parcul Național Balcanii Centrali


Abatte Barihun (în , în amharică አባቴ በሪሁን , ) este un saxofonist, cântăreț și compozitor israelian, evreu originar din Etiopia. S-a distins în muzica de jazz și cea de inspirație folclorică etiopiană. Stilul său este influențat, între altele, de muzica lui John Coltrane.

Biografie

Copilăria și tinerețea în Etiopia
Barihun s-a născut la Addis Ababa. Casa familiei sale se afla în apropierea școlii de muzică a Universității Addis Ababa și a unei baze militare.

Din copilărie a fost fascinat de sunetele saxofoanelor și a altor instrumente de suflat ale fanfarei din vecinătate. La un moment dat a primit un saxofon și s-a înscris la școala de muzică, unde a devenit familiar cu albumele de jazz ale lui Charlie Parker  și ale altor maeștri ai genului.

La 16 ani Abatte Barihun a fost primit în Fanfara militară oficială a Etiopiei, cu care a efectuat turnee prin Etiopia și în țările lagărului comunist. Dictatorul Mengistu Haile Mariam l-a trimis odată să cânte la ziua de naștere a lui Kim Il-sung în Coreea de Nord.

După șapte ani autobuzul orchestrei militare a căzut într-o ambuscadă a guerillei tigre EPRDF (Frontul Democratic Revoluționar al Poporului din Etiopia) care conducea revolta împotriva regimului marxist al lui Mengistu. Majoritatea membrilor orchestrei au fost omorâți în cursul atacului, iar Barihun a supraviețuit, după ce a fost rănit de două gloanțe.
După caderea dictaturii în anul 1991, vreme de opt ani Barihun a cântat noapte de noapte la hotelurile "Hilton" și "Sheraton" din capitala etiopiană. De asemenea a cântat pentru Teatrul Național Etiopian și  a plecat în turnee împreună cu cântărețul Mahmud Ahmed. La 21 ani, în 1998 și-a înființat propria formație de jazz cu care a cântat în Europa de trei ori pe anl. Ultimul sau turneu s-a incheiat cu trei săptămâni înaintea emigrării sale în Israel.

În Israel
În 1999 după ce a murit tatăl său, Abatte Barihun a emigrat în Israel, unde se afla deja o parte din familia sa. Prima sa soție și fiul lor comun, Nahum, au rămas în Etiopia, iar ulterior au emigrat în Statele Unite.
În Israel s-a lovit la început de mari greutăți legate de necunoașterea limbii țării și de birocrație. Pentru a se întreține a trebuit să lucreze la spălatul veselei la restaurante și ca paznic de noapte. Moshe Bar Yuda, care conducea Asociația pentru cultura și patrimoniul evreilor etiopieni l-a remarcat și l-a pus în contact cu redactorul muzical Shlomo Israeli de la radiodifuziunea israeliană. Acesta din urmă i-a făcut cunoștință cu pianistul Itzhak Yadid, cu care Barihun a găsit un limbaj comun, înființând un duo de jazz "Ras Deshan".

Ras Deshen
Ras Deshan este numele unui munte înalt de 4549 metri, în regiunea Siman, unde s-au baricadat evreii în vechime în timpul prigoanelor împotriva lor.
Duo "Ras Deshen" și-a făcut debutul în septembrie 2001 în cadrul Festivalului Tel Aviv. În 2002 ei au inregistrat primul album, care a fost lansat pe piață în anul 2004. Albumul a fost elogiat și a fost clasat printre primele două albume de jazz produse în acel an în Israel.
Albumul conținea opt piese, care îmbină jazzul liber cu cele patru sisteme muzicale modale tradiționale (qenet) din Etiopia - trei din regiunea Wolo - Bati, Tezeta și Ambassel, și un al patrulea Anchihoy, caracteristic muzicii liturgice ale evreilor și creștinilor copți etiopieni.
La sfârșitul albumului se afla prelucrarea  rugăciunii "Bahatitu Kadus Kadus" rostită în limba gî'îz de către kesi (slujitorii de cult ai obștii evreilor etiopieni Beta Israel) cu ocazia sărbătorilor și a zilei de Iom Kipur.

În decembrie 2005 duo Ras Deshen a realizat un concert de muzica a Psalmilor, bazat pe nouă cântări de psalmi din traditia liturgică a kesilor evrei, cu participarea cântăreței Ester Kenan-Ofri, a toboșarului Tegen Zenebe, a contrabasistei Ora Boazson-Horev și a dansatoarei Tezeta. Muzica spectacolului a integrat și elemente din muzica israeliană și vestică.

Kuluma
În decembrie 2003  Barihun a fondat ansamblul "Kuluma" împreună cu saxofonistul David Alfandari, cu toboșarul Alon Yafe, percuționiștii Uri Nave și Dotan Sanghit Segal, pianistul David Ada, chitaristul bass Or Bareket și trompetistul Itamar Borochov. În 2005 ei au scos primul lor album "Sfat Em" (Limba maternă) care combina muzică etiopiană cu influențe cubane.

Alte colaborări

În anul 2005 a participat Barihun cu cântecul compus de el, "Anabel", la un album al cântarețului și compozitorului Ariel Zilber. Apoi a luat parte la spectacolul "Muzică din lumi sublime" al Ansamblului israelian "Orient-Occident" (Mizrah-Maarav), care a fost înregistrat în anul 2006 pe un disc cu acelaș nume, sub co-titlul "Muzica cabaliștilor din Asia, Europa și Africa. Pe acest disc Barihun a interpretat într-o noua prelucrare rugăciunea "Bahatitu Kadus Kadus".

Din anul 2007 Abatte Barihun cântă împreună cu cvartetul Nadav Haber în spectacolul intitulat "Addis Mist"
În mai 2007 a participat la Festivalul de jazz de la Melbourne împreună cu pianistul Aaron Choulai, cu un repertoriu incluzând și compoziții interpretate în trecut în cadrul duo-ului "Ras Deshen".
În iunie 2007 a apărut alături de cantautorul Eran Tzur într-unul din spectacolele "Yedidi hashakhakhta" ("Prietene, oare ai uitat").
În 2013 a condus un ansamblu de nouă instrumentiști israelieni care l-au acompaniat pe cântărețul etiopian Mahmud Ahmed pe scena Teatrului Ierusalim în cadrul celei de-a treia ediții a Festivalului de creație israelo-etiopiană "Holgav".
Tot în 2013 a cântat cu "Noua Orchestră Ierusalim" în cadrul Festivalului de muzica sacră din Ierusalim.

Barihun s-a stabilit în orașul Bat Yam și s-a recăsătorit.
În anul 2006 Barihun s-a revizitat pentru prima dată Etiopia, unde a cântat împreună cu Itzhak Yadid.

Legături externe

Breathing Lessons - articol în ediția engleză a ziarului israelian "Haaretz", de Ben Shalev, 2010 17 august 2010
Rugăciunea "Bahatitu Kadus Kadus" partea I - Abatte Barihun și Omri Mor - pe saitul You Tube
cu ansamblul său Tezeta, pe saitul yellow submarine

Nașteri în 1967
Saxofoniști israelieni
Compozitori israelieni
Evrei etiopieni
Evrei israelieni

Abatte Barihun


Stefnubirting er sá háttur sem hafður er til að birta stefnu fyrir móttakanda hennar (stefnda). Tilgangurinn er sá að láta hinn sakaða ýmist vita af því að fyrir dómi séu ósvaraðar sakir gegn honum eða þörf sé á viðkomandi fyrir dómi af öðrum ástæðum.

Ein grundvallarregla íslensks réttarfars er að hver sem er sakaður um eitthvað eigi rétt á tækifæri til að koma að vörnum en hins vegar eru einnig sjónarmið um að stefndi eigi ekki að geta komið sér undan réttlætinu með því að koma sér undan stefnubirtingu eða stíga aldrei fæti inn í dómsal. Gilda þar af leiðandi ýmsar reglur um stefnubirtingu er hafa þann tilgang að gæta beggja þessara sjónarmiða.

Stefnufrestur
Ýmsar reglur gilda um stefnufrest, þ.e. þann lágmarksfrest sem hinn stefndi þarf að hafa frá því hann tekur á móti stefnunni og þar til hann þarf að mæta á þingfestingu málsins. Hinn venjulegi frestur er þrír sólarhringar en hann getur verið lengri eftir aðstæðum, svo sem ef hinn stefndi býr ekki innan sömu dómþinghár (sem sagt innan umdæmis viðkomandi dómstóls). Þar sem eini tilgangurinn er að tilkynna um upphaf málsins gildir lágmarksfresturinn ekki ef hinn stefndi eða málsvari hans mætir á þingfestinguna.

Réttarfar
Lögfræði

Stefnubirting


An Dactylorhiza weissenbachiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Perko. An Dactylorhiza weissenbachiana in nahilalakip ha genus nga Dactylorhiza, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dactylorhiza

Dactylorhiza weissenbachiana


تم تصميم الحاسوب العملاق Roadrunner (عداء الطريق بالعربية) من قبل شركة IBM لحساب إدارة الأمن النووية الوطنية لدى مختبرات لوس ألاموس (نيومكسيكو) الوطنية في ولاية New Mexico . الغرض الرئيسي من بناء هذا العملاق هي محاكات تطور العناصر النووية فيما إذا ترسانة أسلحة الولايات المتحدة النووية آمنة وموثوقة.
يعد الآن عداء الطريق ثاني أسرع حاسوب في العالم كما ورد في تقرير نوفمبر من عام 2009 لترتيب أعلى أداء 500 حاسوب , بسرعة إنتاجية تقدر ب 1.7 فلوبس أي أسرع ب 6000 مرة من أسرع حاسوب شخصي اليوم. ونال المرتبة الرابعة لأكثر الحواسيب العملاقة توفيرا للطاقة، بمعدل إستهلاك 53624 مليون عملية فاصلة عائمة لكل واط megaflops per watt .
بغض النظر عن قوته الإنتاجية وسرعة أدائه الباهرة، فتصميم هذا الحاسوب الهجين يستدعي لفت الانتباه فهو أول حاسوب يستخدم بنية معالجين مختلفين بعكس البناء التقليدي للحواسيب العملاقة ذو بنية معالج وحيدة، لسهولة تصميمها وبرمجتها. لذلك تطلب إعادة كتابة البرامج التي سيتم تنفيذها على العملاق ليناسب الطبيعة الثنوية للمعالجات وهي Opteron dual core و PowerXCell8i.
وتركب في صناديق خاصة(حاويات) لهذه البنية تدعى BladeServer وهي بدورها توصل ببعضها بشبكة Infiniband Network .
نظام التشغيل الساري على هذا الحاسوب هو إصداري Red Hat Enterprise و Fedora لنظام التشغيل Linux ويحتاج إلى برمجيات خاصة لتوزيع العمليات على كافة المعالجات مثل :xCat distributed computing software .
يحتل هذا العملاق مساحة تقدر ب 560 مترا مربعا ويحتاج إلى 53624 megaflops/watt من أجل إيقاظ العملاق .

المواصفات التقنية والبنية الداخلية

ابتداء من المعالجات حتى العناقيد فهو يتألف من :

1- المعالجات :
له بنية مميزة فهو يستخدم طبيعة مزدوجة من المعالجات :
Opteron 2210 : من شركة AMD بتردد عمل 1,2 GHz بنواتين مخصصة للعمليات الرئيسية، والحاسوب Roadrunner يحوي 6912 معالج من هذا النوع أي 13824 نواة.
PowerXCell 8i: من شركة IBM بتردد عمل 3,2 GHz له نواة للعمليات الحسابية الرئيسية PPE و ثمانية أنوية من أجل عمليات الفاصلة العائمة SPE . وهذا المعالج هو إصدار مطور من رقاقة خاصة تدعى Cell وهي إنجاز تشارك ثلاث شركات كبرى هي :Sony Computer Entertainment, IBM, Toshiba و عرفت الشراكة باسم SIT.
يحوي الحاسوب 12960 معالج PowerXCell 8i ب 116640 نواة من النوع PPE,SPE

2- الحاوي من نوعTriBlade:
يتألف الحاوي من معالجين Opteron ذو نواتين ب 16GB ذاكرة أي 8GB لكل معالج.
وأربع معالجات PowerXCell 8i بإجمالي 16GB ذاكرة، كل زوجين من هذه المعالجات موجودة في حاوي خاص QS22 Blade وبذلك يؤمن لكل معالج 4GB ذاكرة .
والحاوي الخاص بمعالجات Opteron تسمى LS21 OpteronBlade.
وتوضع هذه الحاويات الثلاثة ضمن حاوي آخر يدعى BladeCenter.

3- وحدة التوصيل Connection Unit:
تتألف من 60 حاوي BladeCenter أي 180 TriBlade موصولة ببعضها بمبدل من نوع ISR2012 Infiniband Switch ..
مواصفات وحدة التوصيل :
360 معالج Ooptern dual-core ب 2.88 TIB ذاكرة. RAM .
720 معالجPowerXcell 8i ب 2.88 TIB ذاكرة RAM .
12 نظام x3755 ببوابتين Ethernet بسرعة تدفق 10GBit لكل واحدة .

4- العناقيد:
كل عنقود مؤلف من 18 وحدة توصيل موصولة ب 18 مبدل ISR2012 infiniband Switch
مواصفات العنقود :
6480 معالج Opteron dual-core ب 51.8 Tib ذاكرة RAM.
12940 معالج PowerXCell 8i ب 51.8 Tib ذاكرة RAM.
216 نظام x3755 I/O nodes من أجل الدخل والخرج .
يستهلك 2,35 MW .

انظر أيضا
 الجينة الزرقاء
 توب500
 حاسوب كيه
 حاسوب فائق

المراجع

^Computer World

Top500

^Green500

^IBM Roadrunner

^Los Alamos Laboratory

^Blade Center in German Language

العلم في 2008
العلم في 2013
حواسيب فائقة
مختبر لوس ألاموس الوطني

عداء الطريق (حاسوب عملاق)


Élaine Richard, née en 1962 à Havre-aux-Maisons aux Îles de la Madeleine, est une conteuse et porteuse de tradition québécoise.

Biographie
Elle fait son apparition dans la programmation officielle du Festival international Contes en Îles lors de sa 5e édition, en 2006. Elle fait ensuite régulièrement partie de la programmation officielle du festival. Elle s'y voit décerner le Prix du public en 2007 et le Prix Azade-Harvey en 2009.

En 2011, à l'occasion du 10e anniversaire du Festival international Contes en Îles, elle collabore avec le ministère de l'Éducation, des Loisirs et du Sport du Québec afin d'offrir une activité d'écriture aux élèves de 4e année de la province. À la suite de cette activité, une sélection de récits écrits par les jeunes fut publiée sous la forme d'un recueil, Raconte-moi ton île.

En 2017, La Fabrique culturelle produit une capsule dans laquelle Élaine Richard parle des premiers habitants des Îles de la Madeleine, accompagnée au violoncelle par François Guay.

En remporte en 2020 le Prix Coup de cœur de la communauté, notamment pour son rayonnement artistique et pour son travail auprès des jeunes. Elle remporte également en 2021 le Prix Mise en valeur du patrimoine vivant, en reconnaissance de la valeur de son travail de transmission du patrimoine immatériel des Îles de la Madeleine.

Distinctions
 2007 : Prix du public (décerné par le Festival international Contes en Îles)
 2009 : Prix Azade-Harvey (décerné par le Festival international Contes en Îles)
 2020 : Prix Coup de cœur de la communauté (décerné par Arrimage, Corporation culturelle des Îles-de-la-Madeleine)
 2021 : Prix Mise en valeur du patrimoine vivant (décerné par Arrimage, Corporation culturelle des Îles-de-la-Madeleine)

Liens externes

 Festival international Contes en Îles - Conteurs des Îles
 Gouvernement du Québec - Raconte-moi ton île
 La Fabrique culturelle - Élaine Richard | Un accent, une histoire, une mémoire

Notes et références

Conteur québécois
Naissance en 1962
Naissance en Gaspésie–Îles-de-la-Madeleine

Élaine Richard


La Sinfonía n.º 100 en sol mayor, Hoboken I/100 es la octava de la serie de doce sinfonías tituladas Sinfonías de Londres (números 93-104), compuesta por Joseph Haydn. La n.º 100 se completó en 1793 o 1794 como parte de la serie de sinfonías compuestas en su primer viaje a Londres. Se conoce popularmente como la Sinfonía Militar.

Subtítulo (Militar)

El subtítulo «Militar» deriva del segundo movimiento, que presenta llamativas fanfarrias para trompetas en do y efectos de percusión. Un crítico escribió tras el estreno que el segundo movimiento evocaba el «infernal murmullo de la guerra aumentando a un clímax de horrible sublimidad!»

Movimientos

La obra está orquestada para 2 flautas, 2 oboes, 2 clarinetes, 2 fagotes, 2 trompas, 2 trompetas, timbales, triángulo), platillos, bombo y cuerda. En varias ediciones de la obra, solo se indica una flauta.
La sinfonía está escrita en la forma habitual en cuatro movimientos:

 Adagio; Allegro, en 2/2
 Allegretto, en 2/2 y en do mayor
 Menuetto: Moderato, en 3/4
 Presto, en 6/8

El primer movimiento está escrito en forma sonata con una introducción lenta que deja entrever los motivos que más tarde aparecerán en el movimiento. El Allegro comienza con un tema de danza que está orquestado únicamente para flautas y oboes. La cuerda responde repitiendo el tema en una octava más grave. El tutti modula a la dominante para presentar el segundo sujeto, que comienza con el primer tema transportado a re mayor. Este tema se desarrolla brevemente en re menor y entonces aparece un nuevo sujeto en la dominante con un motivo ondulante en los violines. El empleo de Haydn de los temas y las tonalidades demuestra un aspecto importante de la forma sonata: el segundo sujeto se define por la nueva tonalidad, no solo por ser un nuevo tema. La repetición del primer sujeto en la dominante en este movimiento, en el compás 75, es por lo tanto el comienzo de la sección del segundo sujeto, aunque el nuevo tema no aparezca unos veinte compases más tarde.

Una codetta en tutti lleva la exposición del primer movimiento a su fin. Tras una repetición, el desarrollo empieza con una gran pausa de dos calderones, aparece entonces el motivo ondulante en la tonalidad lejana de si bemol mayor y es desarrollado mediante la modulación a lo largo de varias tonalidades. El primer tema regresa en mi mayor y se desarrolla conjuntamente con el motivo ondulante en busca de la tónica para la recapitulación. En la recapitulación, la respuesta del tema de danza de flautas y oboes es interpretada por todo el tutti orquestal en vez de solo las cuerdas. El motivo ondulante reaparece en repetidas ocasiones y en tutti toda la orquesta concluye mediante una coda.

El segundo movimiento «Militar» deriva de un movimiento de un antiguo Concierto para Lire Organizzata en sol, Hob. VIIh/3, que compuso Haydn para Fernando IV, Rey de Nápoles. El movimiento está en forma ternaria con una sección central en modo menor. La instrumentación es más rica que en los otros movimientos. Es el único en el que se emplean dos voces para viola y clarinete, pero lo más destacable es el empleo de instrumentos «turcos» (triángulo, platillos y bombo) que hacen su primera aparición en la sección central en modo menor. Concluye con una coda extendida protagonizada por una llamada de corneta para solo de trompeta, un redoble de timbal, que fue una revolucionaria técnica del instrumento y un fuerte estruendo en la bemol mayor.

Contrastando con la tendencia de Haydn a acelerar sus minuetos, en este se mentiene en un tempo moderato, de lo que resulta un minueto al estilo aristocrático algo anticuado.

El final está escrito en forma sonata rondó. El tema principal se convirtió en una melodía popular en su época. En la parte central del movimiento tiene lugar una sección parecida a un desarrollo que contiene un repentino golpe de timbal recorriendo varias tonalidades. Hacia el final del movimiento, los instrumentos turcos vuelven a dar color a las secciones de tutti hasta llegar al fin.

Referencias

Enlaces externos
 Sinfonía n.º 100 disponible en formato PDF creado por MuseData (en inglés)

100
Composiciones de 1793
Composiciones de 1794
Composiciones en sol mayor

Sinfonía n.º 100 (Haydn)


HBA2 ist die Abkürzung für:

 Hämoglobin, alpha 2, ein Gen
 Hämoglobin A2, eine gewöhnlich Variante des Hämoglobin A

HBA2

HBA2


En prop er et beslag, der skubbes, skrues eller fikseres ind i noget - der lukker et hul. Propper sidder for enden af fx et rør, flaske eller stoleben. Proppens formål er at beskytte genstanden mod slitage, snavs eller overlast - eller hindre gennemstrømning af gas eller væske. Propper kan være beregnet på at sidde permanent i genstanden - eller midlertidigt når genstanden ikke er i brug.

Propper kan fx være lavet af metal, gummi eller plast.

Eksempler:
 i en flaske, hvorved man taler om en vinprop eller en champagneprop.
 i en håndvask eller køkkenvask sætter man en prop i vasken for at forhindre vandet i at løbe ud
 i noget, der er lavet af træ, hvor man taler om en træprop

Utilsigtede propper
 i rør, håndvaske eller køkkenvaske kan der dannes propper som forhindrer vandet i at løbe ud eller igennem.
 i en blodåre et sted i kroppen, kan der sætte sig en prop, man taler her om en blodprop.

Se også
 Dupsko
 Låg

Kilder/reference

Beholdere
Fysiske objekter
Indpakning

Prop


Fight Fire With Fire (Ateşe Ateşle Savaş), Amerikalı heavy metal grubu Metallica'nın 1984 yılında yayımladığı ikinci albümü Ride the Lightning'in açılış parçasıdır. Şarkının orijinal versiyonu Dave Mustaine ve Ron McGoveny'yle birlikte hazırlanmış olan Horseman of the Apocalypse (Mahşerin Atlıları) isimli demoda bulunmaktadır. Cliff Burton'un gruba sonradan katılmasıyla albümde şarkı bir miktar değiştirilmiştir. Bu yüzden şarkının yapımcıları Hetfield, Ulrich, Mustaine ve Burton olarak geçer.

Genel bakış

Parça, Metallica'nın akustik gitar girişiyle başlayan ilk parçasıdır. Girişin sonunda akustik gitar azalırken, distortion kullanılan thrash metal tarzı gitara geçilir. Dört dakika kırk sekiz saniyelik süresince şarkı, albümün çoğunda olduğu gibi, ölüm temasını işler. Şarkı bir elektro gitarın tremolo barıyla çalınan "dalış bombacısı" tekniğini takip eden bir bomba patlaması sesiyle sona erer. Solist James Hetfield şarkının çoğunu albümün diğer parçalarında "yüksek perdeli çığlık" şekline olan vokalden farklı olarak alçak tonda bir vokalle söyler.

Tema

Şarkının sözleri nükleer savaş ve nükleer soykırım üzerinedir. Blow the universe into nothingness/Nuclear warfare shall lay us to rest (Evreni hiçbir şeyliğe uçur/Nükleer savaş bizi uykumuza (ölüm) yatırsın) sözleri bu anlatım için iyi bir örnektir. Sözler, bir nükleer savaşın dünyanın sonunu getirecek karşılıklılığına (terör dengesinin bozulması, armageddon, kıyamet) işaret eder. Şarkının Soğuk Savaş sırasında yazılmış olması bu durumu açıklamaktadır.

Metallica şarkıları
1984 şarkıları
1980'lerde İngilizce şarkılar

Fight Fire with Fire


O Conselho de Desenvolvimento de Ruanda (RDB), é um departamento governamental que integra todas as agências governamentais responsáveis pela atração, retenção e facilitação de investimentos na economia nacional.

Localização
A sede da RDB está localizada na rua KG 220, em Quigali, capital e maior cidade de Ruanda.

Visão geral
O Conselho de Desenvolvimento de Ruanda (RDB) foi estabelecido em 2009 para coordenar, estimular e promover o desenvolvimento econômico nacional. O RDB inclui agências responsáveis pelo " registo de empresas, promoção de investimentos, autorizações ambientais, privatizações e agências especializadas que apoiam os sectores prioritários das TIC e do turismo, bem como as PME e o desenvolvimento da capacidade humana no sector privado ". O cargo de Diretor Executivo é um cargo de nível de gabinete e o titular é nomeado e se reporta diretamente ao presidente de Ruanda. O RDB mede suas realizações em (a) investimentos diretos estrangeiros e domésticos, (b) aumento das exportações e (c) número de empregos criados.

Gestão
Em setembro de 2017, os gerentes seniores do RDB incluem o seguinte: 1. Clare Akamanzi, diretora executiva e diretora executiva 2. Emmanuel Hategeka, o diretor de operações 3. Mark Nkurunziza, o diretor financeiro 4. Belise Kariza, diretora de turismo 5. Winifred Ngangure, chefe interina do Departamento de Promoção de Investimentos 6. Eugene Mutangana, chefe do Departamento de Conservação e 7. Louise Kanyonga, a escrivão geral.

Ligações externas
 Site do Conselho de Desenvolvimento de Ruanda

Quigali
Organizações fundadas em 2009
Governo de Ruanda
Agências de promoção de investimentos

Conselho de Desenvolvimento de Ruanda


සංගීතමය ක්ෂණ නිර්මාණ යනු සංගීතය වාදනය වන අතරතුර සංගීතය නිපදවීමේ නිසඟ නිර්මාණාත්මක ක්‍රියාවලියයි. ක්ෂණ නිර්මාණය සියලු සංගීතවල පාහේ පවතින නමුත් එය බ්ලූස්, ජෑස්, බ්ලූග්‍රාස්, අරාබි තුර්කි සංගීතය, ඉන්දුනීසියානු ගේම්ලන් හා සාම්ප්‍රදායික ඉන්දියානු සංගීතය සමඟ විශේෂයෙන් සම්බන්ධ වේ. භාෂාමය ප්‍රතිසමතාවක් යොදා ගැනීමට ක්ෂණ නිර්මාණයක්, කතා කිරීමක් හෝ සාකච්ඡාවක් පැවැත්වීමක් වැනි ආකාර වේ. ජෑස් සංගීතඥයන් අතර "ක්ෂණ නිර්මාණ පබැඳීම වේගවත් කරනවා" යැයි අදහසක් පවතින අතර ප්‍රතිවිරුද්ධව ක්ෂණ නිර්මාණ පබැඳීම මන්දගාමී කරනවා යැයි ද අදහසක් පවතී.

සංගීතය

සංගිතමය ක්ෂණ නිර්මාණ


Göhl er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Oldenburg-Land under Kreis Østholsten. Kreis Østholsten ligger i den østlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Göhl er beliggende omkring tre kilometer øst for Oldenburg in Holstein i nærheden af Oldenburger Graben der er en sumpet lavning. Ved Oldenburg in Holstein, er der tilslutning til motorvejen A1 og jernbanen mod Neustadt in Holstein.

I Kommunen ligger landsbyerne og bebyggelserne Antoinettenhof, Christianstal, Gaarz, Gaarzerfelde, Gaarzermühle, Göhl, Giebelberg, Kremsdorf, Lütjendorf, Neuschwelbek, Plügge, Quals og Schwelbek.

Eksterne kilder/henvisninger

 Byens side   på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Østholsten

Göhl (Holsten)


Hladni veliki prasak naziv je rabljen u kozmologiji kojim se označava temperatura od apsolutne nule na početku svemira. Suprotna je teza (vrućem) velikom prasku.

U pokušaju razumijevanja podrijetla atoma Georges Lemaître je predložio (do 1927.) da prije nego što je širenje svemira začelo svu materiju u svemiru, tvorilo je divovsku kuglu jezgrene tekućine na vrlo niskoj temperaturi. Niska temperatura je potreban radi proviđanja odgovarajuće kohezije unutar Lemaîtreova pretpovijesni atom. Godine 1966. David Layzer predložio je inačicu Lemaîtreove kozmologije pri kojoj bi početno stanje svemira bilo blizu apsulutne nule. Layzer je dokazivao da će prije biti da iskonski svemir nije bio u početnom stanju visoke entropije nego da je bio u stanju vrlo niske entropije blizu apsolutne nule.

Glavnostrujaška inačica modela hladnoga velikg praska predviđala je odsutnost akustičnih vrhunaca u  kozmičkom mikrovalnom pozadinskom zračenju, što je na koncu odbačeno promatranjima WMAP-om.

Izvori

Vanjske poveznice
 Universe: Cold Big Bang - Cosmos Portal

Kozmologija

Hladni veliki prasak