Udacity ist eine private Online-Akademie und Plattform für MOOCs, die 2012 von Sebastian Thrun, Mike Sokolsky und David Stavens gegründet wurde, um Vorlesungen und Prüfungen auf der gleichnamigen Website, anfangs kostenlos, verfügbar zu machen. Zusammen mit Partnern (u. a. Google, Facebook, Salesforce.com) entwickelt das Unternehmen Kurse, die klassische Bildung mit Berufsfähigkeiten verbinden sollen. Udacity hatte laut kressreport im September 2014 2,8 Millionen Kursteilnehmer aus 119 Ländern.

Entstehung

Grundlage waren Informatik-Vorlesungen aus dem Jahr 2011 an der Stanford University. Von Februar bis April 2012 waren zwei Kurse verfügbar, die weltweit von 90.000 Teilnehmern verfolgt wurden. Zusätzlich bietet Udacity eine Jobbörse, um Absolventen an Arbeitgeber zu vermitteln. Die Unterrichtssprache ist Englisch. Im November 2013 räumte Thrun ein, dass Udacity ein "lausiges Produkt" habe und dass die Online-Plattform ihre Unternehmensstrategie in der Form verändere, dass sie in Zukunft ihren Fokus statt auf Wissenschaftsfächer eher auf berufliche Weiterbildung setzen werde.

Im September 2014 berichtete der kressreport, Udacity habe eine Finanzierungsrunde erfolgreich abgeschlossen und Bertelsmann habe sich "mit einem signifikanten Anteil" beteiligt.

Funktionsweise

Das Kursangebot wächst stetig; im Wesentlichen behandelt es Themen der Informatik und Programmierung und wurde mittlerweile um Physik, Mathematik, Betriebswirtschaft und Psychologie erweitert. Die Kurse sind auf etwa 7 Wochen Dauer angelegt, können in der Regel aber frei und damit nach einem individuellen Rhythmus bearbeitet werden.

Die Unterrichtseinheiten bestehen aus zahlreichen kurzen Videos, die von Verständnistests unterbrochen werden. Die Tests sind als Quiz gestaltet oder umfassen Aufgaben, die in diversen Programmiersprachen gelöst werden sollen. Die Verständnistests werden unmittelbar und automatisch geprüft und mögliche Antworten anschließend per Video erläutert. Jede Wocheneinheit schließt mit einem Hausaufgabenteil ab. Die letzte Kurswoche schließt mit dem Final Exam ab, das wie ein Hausaufgabenteil funktioniert, sich aber thematisch über den gesamten Kursinhalt erstreckt. Nach bestandener Abschlussprüfung steht ein entsprechendes Zertifikat zum Download bereit. Seit Mai 2014 werden Zertifikate allerdings nicht mehr für kostenlose Kurse ausgestellt. Fragen zum Kurs können in einem Diskussionsforum mit Betreuern oder anderen Teilnehmern besprochen werden.

Medien-Echo

Udacity wurde bereits kurz nach der Gründung Thema in den Medien, vor allem in den Vereinigten Staaten, wo Hochschulbildung sehr kostspielig sein kann. Udacity wurde von der Computerzeitschrift Chip als "Initiative des Jahres 2012" ausgezeichnet.

Weblinks
 Website udacity.com
 Interview mit Sebastian Thrun. In: Spiegel Online, 19. März 2012.
 Interview mit Sebastian Thrun. In: Die Zeit, 26. Januar 2012.
 Robotik-Spezialist Sebastian Thrun: Verändert er die Welt? In: Frankfurter Allgemeine Zeitung, 15. August 2012.
 Sebastian Thrun im Gespräch: "Ich will die Unilandschaft revolutionieren". In: Frankfurter Allgemeine Zeitung, 11. Januar 2015.

Einzelnachweise

Bildungswebsite
E-Learning

Udacity


An ephod ( ʾēfōḏ;  or ) was a type of apron, which according to the Hebrew Bible, was worn by the Jewish high priest the kohen gadol, an artifact and an object to be revered in ancient Israelite culture, and was closely connected with oracular practices and priestly ritual.

In the Books of Samuel and Books of Chronicles, David is described as wearing an ephod when dancing in the presence of the Ark of the Covenant (2 Samuel 6:14, 1 Chronicles 15:27) and one is described as standing in the sanctuary at Nob, with a sword behind it (1 Samuel 21:9). In the book of Exodus and in Leviticus one is described as being created for the High Priest to wear as part of his official vestments (Exodus 28:4+, 29:5, 39:2+; Leviticus 8:7).

Description
In the Bible, in the contexts where it is worn, the ephod is usually described as being linen, but did not constitute complete clothing of any kind, as the Books of Samuel describe. The book of 1 Chronicles states that David was "clothed with a robe of fine linen, as were all the Levites who bore the ark... [and] David also wore an ephod of linen," [NAS Bible translation; 1 Chronicles, 15:27] "and David was wearing a linen ephod" [NAS Bible translation; 2 Samuel, 6:14]. There appears to have been a strong religious and ceremonial implication to wearing an ephod, since the 85 priests at Nob are specifically identified as being the type of people who wore an ephod; though the Masoretic text here describes them as being linen ephods (1 Samuel 22:18) the word linen is not present in the Septuagint version of the passage, nor is it present when the Septuagint describes David and Samuel as girding themselves with an ephod. Therefore, some textual scholars regard its presence in the Masoretic text as a later editorial gloss.

Wearing and composition
A passage in the Book of Exodus describes the Ephod as an elaborate garment worn by the high priest, and upon which the Hoshen, or breastplate containing Urim and Thummim, rested. According to this description, the Ephod was woven out of gold, blue, purple, and scarlet threads, was made of fine linen, and was embroidered with skillful work in gold thread (). Gideon is additionally described as creating an ephod made up of 1,700 shekels of gold (). The Talmud argues that each of the textures was combined in six threads with a seventh of gold leaf, making 28 threads to the texture in total.(Tractate Yoma 72a) Some people attempt to assign meaning to the details of the Ephod, but such meanings are not given in either the biblical description or the Talmud.

The biblical description (Exodus 28:16, 39:9) continues describing the size of the breastplate which is affixed to the front of the ephod as a square measuring one span by one span (the width of an outstretched hand from little finger tip to out stretched thumb tip). Stating that it was held together by a girdle, and had two shoulder straps which were fastened to the front of the ephod by golden rings, to which the breastplate was attached by golden chains (). From this description it appears to have been something like an apron or skirt with braces, though Rashi argued that it was like a woman's riding girdle. The biblical description also adds that there were two engraved gems over the shoulder straps (like epaulettes), made from shoham (thought by scholars to mean malachite, by Jewish tradition to mean heliodor, and in the King James Version translated as "onyx", and with the names of the 12 tribes written upon them; the classical rabbinical sources differ as to the order in which the tribes were named on the jewels (Sotah 36a).

Origins
Textual scholars attribute the description of the Ephod in Exodus to the priestly source and to a date later than the other mentions of Ephod; biblical scholars believe that the Ephod may have evolved over time into this highly ceremonial form from more primitive beginnings (the simple linen form described in the Books of Samuel), much like the manner in which the highly liturgical maniple evolved from an ordinary handkerchief.

Extended uses

Besides its use as a garment, an Ephod was also used for oracular purposes, in conjunction with Urim and Thummim; the books of Samuel imply that whenever Saul or David wished to question God via oracular methods, they asked a priest for the ephod. Since the oracular process is considered by scholars to have been one of cleromancy, with the Urim and Thummim being the objects which were drawn as lots, the Ephod is considered by scholars to have been some form of container for the Urim and Thummim; to harmonise this with the descriptions of the Ephod as a garment, it is necessary to conclude that the Ephod must have originally been some sort of pocket, which the priests girded to themselves. However, the biblical text states the Urim and Thummim were placed in the breastplate, not the ephod ().  The integration of the stones in the breastplate, as well as the Hebrew usage of "Urim" as "lights," suggest that the Urim and Thummim may have been a type of ocular device through which the priest would look when receiving divine communication.

The object at Nob, which must have been somewhat freestanding since another object is kept behind it, and the objects made by Gideon and by Micah, from molten gold, logically cannot have just been garments. The object made by Gideon is plainly described as having been worshipped, and therefore the idol of some deity, while the object made by Micah is closely associated with a Teraphim, and the Ephod and Teraphim are described interchangeably with the Hebrew terms pesel and massekah, meaning graven image, and molten image, respectively.

Even the ephods used for oracular purposes were not necessarily just pieces of cloth, as they are not described as being worn, but carried (though some translations render 1 Samuel 2:28 as wear an ephod rather than carry an ephod); the Hebrew term used in these passages for carry is nasa, which specifically implies that the Ephod was carried either in the hand or on the shoulder. The conclusion thus is that Ephod, in these cases, referred to a portable idol, which the lots were cast in front of; some scholars have suggested that the connection between the idol and the garment is that the idol was originally clothed in a linen garment, and the term Ephod gradually came to describe the idol as a whole.

Other scholars suggest that the ephod originally refers to a container for the stones used to cast lots and later became associated with many objects that also could contain the stones or were used in divination.

According to the Talmud, the wearing of the ephod atoned for the sin of idolatry on the part of the Children of Israel.

Gideon went on to make an ephod out of the gold won in battle; according to Ginzberg's The Legends of the Jews: "..In the high priest's breastplate, Joseph was represented among the twelve tribes by Ephraim alone, not by Manasseh, too. To wipe out this slight upon his own tribe, Gideon made an ephod bearing the name of Manasseh. He consecrated it to God, but after his death homage was paid to it as an idol. In those days the Israelites were so addicted to the worship of Beelzebub that they constantly carried small images of this god with them in their pockets, and every now and then they were in the habit of bringing the image forth and kissing it fervently."; according to the Bible this action eventually caused the whole of Israel to turn away from God yet again and the ruin of Gideon and his family. Gideon had 70 sons from the many women he took as wives. He also had a Shechemite concubine who bore him a son whom he named Abimelech, which means "my father is king" ().

In apocryphal literature

According to the ancient apocryphal Lives of the Prophets, after the death of Zechariah Ben Jehoiada, the priests of the Temple could no more, as before, see the apparitions of the angels of the Lord, nor could make divinations with the Ephod, nor give responses from the Debir.

See also
Tetzaveh
Michnasayim
Ketonet
Avnet (kohen)
Mitznefet
Me'il
Priestly breastplate
Tzitz

References

External links
Ephod
Recreation of the Ephod
Catholic Encyclopedia – Ephod
Verses where Ephod occurs (NASB)

Tabernacle and Temples in Jerusalem
Jewish religious clothing
Hebrew words and phrases in the Hebrew Bible
Hardstone carving
Ephod

Ephod


Stine Larsen (født 24. januar 1996) er en dansk professionel fodboldspiller, der spiller for BK Häcken i Damallsvenskan. Tidligere har hun spillet for Aston Villa fra 2020-21 og for den franske klub FC Fleury 91 fra august 2019 til juni 2020.  Fra 2013 til 2019 spillede hun for Brøndby IF i Elitedivisionen. Siden 2015 har hun været en del af Danmarks kvindefodboldlandshold.

Karriere

Klubhold
Larsen kom til Brøndby IF som 12-årig og fik senere sin seniordebut i 2013. Med Brøndby blev hun dansk mester i 2015 og 2017 og vinder af pokalturneringen i 2014, 2015 og 2017.

Som 17-årige debuterede hun også i UEFA Women's Champions League i 2013/14, hvor hun sammenlagt nåede at spille mere end 90 minutter i begge kampe mod FC Barcelona i kvalifikationsrunden. Med stor succes og målfarlighed var hun en af kvindeligaens største profiler, hvilket også medførte at hun blev som Årets spiller i 3F-ligaen i 2018. I pokalfinalen i 2018 pådrog Larsen sig en korsbåndsskade der holdte hende ude i et år.

I maj 2019 skiftede hun til den franske ligaklub FC Fleury 91. Efter blot et år i den franske Division 1 Féminine, skiftede hun til FA Women's Super League for nyoprykkerende fra Aston Villa W.F.C.. Den 13. september 2019 scorede hun hendes første mål for klubben i et 1-3-nederlag til Reading FC. Efter et år i England flyttede hun så til BK Häcken i Damallsvenskan. Her var hun også en fast del af holdets opstilling i gruppespillet ved UEFA Women's Champions League 2021-22, hvor Häcken dog ikke avancerede fra gruppen.

Landshold

Larsen fik sin officielle debut på det danske A-landshold den 12. januar 2015 mod , efter mange succesrige år på ungdomslandsholdene. Hun blev i 2017 udtaget til Nils Nielsens endelige trup frem mod EM i fodbold 2017 i Holland. Larsen havde fast plads i startopstillingen igennem alle Danmarks kampe under turneringen, undtagen den anden gruppekamp mod  hvor hun blev indskiftet efter 68 minutter af Katrine Veje. Med holdet nåede hun EM-finalen for første gang i landsholdets historie og vandt sølv. Den 12. november 2019 scorede Larsen hattrick i 14–0-sejren over  og igen den 21. september 2021 i 8–0-sejren over .

I juni 2022 blev hun igen udtaget til den endelige trup ved EM i fodbold 2022 i England.

Hæder

Klub
Brøndby IF
 Elitedivisionen
 Vinder: 2014-15, 2016-17
 Landspokalturneringen
 Vinder: 2014, 2015, 2017, 2018
BK Häcken
 Damallsvenskan
 Sølv: 2021

Landshold
EM i fodbold 2017: Toere

Individuel
2015 - Årets kvindelige talent i fodbold.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Brøndby IF (kvinder)

Stine Larsen


La Copa de Oro es un histórico torneo de verano de carácter amistoso del fútbol argentino jugado siempre en Mar del Plata (excepto la edición de 1994 que se jugó en Mendoza). Este torneo, en varias ocasiones, se jugó en paralelo a otros torneos estivales como la Copa Ciudad de Mar del Plata o algún torneo amistoso particular oficial.

Se inició en 1969, siendo organizado por el Club Boca Juniors, con su predecesor como la Copa Libertad 1968.

El sistema del torneo siempre fue estilo liguilla (todos contra todos), pero cuando hay penales es por haber empatado en el puesto y se tomó el resultado del desempate. La totalidad de las conquistas quedaron a favor de los 5 grandes y Estudiantes de  La Plata, sin contar un triunfo de la Selección Argentina. Vale destacar que muchos equipos y selecciones extranjeras participaron de la misma hasta el año 1987 inclusive, a partir de allí sólo participan equipos locales.

La edición de 1970 quedó compartida entre Independiente y Racing Club.

También se disputaron otras Copas de Oro veraniegas en otras localidades con los siguientes ganadores:

Córdoba: En 1981, Racing (Córdoba), en 1989 y 1990 Belgrano (Córdoba).

Mendoza: En 1995 Boca Juniors, en 1996 San Lorenzo, en 1997 River Plate, en 1998 Vélez Sarsfield, y en 1999 Independiente,

Ediciones

Palmarés

Referencias

Enlaces externos
 Copa de Oro en RSSSF

Deporte en Mar del Plata
Torneos de verano de fútbol en Argentina

Copa de Oro (torneo de verano argentino)


Jean af Luxembourg (født 15. maj 1957) er en luxemburgsk prins. Han er tredje barn og anden søn af storhertug Jean og storhertuginde Joséphine-Charlotte af Luxembourg. I 1986 indgik han et morganatisk ægteskab med Hélène Suzanna Vestur og frasagde sig dermed arveretten til tronen for sig selv og sine efterkommere.

Anetavle

Huset Bourbon-Parma
Prinser af Luxembourg

Jean af Luxembourg (født 1957)


Mook en Middelaar (; ) er en kommune og en by, beliggende i den sydlige provins Limburg i Nederlandene. Kommunens areal er på 18,81 km², og indbyggertallet er på 7.738 pr. 1. april 2016.

Slaget ved Moockerheide den 14. april 1574, er et vigtig del af det nederlandske historie. Her blev grev Lodewijk af Nassau (1538-1574) og hans bror grev Hendrik af Nassau (1550-1574) dræbt. Det var en stort nederlag for Vilhelm af Oranien.

Kernerne
Mook en Middelaar Kommunen består af følgende landsbyer og bebyggelser.
 Landsbyer:
 Middelaar (Middelar)
 Molenhoek (De Meulenhoek)
 Mook (rådhus)
 Plasmolen (De Plasmeule)
 Bebyggelser:
 Bisselt (De Bieselt)
 Heikant
 Katerbosch
 Riethorst

Galleri

Eksterne henvisninger

 Kommunens hjemmeside

Byer i Limburg
Kommuner i Limburg

Mook en Middelaar


Jazzhaus ist ein deutsches Jazz-Label, das im November 2011 als gemeinsames Subunternehmen von Arthaus Musik GmbH und der SWR Media Services gegründet wurde. Jazzhaus veröffentlicht Live-Konzerte und Studioaufnahmen aus den Archiven des Südwestrundfunks in Stuttgart, Baden-Baden und Mainz in optimierter Tonqualität. 2015 fand der Wechsel von Arthaus Musik zur NAXOS Deutschland Musik & Video Vertriebs GmbH als neuer Kooperationspartner der SWR Media Services statt.

Hintergrund

Schon 1947 begannen die jungen Redakteure Joachim-Ernst Berendt und Dieter Zimmerle mit regelmäßigen Hörfunk-Jazzsendungen. Heute liegen etwa 3.000 Stunden Hörfunk- und 500 Stunden Fernsehaufzeichnungen bedeutender Jazz-Interpreten in den Archiven des Südwestrundfunks (SWR). Es ist mit mehr als 400 Ensembles und Solisten eine der größten unveröffentlichten Sammlungen der Welt an Live-Jazz.

Das Label publiziert einen Teil dieses Materials. Die alten Bänder werden in High-End-Qualität überarbeitet und auf CD, DVD und Vinyl sowie als Download veröffentlicht.

Das Label ist nicht mit dem Kölner Label JazzHausMusik oder dem Freiburger Label Jazzhaus Records zu verwechseln.

Veröffentlichungen
Die Konzertmitschnitte wurden in unterschiedliche Themen gegliedert und sind aufgelistet in der Reihenfolge des Erscheinens der Tonträger:

Legends Live
 2012: Gerry Mulligan Sextet (Liederhalle Stuttgart, 1977)
 2012, 2020: Dizzy Gillespie Quintet (Liederhalle Stuttgart, 1961 / Kongresshalle Frankfurt, 1961)
 2012: Art Blakey and the Jazz Messengers (Sängerhalle Untertürkheim, 1978)
 2013: Legends Live: Albert Mangelsdorff Quintett (Audimax Freiburg, 1964)
 2015: Hans Koller & Friends (Pirmasens, 1959 / Stuttgart, 1960)
 2019: Cannonball Adderley Quintet (Liederhalle Stuttgart, 1969)
Bigbands Live
 2013: Orchester Kurt Edelhagen feat. Mary Lou Williams & Caterina Valente (Baden-Baden 1954 / Paulussaal Freiburg 1954 / SWF Mustermesse Basel 1954)
 2016: Quincy Jones and his Orchestra (Ludwigshafen 1961)
 2016: Stan Kenton: The Stuttgart Experience (Stuttgart 1972)
 2016: Orchestra Eddie Sauter: Eddie Sauter's Music Time. (Baden-Baden 1957 / Freiburg, / Kaiserslautern 1958)
 2018: Maria Schneider & SWR Big Band (2000)
 2019: Alice Babs meets Erwin Lehn and his Südfunk-Tanzorchester (1952–1955)
 2020: Duke Ellington Orchestra (Liederhalle Stuttgart 1967)
 2021: Benny Goodman Orchestra feat. Anita O'Day (Stadthalle Freiburg 1959)
Lost Tapes
 2013: Zoot Sims (UKO Baden-Baden 1958)
 2013: Jutta Hipp (SWF Jazztime Koblenz, 1952 / SWF Baden-Baden 1952 / Villa Berg Stuttgart 1955)
 2013: Early Chet. Chet Baker (SWF Baden-Baden 1956/1959 / Jazztime Mainz 1955)
 2013: The Modern Jazz Quartet (Villa Berg Stuttgart 1956 / SWF Baden-Baden 1958 / Jahnhalle Pforzheim 1957)
Heroes
 2013, 2021: Volker Kriegel: Mainz Studio Recordings (Mainz 1963/1968/1969)
 2016: Lyle Mays Quartet: The Ludwigsburg Concert (Ludwigsburg 1993)
 2016: Pat Metheny, Gary Burton, Jan Garbarek, SWR Big Band: Eberhard Weber – The Jubilee Concert (Stuttgart 2015)
 2016: Albert Mangelsdorff & Emil Mangelsdorff: Early discovery (1953–1963)
 2016: Louis Armstrong All Stars (Liederhalle Stuttgart 1959)
 2017: Caterina Valente: The Jazz Singer (1954, 1955)
 2018: Herbert Joos: Change of Beauty (Theaterhaus Stuttgart 2017)
 2019: Kenny Werner: Solo in Stuttgart (1992)
 2019: Michel Petrucciani, Gary Peacock, Roy Haynes: One Night in Karlsruhe (Jubez Karlsruhe 1988)
 2020: Oscar Pettiford (SWF Baden-Baden 1958/1959 / Stadthalle Karlsruhe 1958)
 2021: Zbigniew Seifert: Live recordings 1973 & 1976
Jazz Now
 2016: SWR New Jazz Meeting 2013: Vincent Peirani, Mathias Eick, Leila Martial, Émile Parisien, Tony Paeleman, Julien Herné, Yoann Serra: Living Being Extended (Karlsruhe / Tübingen / Mainz 2013)
 2017: SWR New Jazz Meeting 2015: Fabian Almazan & Realm of Possibilities (2015)
 2017: SWR New Jazz Meeting 2016: Kyle Shepherd, Lionel Loueke, Mthunzi Mvubu, Shane Cooper, Jonno Sweetman: Soundportraits From Contemporary Africa (2016)
 2018: Nikolas Anadolis Trio: Enjoy Jazz Festival 2014
 2018: Steffen Schorn: Cellular Structures (2000)
 2019: SWR New Jazz Meeting 2017: Genevieve Artadi, David Binney, Pedro Martins, Sebastian Gille, Frederico Heliodoro. Spider's Egg (2017)
 2020: Lukas Kranzelbinder: On Boit Lumumba! (2018)

Auszeichnungen
Preis der deutschen Schallplattenkritik (Bestenliste) für:
 04/2013: Orchester Kurt Edelhagen feat. Mary Lou Williams & Caterina Valente (Baden-Baden 1954 / Paulussaal Freiburg 1954 / SWF Mustermesse Basel 1954)
 01/2014: Early Chet. Chet Baker (SWF Baden-Baden 1956/1959 / Jazztime Mainz 1955)
 03/2016: Albert Mangelsdorff & Emil Mangelsdorff: Early discovery (1953–1963)
 02/2019: Michel Petrucciani, Gary Peacock, Roy Haynes: One Night in Karlsruhe (Jubez Karlsruhe 1988)
The New York City Jazz Records

 Album of the year 2012: Albert Mangelsdorff & Emil Mangelsdorff: Early discovery (1953–1963)

Weblinks
 Webpräsenz
 Bericht im Tonart Magazin
 Bericht bei JazzThing

Einzelnachweise

Jazz-Label
Deutsches Musiklabel

Jazzhaus (Label)


53. breddegrad kan henvise til:

 53. nordlige breddekreds
 53. sydlige breddekreds

53. breddegrad


Rasmus Steensbæk Lauritsen (Brande, 27. veljače 1996.) danski je nogometaš koji igra na poziciji braniča. Trenutačno igra za Brøndby.

Klupska karijera

Midtjylland
Sa svojih 19 godina, Lauritsen je svoj prvi seniorski službeni nastup upisao 8. studenoga 2015. godine u utakmici protiv Esbjerga.

Skive IK
Dana 5. siječnja 2016. godine, Lauritsen je potpisao za danskog prvoligaša Skive IK, s kojima je potpisao dvogodišnji ugovor.

Vejle Boldklub
Lauritsen je dana 9. lipnja 2017. godine, potpisao za Vejle Boldklub na dvije godine. Par mjeseci kasnije, klub mu je odlučio produžiti ugovor na još godinu dana.

IFK Norrköping
Dana 11. veljače 2019. godine, Rasmus je potpisao za švedskog prvoligaša IFK Norrköping na tri godine.

Dinamo Zagreb
Dana 2. studenoga 2020. godine, potpisao je za zagrebački Dinamo. Prvi službeni nastup za novi klub upisao je 4. listopada 2020. godine, u utakmici protiv Varaždina. Utakmicu neće pamtiti po najboljem jer je u samom početku utakmice skrivio kazneni udarac. Prvi pogodak u "modrome" dresu, postigao je 13. prosinca 2020. godine, na gostujućoj utakmici protiv Rijeke.

Reprezentativna karijera
Lauritsen nema još niti jedan nastup za reprezentativne selekcije.

Privatni život
Rasmus ima brata blizanca, Frederika, koji je također nogometaš.

Omiljeni nogometni klub mu je engleski Arsenal.

Omiljeni nogometaš mu je bivši engleski reprezentativac, Andy Carroll.

Statistika

Klupska
ažurirano: 22. svibnja 2021.
 Nas. = nastupi; Gol. = golovi

Priznanja

Klupska
Midtjylland
 Danska Superliga (1): 2014./15

Dinamo Zagreb
 1. HNL/HNL (3): 2020./21., 2021./22., 2022./23.
 Hrvatski nogometni kup (1): 2020./21.
 Hrvatski nogometni superkup (1): 2022.

Izvori

Vanjske poveznice
 Profil, Soccerway
 Profil, Transfermarkt

Danski nogometaši
Nogometaši Brøndbyja
Nogometaši Dinama
Nogometaši Midtjyllanda
Aktivni nogometaši

Rasmus Lauritsen


Die Amurplatte (auch Chinesische Platte) ist eine mögliche tektonische Platte, auf der die Mandschurei, die Koreanische Halbinsel, die westlichen Hauptinseln Japans und die Region Primorje liegen. Es ist noch nicht klar, ob es sich um eine unabhängige Platte handelt oder ob es ein Teil der Eurasischen Platte ist. Die Amurplatte wurde nach dem Fluss Amur benannt, der die Grenze zwischen dem fernen Osten Russlands und dem Nordosten der Volksrepublik China bildet. Die Platte wird im Norden, Westen und Südwesten von der Eurasischen Platte begrenzt, im Osten von der Ochotsk-Platte, im Südosten von der Philippinischen Seenplatte entlang des Suruga-Grabens, des Nankai-Grabens, der Okinawa-Platte und der Yangtze-Platte.

Der Baikal-Graben gilt als Grenze zwischen der Amurplatte und der Eurasischen Platte. GPS-Messungen zeigen, dass die Platte sich langsam gegen den Uhrzeigersinn dreht.

Die Amurplatte ist womöglich an der Entstehung des Erdbebens von Tangshan (1976) in China beteiligt gewesen.

Siehe auch
 Liste der tektonischen Platten

Literatur
 Dongping Wei, Tetsuzo Seno: Determination of the Amurian Plate Motion. In: Martin F. J. Flower, Sun-Lin Chung, Ching-Hua Lo, Tung-Yi Lee (Hrsg.): Mantle dynamics and plate interactions in East Asia (= Geodynamics Series. 27). American Geophysical Union, Washington DC 1998, ISBN 0-87590-529-3, S. 337–346, , (abstract).

Geologie Asiens
Plattentektonik
~Amurplatte

Amurplatte


Dörpling Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 7,82 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla yaklaşık 627 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Volker Lorenzen tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-tellingstedt.de

Dörpling


මහජන මන්ත්‍රී මණ්ඩලය යනු සෝල්බරි ව්‍යවස්ථාව මගින් 1947 දී පිහිටුවන ලද ලංකා පාර්ලිමේන්තුවේ (දැන් ශ්‍රී ලංකාව ) පහළ මන්ත්‍රී මණ්ඩලයයි. කොළඹ ගාලු මුවදොර පිටියේ පිහිටි පැරණි රාජ්‍ය මන්ත්‍රණ සභා ගොඩනැගිල්ලේ පැවති මෙම සභාව ප්‍රථම වරට රැස්වූයේ 1947 ඔක්තෝම්බර් 14 වැනිදාය. 1972 මැයි 22 දින සම්මත කරන ලද ශ්‍රී ලංකාවේ පළමු ජනරජ ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව, නියෝජිත මන්ත්‍රී මණ්ඩලය (සහ ලංකා පාර්ලිමේන්තුව ) වෙනුවට ඒකමණ්ඩල ජාතික රාජ්‍ය සභාව සමඟ ප්‍රතිස්ථාපනය විය.

ශ්‍රී ලංකාවේ රජය

මහජන මන්ත්‍රී මණ්ඩලය (ලංකාව)


Cecilia Vicuña Ramírez (Santiago, 22 de julho de 1948) é uma poeta e artista chilena radicada em Nova York e Santiago.

Seu trabalho é conhecido por tratar de linguagem, memória, dissolução, extinção e exílio. Os críticos também observam a relevância de seu trabalho para as políticas de destruição ecológica, homogeneização cultural e disparidade econômica, particularmente a maneira como esses fenômenos privam os já impotentes. Seu compromisso com formas e metodologias feministas é o que une todo seu trabalho, entre os quais se destacam quipus, palabrarmas e precários. Sua prática tem sido especificamente ligada ao termo ecofeminismo.

Cecilia Vicuña recebeu o Premio Velázquez de Artes Plásticas 2019, o principal prêmio de arte da Espanha, atribuído pelo Ministério da Cultura espanhol a um artista radicado no país ou da Comunidade Ibero-Americana de Nações. A declaração do júri disse que ela recebeu o prêmio por seu "excelente trabalho como poeta, artista visual e ativista" e sua "arte multidimensional que interage com a terra, linguagem escrita e tecelagem".

Biografia
Cecilia Vicuña nasceu em Santiago do Chile em 1948 e cresceu em La Florida, no vale do Maipo. De 1957 a 1964, ela aprendeu inglês na St. Gabriel's English School e fez pinturas abstratas em seu primeiro estúdio construído por seu pai. Em 1966, ela ingressou na escola de arquitetura na Universidade do Chile em Santiago, mas mudou para a escola de belas artes. Em 1967 fundou o "Tribu No" e a revista mexicana El Corno Emplumado publicou seu primeiro poema.

Ela recebeu seu MFA da Universidade do Chile em 1971 e mudou-se para Londres com um British Council Award em 1972 para frequentar a Slade School of Fine Art. Em 1973, ela se exilou em Londres após a morte do presidente Salvador Allende e o golpe de estado chileno de 1973, liderado pelo ditador Augusto Pinochet, ela permaneceu em Londres.

Enquanto exilada em Londres, Vicuña concentrou-se principalmente no ativismo político, manifestando-se em protestos pacíficos contra o fascismo e as violações dos direitos humanos no Chile e em outros países. Ela é membro fundadora do Artists for Democracy e organizou o Festival de Artes para a Democracia no Chile no Royal College of Art, em 1974.

Em 1975, Vicuña deixou Londres e mudou-se para Bogotá, na Colômbia, para realizar pesquisas independentes sobre arte e cultura indígenas. Ela viajou por todo o país, Venezuela e Brasil. Em Bogotá foi convidada pelo Teatro La Candelaria e Corporación Colombiana de Teatro para criar cenografias. Em 1980, Vicuña mudou-se para Nova York e casou-se com César Paternosto. Na década de 80 expôs seu trabalho no MoMA, no Alternative Museum e no Center for Inter American Relations, em Nova York. Na década de 1990, Vicuña realizou diversas exposições individuais nos Estados Unidos, como "Precarious", individual na Exit Art, Nova York (1990); "El Ande Futuro", uma exposição individual no University Art Museum, Berkeley, Califórnia (1992); e "Cloud-Net", uma exposição individual itinerante no Hallwalls Contemporary Arts Center, Buffalo, NY (1998), DiverseWorks Artspace, Houston, Texas, e Art in General, Nova York, NY (1998).

Ela foi entrevistada para o filme de 2010 !Women Art Revolution.

Em 2018, Vicuña tornou-se a artista residente da bolsa internacional Sarah Lee Elson do Museu de Arte da Universidade de Princeton. Como parte de sua residência, Vicuña se apresentou com o pianista colombiano Ricardo Gallo.

Performance
Cecilia Vicuña foi a fundadora do Tribu No e autora do No Manifesto, que criou ações artísticas em Santiago do Chile de 1967 a 1972.

Em 1979, enquanto morava em Bogotá, Vicuña apresentou El Vaso de Leche (O Copo de Leite), no qual reuniu uma plateia e derramou um copo de tinta branca para protestar contra a morte de cerca de 1.920 crianças devido ao leite contaminado. A empresa responsável misturou enchimentos como tinta no leite para maximizar seus lucros.

Ela performa sua poesia internacionalmente, frequentemente em conjunto com exposições ou instalações de arte, e documenta suas performances em vídeos, na página de áudio Vicuña em Pennsound, e a coleção de 2012 Spit Temple: The Selected Performances of Cecilia Vicuna, que inclui transcrições, comentários e comentários do público.

Publicações
Vicuña publicou vinte e dois livros de suas instalações de artes visuais e poesias. Sua escrita foi traduzida para vários idiomas. Estes incluem Saboramí (1973), o primeiro testemunho em livro do Golpe Militar no Chile, documentando a morte de Salvador Allende, O Precário/Precário (1983), Cloud Net (2000), Instan (2002)  e Spit Temple (2010), uma coleção de suas performances orais. Em 1966, para um de seus livros mais experimentais, El Diario Estúpido, Vicuña escreveu 7.000 palavras por dia, registrando suas emoções e experiências. Em 2009, ela co-editou o Oxford Book of Latin American Poetry com Ernesto Livon Grosman, uma antologia de 500 anos de poesia latino-americana, que o Washington Post chamou de "magistral".

Poesia

 Saborami . Cullompton, Reino Unido: Beau Geste Press, 1973.
 Siete Poemas . Bogotá, Colômbia: Edições Centro Colombo Americano, 1979.
 Precário/Precário . Nova York, NY: Tanam Press, 1983.
 Luxumei o El Traspié de la Doctrina . Cidade do México, México: Los Libros del Fakir #33, Editorial Oasis, 1983.
 PALABRARmas . Buenos Aires, Argentina: Edições El Imaginero, 1984.
 Samara . Valle del Cauca, Colômbia: Ediciones Embalaje del Museo Rayo, 1986.
 La Wik'uña . Santiago, Chile: Francisco Zegers Editor, 1990.
 Desvendando palavras e a tecelagem da água . Minneapolis, MN: Graywolf Press, 1992.
 PALABRARmas/ WURWAPPINschaw . Edimburgo, Escócia: Morning Star Publications, 1994.
 A realidade é uma linha . Kortrijk, Bélgica: Kanaal Art Foundation, 1994.
 Palavra & Tópico . Edimburgo, Escócia: Morning Star Publications, 1996.
 O precário: a arte e a poesia de Cecilia Vicuña / QUIPOem . Middletown, CT: Wesleyan University Press, 1997.
 nuvem-net . Nova York, NY: Arte em Geral, 1999.
 El Templo . Nova York, NY: Situations, 2001.
 Instantâneo . Berkeley, CA: Kelsey St. Press, 2002.
 eu você . Buenos Aires, Argentina. Tsé-Tsé, 2004.
 Palabramas . Santiago, Chile: RIL Editores, 2005.
 Sabor A Mí . Santiago, Chile: Edições Universidad Diego Portales, 2007.
 V. Lima, Peru: tRope, 2009.
 Soy Yos: Antologia, 1966-2006 . Santiago, Chile: Lom Edições, 2011.
 Saborami . Filadélfia, PA: ChainLinks, 2011.
 Chanccani Quipu . Nova York, NY: Granary Books, 2012.
 Templo do Cuspe . Brooklyn, NY: Ugly Duckling Press, 2012.
 Slow Down Fast, A Toda Raja, Berlim: Errant Bodies Press: DOORMATS8, 2019.

Ensaios Selecionados

 "O golpe veio para matar o que eu amava", em Spare Rib, #28, Londres 1974.
 "Para Contribuir a la Memoria", em La Bicicleta, #24, Santiago do Chile, 1982.
 "Quatro Donne na América Latina", Anno V, #13, Roma, Itália, 1984.
 "The No, at the Latinoamerica Despierta Conference," Massachusetts College of Art, Boston, 1989. (Publicado como "Transcript of Remarks" em Being America, por Rachel Weiss, White Pine Press, Nova York, 1991. )
 "A Invenção da Pobreza", na América a Noiva do Sol, Museu Real, Amberesm Bélgica, 1992.
 "A Terceira Pedra", no The Guardian, Londres, 26 de novembro de 1996.
 "Poesia e teoria das cordas, uma conversa com James O'Hern," Riffing on Strings, editado por Sean Miller & Shveta Verma, Scriblerus Press, 2008.
 "Organizar la ensonacion, en Artists for Democracy: El Archivo de Cecilia Vicuna," Museo de la Memoria y los Derechos Humanos, Museo National de Bellas Artes, Santiago, Chile, 2014.

Volumes editados

 Martin Adan, A Casa de Papelão . Minneapolis, MN: Graywolf Press (The Palabra Sur Series of Latin American Literature), 1988.
 Rosario Castellanos, Os Poemas Selecionados de Rosario Castellanos . Minneapolis, MN: Graywolf Press, 1988.
 Adolfo Bioy Casares, Um Plano de Fuga . Minneapolis, MN: Graywolf Press (The Palabra Sur Series of Latin American Literature), 1988.
 Vicente Huidobro, Altazor . Minneapolis, MN: Graywolf Press (The Palabra Sur Series of Latin American Literature), 1988.
 Ül: Quatro Poetas Mapuches . Pittsburgh, PA: Latin American Review Press, 1998.
 O Oxford Book of Latin American Poetry . Nova York, NY: Oxford University Press, 2009.

Arte visual

Quipus
Vicuña tornou-se cada vez mais reconhecida por suas obras monumentais com lã crua e outras fibras, tingidas de carmesim e suspensas ou drapeadas. Espectadores e críticos muitas vezes reagem às obras como evocando sangue. Vicuña se refere a essas instalações de fibra como quipus, fazendo referência aos sistemas indígenas de escrita suprimidos pelas forças colonizadoras espanholas. Ao contrário dos quipus pré-colombianos transportáveis, os quipus de Vicuña estão integrados na paisagem ou na galeria em que aparecem. Vicuña se referiu ao seu primeiro quipu como o "quipu que não lembra de nada", era um cordão vazio assim como seu primeiro precário.

Objetos
Vicuña cria "obras precárias" caracterizadas pelo uso de materiais muitas vezes frágeis, desgastados pelos elementos e/ou biodegradáveis: um retorno ao meio ambiente. Ela descreve seu trabalho como uma forma de "ouvir um silêncio antigo esperando para ser ouvido". Em 1966, ela começou a criar intervenções escultóricas chamadas precarios, combinando ritual e materiais tipicamente descartáveis como fios, paus, penas, folhas, pedras e ossos. Entre 24 de junho de 1973 e agosto de 1974, ela criou mais de 400 precários como um ato de resistência política em resposta ao golpe militar do general Pinochet ao presidente Salvador Allende. Esta série de precários foi chamada de Um Diário de Objetos para a Resistência Chilena. Os 12 livros da revista estão agora na coleção da Tate Gallery em Londres.

Instalações
As instalações de Vicuña geralmente consistem em grandes fios de lã de várias cores e texturas. Em sua série de instalações Cloud-Net, ela utilizou a lã do sagrado animal selvagem da vicunha andina (vinculado a ela pelo nome) em tecelagens de urdidura e trama em grande escala incorporadas a ambientes rurais e urbanos. Em sua exposição individual no Museu de Belas Artes de Boston, ela combinou o uso dessas instalações de lã com tecnologia de projeção e sistemas de som para criar uma experiência imersiva e atmosférica para os visitantes do museu.

Pinturas
Vicuña fez diversas pinturas no final dos anos 1960 e início dos anos 1970. Muitas dessas pinturas fazem referência a artistas indígenas do século XVI que incluíam suas próprias influências culturais em suas pinturas de anjos e santos para a Igreja Católica. Nas pinturas de Vicuña, os ícones religiosos são substituídos por figuras pessoais, políticas e literárias, como Karl Marx, Lenin, Salvador Allende, Ho Chi Minh e membros de sua própria família. Em 2018, o Museu Solomon R. Guggenheim, em Nova York, adquiriu o retrato de Karl Marx de 1972 de sua série Heróis da Revolução.

Mais tarde, em 1981, Vicuña executou Parti si Pasión (Partilha – Sim – Paixão) em Nova York, onde escreveu "Parti si Pasión" nas cores das bandeiras americana e chilena no caminho para o World Trade Center. O nome deste trabalho é uma dissecação da palavra "participação". Vicuña chama essa desconstrução da linguagem de palabrarmas, traduzindo para "armas de espada". Esta é uma combinação da palavra espanhola "armas" (armas, armas) e "palabra" (palavras).

Exposições
Os museus que exibiram seu trabalho incluem o Museo Nacional de Bellas Artes de Santiago, o Institute of Contemporary Arts (ICA), Art in General, a Whitechapel Art Gallery em Londres, o Whitney Museum of American Art, a Universidade da Califórnia, Berkeley Art Museum, MoMA, Brooklyn Museum e Museu de Belas Artes de Boston. Seu trabalho também é exibido no Centro Nacional de Arte Contemporânea Cerrillos, perto de onde ela cresceu. Ao lado de seus quipus, pinturas, poesias e filmes, também há documentação do trabalho que ela fez com grupos ativistas como La Tribu do Chile, Artists for Democracy em Londres e Heresies Collective.

Em 2017, seu trabalho foi incluído nos sites Atenas e Kassel da documenta 14. Em 2017, o Contemporary Arts Center New Orleans deu origem a uma exposição itinerante intitulada Cecilia Vicuña: About To Happen. Esta exposição foi uma "carta de lamento e amor ao mar", apresentando detritos lavados em forma de esculturas. Em 2018, a exposição "Cecilia Vicuña: Disappeared Quipu" foi exibida no Brooklyn Museum (18 de maio a 25 de novembro de 2018)  bem como no Museum of Fine Arts Boston (20 de outubro de 2018 a 21 de janeiro de 2019). ). Combinando grandes fios de lã para fazer um gigantesco quipu com uma projeção de vídeo de quatro canais, Vicuña explorou a experiência de estar separado de sua própria cultura e idioma.

A Vicuña é representada por Lehmann Maupin em Nova York, England & Co. em Londres e Galerie Patricia Ready em Santiago. Em 2018, sua exposição La India Contaminada, sua primeira exposição de pesquisa em Nova York, foi exibida no Lehmann Maupin e revisada no Artforum. Em 2019, o Instituto de Arte Contemporânea da Universidade da Pensilvânia realizou a primeira grande exposição individual da obra de Vicuña. Também em 2019, sua primeira retrospectiva, Seehearing the Enlightened Failure, foi exibida no Witte de With Center for Contemporary Art, Rotterdam, Holanda.

Exposições individuais selecionadas

 Cecília Vicuña: Pinturas, poemas y explicaciones, Museo Nacional de Bellas Artes, Santiago (1971)
 Cecília Vicuña: Precarious, Exit Gallery, Nova York (1990)
 Cecília Vicuña: El Ande Futuro, Berkeley Art Museum e Pacific Film Archive, Berkeley (1992)
 Cecília Vicuña/Water Writing: Anthological Exhibition, 1966–2009, Institute for Women & Art, Rutgers University, New Brunswick, NJ (2009)
 Artistas pela Democracia: El archivo de Cecilia Vicuña, Museo Nacional de Bellas Artes; Museo de la Memoria y los Derechos Humanos, Santiago (2014)
 Cecilia Vicuña: Desaparecido Quipu, Brooklyn Museum and Museum of Fine Arts, Boston (2018)
 Vendo Ouvindo o Fracasso Iluminado. Cecilia Vicuña, uma exposição retrospectiva, Witte de With Center for Contemporary Art, Rotterdam, Holanda (2019).

Exposições coletivas selecionadas

 Pintura Instintiva Chilena, Museu Nacional de Belas Artes, Santiago, Chile, (1972)
 The Decade Show, The New Museum, Nova York, NY (1990)
 Zegher e Paul Vandenbroeck, Museu Real de Antuérpia, Bélgica (1992)
 Gallery, Londres, e a Galeria de Arte da Austrália Ocidental, Perth, (1996)
 Transferencia y Densidad, 100 anos de Artes Visuales en Chile, Museo Nacional de Bellas Artes, Santiago, Chile (2000)
 Rayuela / Amarelinha, Fifteen Contemporary Latin American Artists, University Art Gallery, The University of Scranton, Pennsylvania, (2002)
 Multiplicação, Museo de Arte Contemporáneo, Santiago, Chile, (2006)
 CARALHO! Art and the Feminist Revolution, The Museum of Contemporary Art, Los Angeles, EUA, (2007)
 Pontos de Encontro 7 - MP7 . Com curadoria de "O que, quem e para quem" (WHW), viajando para o Cairo, Beirute, Viena, Madrid, (2013)
 Documentação 14 (2017)

Recente
Cecilia Vicuña lecionou na School of Visual Arts (SVA) em Nova York e é cofundadora da Oysi School.

Nos últimos anos, Cecilia Vicuña realizou workshops e seminários na Jack Kerouac School of Disembodied Poetics da Naropa University; Universidade de Denver; na Universidade da Pensilvânia; no Centro Cultural Ricardo Rojas, da Universidade de Buenos Aires; no Festival de Poesía de Medellín na SUNY Purchase; Colégio Bates; Universidade de Cornell; Colégio Ítaca; no Programa Literário Just Buffalo em Buffalo, NY; no Centro Abrons em Henry St Settlement, Nova York; Instituto Pratt; CUNY; e no Projeto de Poesia de São Marcos na Poets House em Nova York.

Prêmios e Homenagens

 2019 — Prêmio Velázquez de Artes Plásticas 2019 . Ministério da Cultura espanhol. Espanha
  2019 — Prêmio Herb Alpert de Arte Visual
 2018 — Achievement Award, The Cisneros Fontanals Foundation, CIFO Princeton University Art Museum 2018 Sarah Lee Elson International Artist-in- Residence., Princeton, NJ.
 2017 — Convidado para Documenta 14, Atenas, Kassell, Primavera-Verão.
 2015 — Messenger Lecturer, Cornell University.
 2014 — SLAS Spring 2014 Scholar in Residence no Departamento de Humanidades e Estudos de Mídia do Pratt Institute, Nova York.
 2013 — Runner Up 2013 Prêmio PEN de Poesia em Tradução para Spit Temple, Performances Selecionadas de Cecilia Vicuña, editado por Rosa Alcalá.
 2011 — Sello de Excelencia, Consejo de las Artes y la Cultura de Chile Prêmio Fondart do Patrimônio Imaterial por seu projeto "Tugar Tugar Salir a Buscar el Sentido Perdido", realizado em Caleu, Chile.
 2009 — Estelle Lebowitz Artista Visitante Residente na Mary H. Dana Women Artists Series do Institute for Women and Art da Rutgers University, NJ.
 2005 — Phipps Chair in Contemporary Poetry, University of Denver, CO.
 2004 — MacDowell Colony Fellowship, Peterborough, NH.
 2003 — Residência no Bellagio Study Center, Itália, Fundação Rockefeller.
 2002 — Residência da Fundação Hedda Sterne, Springs, New York Pennies from Heaven Fund Award, Community Trust of New York, NY.
 2001 — Residência Fundação Valparaíso, Mojacar, Espanha.
 1999 — The Anonymous Was a Woman Award, Nova York.
 1997 — Prêmio da Fundação Andy Warhol para QUIPOem.
 1996 — The Fund for Poetry Award, Nova York.
 1995 — The Fund for Poetry Award, Nova York.
 1995 — Prêmio Lee Krasner Jackson Pollock, Nova York.
 1992 — Arts International Award, Lila Wallace Reader's Digest Fund.
 1991 — Residência Bellagio, Fundação Rockefeller, Itália.
 1988 — Convidado para a Olimpíada de Arte de Seul pelo Museu Guggenheim de Nova York (recusado).
 1985 — Human Rights Exile Award, Fund for Free Expression, Nova York.
 1983 — LINE II Award for Precario/Precarious, Nova York.
 1972 — Bolsa do British Council no Reino Unido.

Ligações externas

 'Podemos acordar se quisermos': Entrevista com Cecilia Vicuña Cordite Poetry Review
 "Cecilia Vicuña", Memoria Chilena: Biblioteca Nacional do Chile

Artistas do Chile
Poetas do Chile
Feministas socialistas
Feministas do Chile
Pintores do Chile
Nascidos em 1948
Pessoas vivas
Naturais de Santiago (Chile)
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Cecilia Vicuña


Dorkbot is a group of affiliated organizations worldwide that sponsor grassroots meetings of artists, engineers, designers, scientists, inventors, and anyone else working under the very broad umbrella of electronic art. The dorkbot motto is "people doing strange things with electricity".

Started by Douglas Repetto at the Columbia University Computer Music Center in 2000, dorkbot spread around the world, with over 100 chapters either planning or actively holding meetings as of 2010. In 2012, a series of viruses with the same name appeared and it caused many of the chapters to disband.

The purpose of dorkbot meetings is to nurture a local electronic arts community and to encourage emerging, and established, artists to present new works for informal peer review.  While many of the dorkbot groups hold their meetings at universities and students are encouraged to attend, dorkbot meetings are not restricted in any way to the academic community.  Dorkbot groups encourage the free exchange of ideas on the electronic arts, and regular attendees of one dorkbot will often visit another when they are travelling, serving as informal ambassadors between groups.

See also
 ArtBots
 Café Scientifique
 Hackspace
 Maker Faire
 Nerd Nite

References

External links
 Dorkbot Main Page
 Footage of NYC Dorkbot events
 "Questions about self-organisation: Dorkbot" interview with Repetto for Pixelache 2008 Helsinki festival
 "Technical Knock-Outs" by Ben Davis, Artnet Magazine
 Dorkbot PDX

Art festivals
Organizations established in 2000
New media art festivals
Festival organizations
New media art
Digital art
Hacker culture
Digital media organizations
Political art
Politics and technology

Dorkbot


Eberhard Schmidt (* 23. März 1907 in Slawentzitz, Kreis Cosel; † 22. Januar 1996 in Berlin) war ein deutscher Komponist, Cellist und Chorleiter.

Leben
Der im oberschlesischen Slawentzitz geborene und aufgewachsene Schmidt, Sohn eines Pastors und Schuldirektors und einer Sängerin, legte 1926 das Abitur in der nahegelegenen Kreisstadt Brieg ab. Zusätzlich erhielt der Musikbegeisterte ab dem 6. Lebensjahr Unterricht im Klavier- und Orgelspiel. 1927 nahm Eberhard Schmidt auf Wunsch der Eltern ein Studium der Rechtswissenschaft an der Friedrich-Wilhelms-Universität Berlin auf. Parallel dazu wurde er am Stern'schen Konservatorium im Cellospiel und in Musiktheorie unterrichtet.

1929 brach er sein Studium ab, entschied sich für eine Ausbildung zum Berufsmusiker in den Fächern Klavier und Cello, schloss sich linken Studentenkreisen an und lernte die kommunistisch gesinnte jüdische Künstlerin Cora Eppstein kennen, mit der er sich 1933 vermählte. 1930 trat er der Agitpropgruppe "Roter Stürmer", für deren politisch motivierte Auftritte er Lieder komponierte, 1932 der KPD bei. Nach der Machtübernahme durch die Nationalsozialisten floh Eberhard Schmidt mit seiner Frau 1933 ins Saargebiet, dort machte er Bekanntschaft mit Erich Weinert und Hans Marchwitza, die ihn in seiner politischen und musikalischen Ausrichtung nachhaltig beeinflussten. Der weiterhin für das politische Kabarett Komponierende floh nach der Eingliederung des Saarlands in das Deutsche Reich mit seiner Frau 1935 nach Paris. Durch seine politischen Kontakte konnte der dort in der Illegalität lebende Schmidt Stücke für ein französisches Arbeiterkabarett und ein jüdisches Kinderballett komponieren.

Seit 1936 nahm Schmidt auf Seiten der Internationalen Brigaden am Spanischen Bürgerkrieg teil, 1938 trat er in die KP Spaniens ein, 1939 wurde er an der französischen Grenze von der Garde Mobile verhaftet. Schmidt, dessen Frau im gleichen Jahr in Paris verstorben war, wurde zunächst in St. Cyprien, anschließend im Camp de Gurs, dem größten französischen Internierungslager, inhaftiert. Er blieb musikalisch aktiv und initiierte die Gründung von Häftlingschören. 1941 wurde er vom Vichy-Regime an Deutschland ausgeliefert, dort wurde er von der Gestapo ins KZ Sachsenhausen eingeliefert. Schmidt, der auch hier einen Chor gründete sowie als Cellist im deutsch-tschechischen Häftlingsstreichquartett spielte, wurde im April 1945 durch sowjetische Truppen während des "Todesmarsches" in der Nähe von Schwerin befreit.

Eberhard Schmidt übersiedelte in der Folge nach Berlin, trat eine Stelle als Musikreferent beim Amt für Volksbildung im Berliner Stadtbezirk Pankow an und eröffnete mit der Malerin, Dichterin und Regisseurin Eva Fritzsche, die er 1950 heiratete, das Kabarett "Der Besen". Der 1946 der SED Beigetretene trat danach als Mitbegründer verschiedener Kabaretts hervor und hatte als Kulturreferent der Freien Deutschen Jugend den Bereich Musik übernommen. 1951 zählte er zu den Gründungs- und Vorstandsmitgliedern des Komponistenverbandes der DDR, 1953 wurde er von der Regierung der DDR durch die Verleihung des Nationalpreises ausgezeichnet. Eberhard Schmidt, der 1958 seinen Wohnsitz in die Nähe von Stralsund verlegte, übernahm 1964 die Leitung des Konservatorium Schwerin, die er bis 1968 innehielt. Er kehrte danach nach Berlin zurück, dort lebte er bis zu seinem Tod 1996 als freischaffender Musiker.

Wirken
Das kompositorische Werk Schmidts umfasst etwa 250 bis 300 Lieder, darunter die Massenlieder Thälmannlied sowie Ich trage eine Fahne, die in der französischen Internierungshaft entstandenen Lieder Zwischen Meer und Stacheldraht sowie Interbrigade und das vor dem Beginn des Todesmarsches komponierte Lied Muselmann, Chöre, Kantaten, Bühnenwerke, darunter die Operetten Bolero (Berlin 1952) und Die Schweinekirmes (Schwerin 1957), Filmmusiken, Fernsehkomödien für Kinder, Instrumentalkompositionen für kleine Besetzungen sowie Orchestermusik.

Filmografie
 1958: Nur eine Frau

Literatur

Weblinks

 Eberhard Schmidt im Lexikon verfolgter Musiker und Musikerinnen der NS-Zeit
 Eberhard-Schmidt-Archiv im Archiv der Akademie der Künste, Berlin

Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Cellist
Chorleiter
Emigrant aus dem Deutschen Reich zur Zeit des Nationalsozialismus
Interbrigadist
Häftling im KZ Sachsenhausen
KPD-Mitglied
SED-Mitglied
Klassische Musik (DDR)
Träger des Nationalpreises der DDR III. Klasse für Kunst und Literatur
Träger des Karl-Marx-Ordens
Träger des Sterns der Völkerfreundschaft
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1907
Gestorben 1996
Mann

Eberhard Schmidt (Komponist)


Andrei Ripianu (n. 18 iulie 1919, Pașcani, jud. Iași - d. 2008), a fost un inginer român.

Introducere

Studii

Primele șase clase de liceu le-a absolvit la Liceul Dr. Ioan Meșotă din Brașov obținând în fiecare an premiul întâi. Ultimele două clase din liceu le-a absolvit la Seminarul Pedagogic Universitar din Cluj. În paralele cu liceul a urmat cursurile secției de vioară a Conservatorului din Brașov sub conducerea marelui violonist, compozitor și dirijor care a fost Constantin Bobescu. La Cluj în paralel cu absolvirea ultimelor două clase de liceu în cadrul Seminarului Pedagogic Universitar, care funcționa ca Liceu de aplicație a Universității din Cluj, a urmat și cursurile secției de vioară a Conservatorului din Cluj sub conducerea distinsului Profesor Cionca. A urmat examenul de Bacalaureat la care a reușit al doilea dintre cadidații orașului Cluj. A urmat înscrierea în toamna anului 1938 în anul preparator al Facultății de Electromecanică din cadrul Școlii Politehnice din Timișoara pe care a absolvit-o în anul 1943 cu calificativul "Cum Laude". Între anii 1943-1952 și-a desfășurat activitatea în cadrul Atelierelor C.F.R. Grivița-Locomotive din București, Atelierelor C.F.R. Timișoara și Atelierelor C.F.R. Cluj aici în calitate de Șef al Secției de recepție al materialului rulant reparat în Atelier.

Între anii 1952-1954 și-a desfășurat activitatea în cadrul filialei din Cluj a Institutului de Proiectări a Ministerului Chimiei elaborând 29 de proiecte de execuție. Începând din anul 1948 și-a desfășurat activitatea, în paralel cu cea din industrie, în cadrul Institutului Politehnic din Cluj unde între anii 1948-1984 a urcat toate treptele ierarhiei universitare de la Asistent la Profesor Doctor Docent în Științe. A predat studenților disciplinele de Mecanică, Vibrații mecanice, Mașini de forță, Cazane și rețele termice. După anul 1984, când a împlinit vârsta de pensionare, a devenit Profesor Consultant continuând să conducă elaborarea tezelor de doctorat de către doctoranzii săi.

Realizări științifice
Câteva dintre realizările  pe care le-a obținut în cadrul activității științifice, didactice și tehnice:
 A elaborat singur sau în colaborare și publicat prin editurile din țară un număr de nouă cărți și anume:
 Al Stoenescu, Gh. Buzdugan, A. Ripianu, M. Atanasiu, Culegere de probleme de Mecanică teoretică, Editura Tehnică 1958 (ediția I-a), Editura Didactică și Pedagogică 1965 (ediția 2-a) (504 pagini).
 B. Popa, A. Șomcuteanu, A. Ripianu, A. Trebonius, Arbori cotiți, Editura Tehnică, 1960 (371 pagini).
 A. Ripianu, A. Albu, Osii și arbori rectilinii, Editura Tehnică, 1964 (296 pagini).
 A. Ripianu, Mișcările vibratorii ale arborilor drepți și cotiți, Editura Academiei Române 1969 (483 pagini). Pentru această lucrare a primit scrisori de apreciere de la eminenți oameni de știință ca Acad. Ștefan Bălan, Acad. Gheorghe Manea, Prof. Dr. Doc. Rudolf Woinarosky, Acad. Robert Mazet (Paris), Prof. Dr. Rer Nat, Dr. H. C. Otto Kraemer V.D.I (Technische Universitat Karlsruhe), Prof. Dr. Ing. Andrea Capellor (Politehnica di Milano).
 A. Ripianu, Mecanica solidului rigid, Editura Tehnică, 1973 (424 pagini).
 A. Ripianu, I. Crăciun, Osii arbori drepți și arbori cotiți, Editura Tehnică, 1977 (285 pagini).
 A. Ripianu, P. Popescu, B. Bălan, Mecanică Tehnică, Editura Didactică și Pedagogică 1978 (ediția I-a), 1982 (ediția a 2-a) (447 pagini).
 A. Ripianu, I. Crăciun, Calculul dinamic și de rezistență al arborilor drepți și cotiți, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1985 (446 pagini).
 A. Ripianu, I. Crăciun, The Dynamic and Strenght Calculus of Streight and Crank Shafts, Editura Transilvania Press din Cluj-Napoca 1999 (719 pagini). Această lucrare a fost distinsă cu premiul "Asociației Generale a Inginerilor din România" pe anul 1999 "pentru originalitatea conținutului și utilitatea acestei lucrări pentru procesul de producție industrială din țara noastră".
 A elaborat singur sau în colaborare  un număr de 139 de lucrări științifice dintre care o parte au fost publicate în Revistele Academiilor din România, Uniunea Sovietică, Cehoslovacia, Polonia, Ungaria, iar cealaltă parte în Revistele de specialitate din România, Franța, Germania, Anglia, Italia, Uniunea Sovietică, Belgia, Cehoslovacia, Polonia, Ungaria, Iugoslavia, India, Israel, Turcia, Bulgaria.
 A elaborat un număr de 16 Cursuri și Culegeri de Probleme din domeniile Mecanicii, Vibrațiilor Mecanice, Mașinilor de forță Termotehnice și Cazanelor și rețelelor Termice dintre care un număr de 12 Cursuri și Culegeri de Probleme au fost multiplicate prin litografiere de Litografia Institutului Politehnic din Cluj, pentru uzul studenților, alte două și anume un Curs de Mecanică și o Culegere de Probleme de Mecanică au fost tipărite de Editura Didactică și Pedagogică respectiv de Editura Tehnică din București iar ultimele două și anume un Curs de Cazane și Rețele Termice și un Breviar pentru Proiectul de Cazane au rămas în manuscris.
 A elaborat împreună cu membrii catedrei de Mecanică pe bază de contracte încheiate cu Institutele de Cercetare din București un număr de 16 lucrări tehnico- științifice care au contribuit la îmbunătățirea calității producției industriale din țara noastră.
 A condus din anul 1972 elaborarea tezelor de doctorat în domeniul Mecanicii și Vibrațiilor mecanice de către doctoranzii săi. Un număr de 17(?) doctoranzi și-au susținut tezele de doctorat devenind Doctori Ingineri.
 A prezentat comunicări științifice din domeniul studiului dinamic și de rezistență al arborilor drepți și cotiți în cadrul Universităților din Darmstadt, din Varșovia și la diferitele Sesiuni Științifice organizate în România.
 A înființat un laborator de Mecanică și altul de Vibrații mecanice în cadrul Catedrei de Mecanică și a format o școală din domeniul studiului dinamic și de rezistență al arborilor drepți și cotiți, domeniu în care și au susținut teza de doctorat majoritatea dintre cei 17(?) Doctori Ingineri a căror teză de doctorat a fost elaborată sub conducerea sa.

Premii și distincții
 I s-a conferit Ordinul Național "Pentru Merit" în grad de Cavaler de către Președintele României "pentru îndelungata și prestigioasă activitate științifică, didactică și tehnică precum și pentru implicarea activă în viața cetății contribuind substanțial la recunoașterea Municipiului Cluj-Napoca ca unul dintre centrele intelectuale și tehnice ale României" (2002).
 I s-a conferit titlul științific de Doctor Honoris Causa de către Senatul Universității Tehnice din Cluj-Napoca "pentru merite incontestabile în domeniul științelor tehnice recunoscute pe plan mondial și contribuții deosebite la dezvoltarea Universității Tehnice din Cluj-Napoca" (2001).
 I s-a conferit titlul științific de Doctor Honoris Causa de către Senatul Universității de Nord din Baia Mare "pentru remarcabile contribuții aduse la dezvoltarea Mecanicii teoretice și aplicate și la studiul acestei discipline în învățământul superior românesc" (2002).
 I s-a conferit titlul științific de Doctor Honoris Causa de către Senatul Universității din Petroșani "pentru contribuții de rezonanță internațională la dezvoltarea științei și tehnicii românești" ( 2003).
 I s-a conferit Diploma de Cetățean de Onoare al Municipiului Cluj-Napoca de către Consiliul Municipal al Municipiului Cluj-Napoca pentru contribuția deosebită la cunoașterea și promovarea cercetării în domeniul Mecanicii Tehnice și Vibrațiilor Mecanice, precum și pentru dezvoltarea învățământului politehnic românesc (2000).
 I s-a acordat Diploma de Onoare de către Senatul Universității Tehnice din Cluj- Napoca "pentru contribuții remarcabile aduse la creșterea prestigiului și la dezvoltarea Universității Tehnice din Cluj- Napoca" (1988).
 I s-a conferit titlul de Senator de Onoare de către senatul Universității Tehnice din Cluj-Napoca "pentru merite incontestabile în domeniul Științelor Tehnice recunoscute pe plan mondial și contribuții deosebite la dezvoltarea cooperării cu alte Universități" (1999).
 I s-a acordat Diploma de Onoare de către Consiliul Profesoral al Facultății de Electrotehnică din cadrul Universității Tehnice din Cluj-Napoca "pentru merite deosebite la înființarea și dezvoltarea Facultății de Electrotehnică" (1994).
 I s-a acordat Diploma de Excelență de către Filiala Județeană Cluj a Fundației Protecției Sociale Generale din România.
 Este membru al societăților științifice internaționale: "Gessellschaft fur Angewandte Mathematik und Mechanic" GAMM (Germania), "Academia Albert Einstein" (Statele Unite ale Americii) precum și al Asociației naționale "Asociația Generală a Inginerilor din România".

Referințe

Nașteri în 1919
Nașteri pe 18 iulie
Decese în 2008
Ingineri români

Andrei Ripianu


Ovdje se abecedno upisuju američki YouTuberi.
 Potrebno je upisati youtuberovo ime i prezime i nadimak pod kojim djeluje, ako se njime služi.
 Opis njegova rada do najviše 500 znakova
 Po želji najviše jedna slika u formatu 100px [[Datoteka:ime slike.xxx|mini|desno|100px|ime sastava]]
 Vanjske poveznice stavljati bez "http://"
<(Napomena: Ako opis ima više od predviđenog dozvoljenog broja znakova, administrator će ga skratiti, što može rezultirati gubitkom vama relevantnih informacija!)

0 - 9

A

B

C
 CaseyNeistat (YouTube kanal) - informator, bloger
 Cat and Tiger (YouTube kanal) - (?)
 ContraPoints - Natalie Wynn (YouTube kanal) - politička aktivistica

D
 Davie504 (YouTube kanal) - glazbenik
 Dear Games (YouTube kanal) - videoigrač
 DenkOps - Chris Denker (YouTube kanal) - videoigrač, informator
 Dolan Darker (YouTube kanal) - zabavljač
 Domics (YouTube kanal) - informator
 deppwaswho (YouTube kanal) - glazbenica
 DaneDoSantos (YouTube kanal) - informator

E
EMT (YouTube kanal) - videoigrač, informator
Epic Meal Time (YouTube kanal) - informator
Eroktic (YouTube kanal) - videoigrač, informator

F

G

H

I

J
 jacksepticeye (YouTube kanal) - videoigrač

K

L
 Lugeyps3 (YouTube kanal) - reakcije, videoigre, recezentica

M
 Markiplier (YouTube kanal) - videoigrač

N
 Ninja (YouTube kanal) - videoigrač

O

P
 Pulse (Pulse) - videoigrač, recezent
 Project Jamesify (YouTube kanal) - videoigrač

Q

R
 Raptor (YouTube kanal) - videoigrač

S
 Shane Dawson (YouTube kanal) - komičar

T
 TheRadBrad (YouTube kanal) - videoigrač

U

V
 Vsauce - Michael Stevens (YouTube kanal) - popularna znanost

W

X

Y

Z

YouTuberi
Životopisi, SAD

Američki YouTuberi


Q Division Records es un sello discográfico independiente de Somerville (Massachusetts) fundado en 1995.

Artistas
 Merrie Amsterburg
 Flying Nuns
 Francine
 Gigolo Aunts
 Loveless
 Rachael Cantu
 Anne Heaton
 Eli "Paperboy" Reed & The True Loves
 The Gravel Pit
 The Right Ons

Enlaces externos
 http://www.qdivision.com/

Discográficas de Estados Unidos
Discográficas independientes de Estados Unidos
Discográficas de rock
Discográficas de indie rock

Q Division Records


الأوليغيلا  هي جنس من البكتيريا سلبية الغرام من فصيلة المقلّيات تتواجد في المجاري البولية للإنسان وتبقى متعايشة وأحياناً قد تسبب التهاب المجاري البولية. كما تم عزلها من المجاري البولية لحيوانات أخرى مثل الأبقار.

أنواعها
ينتمي إلى جنس الأوليغيلا نوعان هما:
 الأوليغيلا الإحليلية Oligella urethralis (التسمية السابقة: الموراكسيلا الإحليلية)
 الأوليغيلا الحالة لليوريا Oligella ureolytica

الأوليغيلا الإحليلية
وهي بكتريا متعايشة في المجاري البولية، وأغلب طرق عزلها هي من البول، وتكون سائدة في الرجال.
الإصابات غالباً لاعرضية.

الأوليغيلا الحالة لليوريا
هذا النوع موجود أيضاً في المجاري البولية وعادة تصيب المرضى الذين يستخدمون القثطار البولي لفترة طويلة أو أي نوع آخر من أجهزة تصريف البول، هؤلاء المرضى يصبح لديهم نزعة لتكوين الحصيات البولية لأن هذه البكتريا تحلل البولة (اليوريا) فتجعل تفاعل البول قلوياً مما يؤدي إلى ترسب الفوسفات. قد يحدث تجرثم الدم عند المرضى المصابين بأمراض بولية شائعة.

التشخيص
بواسطة زرع البول، وهذه البكتيريا نادراً ما تعزل، وحساسيتها للمضادات الحيوية محدودة.

المراجع

أجناس بكتيرية
بكتيريا سلبية الغرام
بيركهولدريات

أوليغيلا


Količina hlapivih tvari u vinarstvu i proizvodnji alkoholnih pića znači količinu svih hlapivih tvari osim etilnoga alkohola i metanola sadržanih u alkoholnom piću dobivenom isključivo destilacijom, kao rezultat isključivo destilacije ili redestilacije korištenih sirovina.

Izvori

Enologija

Količina hlapivih tvari (vinarstvo)


Aleksandro İpsilanti ( Aleksandros İpsilantis, 1792-1828) Fenerli Rum İpsilanti ailesi'nin üyesi Yunan bir komutan ve Yunanistan'ın ulusal kahramanıdır. 1725-1805 yılları arasında yaşamış olan aynı isimli dedesiyle karıştırılmamalıdır.

Yaşamı
Aleksandro İpsilanti 1792 yılında İstanbul'da doğdu. Babası Boğdan beyi Konstantin İpsilanti idi. Babası 1805 yılında Osmanlı Devleti tarafından görevden alınınca Rusya'nın başkenti Sankt-Peterburg'a kaçtı ve Aleksandro'yu da beraberinde götürdü. Çarlık Rusya'sının ordusunda görev alan Aleksandro İpsilanti Rusya'yı Napolyon Bonapart'ın ordularına karşı savundu. 1817 yılında Rus ordusunda binbaşı rütbesine yükseldi.

Yunanistan'ın bağımsızlığını kazanmasındaki rolü
Aleksandro İpsilanti 1820 yılında Balkanların Osmanlı Devleti'nden bağımsızlığını savunan Filiki Eterya derneğinin başkanlığına seçildi. 1821 yılında Aleksandro İpsilanti'nin başkanlığındaki Filiki Eterya Eflak'ta Osmanlı Devleti'ne karşı ayaklanan Rumen asıllı Todor Vladimiresku ile iş birliği yaptı. Ancak Osmanlı Devleti ayaklanmayı bastırdığında Vladimirescu ile İpsilanti arasında anlaşmazlık çıktı. Vladimiresku Filiki Eterya tarafından işkenceyle öldürüldü. Aleksandro İpsilanti'nin komutasındaki Filiki Eterya orduları 19 Haziran 1821 tarihinde Dragaşani kasabası yakınlarında Osmanlı ordusu tarafından yenilerek dağıtıldı. Aleksandro İpsilanti kardeşi Nikola'yla birlikte kaçarak Avusturya'ya sığındı. Ancak Avusturya Aleksandro İpsilanti'nin topraklarında Osmanlı Devleti'ne karşı çalışmasına izin vermedi. 7 yıl göz hapsinde yaşadıktan sonra Rus çarı I. Nikolay'ın ısrarı üzerine serbest bırakılarak Viyana'ya gitmesine izin verildi. 31 Ocak 1828 tarihinde yokluk içinde öldü ve Viyana'da gömüldü. 136 yıl sonra 1964 yılında mezarı Atina'ya taşındı. Günümüzde Aleksandro İpsilanti Yunanistan'ın bağımsızlığına yaptığı katkılardan dolayı Yunanlar tarafından bir ulusal kahraman olarak kabul edilmektedir.

Yan bilgiler

 Aleksandr Puşkin tarafından 1831 yılında Biyelkin Hikâyeleri adlı kitabı içerisinde yayınlanmış atış adlı öykünün sonunda öykünün ana karakteri Aleksandros İpsilanti'nin önderliğinde başlatılan bir isyanda vurulup ölmüştür.

Kaynakça

1792 doğumlular
İstanbul doğumlu askerler
1828 yılında ölenler
Rus İmparatorluğu'nun generalleri
Osmanlı Rumları
Yunan Bağımsızlık Savaşı'nda Yunanlar
Yunan diasporası
Fenerli Rumlar
Viyana'da ölenler

Aleksandro İpsilanti


Karaula (tur. karavul [hane] i karagul [hane]: stražarnica) je vrsta fortificiranog vojnog objekta. Namjena mu je za osiguranje mostova, tunela, ulaza u tvrđave, vojarne, skladišta i za zaštitu državne granice. U vrijeme ratova protiv Osmanlija, u Hrvatskoj, Mađarskoj, Kranjskoj i Koruškoj karaule kojima je namjena bila zaštita granice zvale su se čardaci.

Izvori

Utvrdno graditeljstvo
Građevine

Karaula


Kiselo drvo (lat. Oxydendrum ), biljni rod iz porodice vrjesovki čiji je jedini predstavnik listopadno stablo Oxydendrum arboreum, lokalno je poznato pod imenom sourwood, zbog kiselog okusa lista. Ime mu dolazi iz grčke riječi oxys (kiseo) dendron (drvo).

Naraste od 10 do 20 metara visine. Cvijet je bijele boje, cvate od lipnja do srpnja, blagog je mirisa i privlačni pčelama, koje od njega daju cijenjeni med. Rašireno je po istoku i jugoistoku Sjedinjenih Država. Često se sadi kao ukrasno drvo.

Izvori

Vaccinioideae

Kiselo drvo


Ivan Stari (Pula, 11. listopada 1890. – Zagreb, 4. lipnja 1946.), istarski hrvatski narodnjački aktivist i urednik iz Pule.

Životopis
Rođen u Puli 1890. godine. Od 1907. u rodnoj Puli bio je predsjednik Hrvatske omladine te jedan od osnivača i čelnika Narodne radničke organizacije. Od 1919. posredovao je u »repatrijaciji« između Italije i Kraljevine SHS, prikupljao pomoć za obnovu sela stradalih u Proštinskoj buni, bio urednik Istarske riječi i dr. hrv. glasila u Trstu. Kao izdavači Istarske riječi bili su naznačeni Stojan Brajša i Ivan Stari do listopada 1923., a od tada do gašenja lista samo Ivan Stari. Bio je zatim i potpredsjednik Odbora za Istru Političkog društva Edinost. Nakon trogodišnje konfinacije (1929. – 32.) sklonio se u Zagreb, gdje je vodio društvo »Istra«, a bio je i potpredsjednik Saveza emigrantskih društava. God. 1941. otpušten je iz državne službe zbog prijašnje političke aktivnosti.

Izvori

Životopisi, Pula
Životopisi, Trst
Hrvatski novinari
Hrvatski političari

Ivan Stari


الكاردوخيون ورد أول ذكر لاسم الكوردوخ kurdux في كتاب الاناباسيس (الصعود) للحكيم والقائد والمؤرخ اليوناني زينوفون زينفون (431-354 ق.م). يذكر زينفون وهو تلميذ الفيلسوف سقراط في كتابه الذي يحكي صعود عشرة آلاف مرتزق يوناني إلى جبال بلاد الكرد انه في إحدى الحملات العسكرية التي قادها لمساندة الأمير كورش الأصغر ضد اخيه الملك الفارسي انهزم جيش المرتزقة في موقعة كوناكسا شمال غرب بابل عام 401ق.م. وكان يتوجب على الجيش اليوناني بقيادة زينفون ان يعود التقهقري إلى بلاد الأغريق عبر أرمينية التاريخية ولكنهم بعد عبورهم مدينة مسبيلا (أي مدينة الموصل الحالية) وخرائب نينوى جوبهوا بمقاومة شديدة من قبل قوم اشداء يدعون بالكوردوخ (الترجمة الإنكليزية لكتاب الاناباسيس يسميهم (kurds) حيث ان (ــوخ) هي لاحقة الجمع في اللغة اليونانية القديمة تصبح كوردوس أي الكرد في اليونانية الحديثة.
سيطر الكوردوخ على منطقة ممتدة من تبريز إلى مدينة آمد (ديار بكر) إلى جنوب بحيرة وان.. وقد تكبد الاغريق في معركتهم خسائر جسيمة إلى ان وصلوا إلى أرمينيا ويذكر زينفون تفاصيل مهمة عنهم وكيف انه سمع من جنوده ان هؤلاء قوم شرسون وقد كبدوا جيشا فارسيا مقداره مئة الف جندي خسائر فادحة حينما حاول هذا الجيش مهاجمة معاقلهم الجبلية وكيف ان هذا الجيش قد ابيد عن بكرة ابيه. سيطر الرومان على بلاد الكردوخ وعلى مدينتهم آمد  بعد قتال دموي مرير وشكلوا مقاطعة كوردويين وكانت جزءا من الامبراطورية الرومانية.

المصادر

 كتاب زينفون الصعود (اناباسيس) Ancient History Sourcebook: Xenophon: Anabasis, or March Up Country
 اميانوس / صفحات من التأريخ الروماني (The Siege of Amida in 359 by Ammianus Marecllinus)

كردستان

كوردوخيين


Centenarul Marii Uniri a reprezentat comemorarea a 100 de ani în urma căruia toate provinciile istorice locuite de români s-au unit în anul 1918 în cuprinsul aceluiași stat național, România.  Etapele preliminare au fost Mica Unire din 1859 a Țării Moldovei cu Țara Românească și dobândirea independenței în urma războiului din 1877-1878, pe fondul renașterii naționale a românilor pe parcursul secolului al XIX-lea. Unirea Basarabiei, a Bucovinei și, în cele din urmă, a Transilvaniei cu Regatul României (așa-zisul Vechi Regat) a dus la constituirea României Mari. Realizarea unirii a fost motivul intrării României în Primul Război Mondial de partea Antantei, iar actul unirii a fost favorizat de mai mulți factori istorici:

 acțiunea politică decisivă a elitelor din Regatul României și a elitelor intelectualității românești din Austro-Ungaria în conjunctura favorabilă de la sfârșitul Primului Război Mondial
 prăbușirea Imperiului Austro-Ungar și a Imperiului Rus
 afirmarea principiului autodeterminării și a celui al naționalităților pe plan internațional, în contextul prezenței pe scară largă a sentimentului național în rândul populației românești.

Marea Unire este legată inexorabil de personalitățile regelui Ferdinand, reginei Maria și omului de stat Ionel Brătianu. Încheiată de facto la 1 decembrie 1918 odată cu unirea Transilvaniei, recunoașterea diplomatică a solicitat eforturi pe parcursul următorilor ani.

Miracolul Marii Uniri nu a fost făcut în condiții ușoare. În anul 1918, România era vlăguită de război și epidemie, parțial ocupată de armate străine și departe de aliații săi.

Centenarul a fost promovat prin Inițiativa națională cu ajutorul Fundației Siveco prin Enciclopedia "România 1918. Oameni, momente și imagini" fiind o producție a SIVECO România, în parteneriat cu instituții prestigioase de cultură și personalități ale societății românești. Academia Română a avut două inițiative: Seria de sinteze "Civilizația românească/Romanian Civilization" și Colecția "Basarabica"

Pentru acest eveniment au fost luate măsuri speciale de către Guvernul României prin Ordonanța de urgență nr. 22/2018 pentru modificarea și completarea Ordonanței Guvernului nr. 5/2017 privind stabilirea unor măsuri organizatorice la nivelul administrației publice centrale cu privire la Centenarul României.

Referințe

Legături externe

Site web oficial
România 1918
Proiecte strategice - Centenarul Marii Uniri

1 decembrie
2018 în România
Date importante din istoria României
Marea Unire

Centenarul Marii Uniri


Paraliaceae, porodica algi kremenjašica iz reda Paraliales, dio razreda Coscinodiscophyceae. Sastoji se od dva roda s 21 vrstom

Rodovi
 Distephanosira Z.I.Glezer; monotipičan
 Paralia Heiberg

Drugi projekti

Izvori

Coscinodiscophytina

Paraliaceae


Heinrich 20., 4. fyrste Reuss af Greiz (tysk: Heinrich XX. Reuß, Fürst Reuß zu Greiz, Graf und Herr zu Plauen, Herr zu Greiz, Kranichfeld, Gera, Schleiz und Lobenstein (født 29. juni 1794 i Offenbach am Main i Hessen, død 8. november 1859 i Greiz i Thüringen), var i 1836 – 1859 regerende fyrste af Fyrstendømmet Reuß ældre Linie (Fyrstendømmet Reuss–Greiz).

Familie
Heinrich 20. var gift to gange. Hans andet ægteskab var med prinsesse Caroline af Hessen-Homburg (1819–1872). De fik fem børn.

Heinrich 20. døde, mens sønnen Heinrich 22., 5. fyrste Reuss af Greiz var mindreårig, og fyrstinde  Caroline blev indsat som regentinde for deres søn.

Fyrster fra Tyskland
Huset Reuss

Heinrich 20., 4. fyrste Reuss af Greiz


Un ecodistrito o ecobarrio es un neologismo que asocia los términos "distrito" y "eco-" como una abreviatura de ecológico. Designa una planificación urbana que tiene por finalidad integrar los objetivos de "desarrollo sostenible y reducir la huella ecológica del proyecto. Este concepto hace hincapié en la consideración de los problemas ambientales, mediante la consideración de niveles ambiciosos de requisitos.

Ejemplos

Se pueden encontrar ecodistritos en:

Ciudades europeas, tales como:
 Estocolmo ( Hammarby Sjöstad ) (Suecia)
 Hanover (Alemania)
 Friburgo de Brisgovia ( Vauban, Friburgo ) (Alemania)
 Malmö (Suecia)
 Londres ( BedZED ) (Reino Unido)
 EVA Lanxmeer (Culemborg) (Países Bajos)

 Otros continentes:
 Dongtan (China)

Véase también
 Agricultura urbana
 Agricultura vertical
 Autobús eléctrico
 Ciudad de bicicletas (en inglés)
 Ciudad de transición
 Ciudad sostenible
 Construcción ecológica (en inglés)
 Deuda ecológica
 Diseño sostenible
 Ecoaldea
 Ecología urbana
 Periurbanización (en inglés)

Arquitectura bioclimática
Arquitectura del paisaje
Localidades
Urbanismo sostenible

Ecodistrito


El suimanga de Reichenow (Anthreptes reichenowi) es una especie de ave paseriforme de la familia Nectariniidae propia del este de África.

Descripción
Son aves paeriformes del Viejo Mundo que se alimentan principalmente de néctar, aunque también  insectos, sobre todo para la alimentación de los jóvenes. Su vuelo es rápido y directo en sus alas cortas. La mayoría de las especies puede tomar néctar revoloteando como un colibrí.

Distribución
Tiene una distribución dispersa, con una sub-población en las tierras bajas costeras de Kenia y el nordeste de Tanzania , y otra en Mozambique y Zimbabue. Puede estar en riesgo por la tala de bosques de tierras bajas a lo largo de su hábitat.

Subespecies
Según Alan P. Peterson, existen dos subespecies :
 Anthreptes reichenowi reichenowi Gunning 1909
 Anthreptes reichenowi yokanae Hartert 1921

Referencias

Enlaces externos

 BirdLife Species Factsheet

reichenowi
Aves de África
Animales descritos en 1909
Especies descritas por Gunning

Anthreptes reichenowi


Starohrvatska astrognozija naziv je za sva skupna imena astronomskih objekata (nebeskih tijela) koji su se koristili u starohrvatskoj prošlosti.

Sunčev sustav
U raznim prijepisima Lucidara pronađeni su razni nazivi za nebeska tijela Sunčeva sustava.

U Lucidaru se planeti zovu zvězde. Venera nosi dva imena ovisno o godini. U godini kada se Venera nalazi ispred Sunca naziva se Danica, a u godini kada se nalazi iza Sunca naziva se Zvernica. Samo je u hrvatskim Lucidarima prisutan planet Čovis koji bi se lako mogao protumačiti kao nerazumijevanje predloška i pogrešno čitanje – jer je prijenosnik teksta u hrvatski jezik genitiv Jovis mogao razumjeti kao ime za još jedan planet i zapisati Čovis. Na tom mjestu u njemačkom i češkim izvorima spominje se Jupiter. Ivista je prisutna u najmlađem, latiničnom odlomku na mjestu Čovisa/Jovisa. U Lucidaru se ne spominju Merkur ni tada još neotkriveni planeti Uran i Neptun.

Dio Lucidara koji govori o Sunčevom sustavu
[60.] Mlaji r(e)če: Kako to pridet da slnce pod nami jes(t) i tečet v bok?
Mojst(a)r r(e)če: Jure sam ti povědal kako jes(t) sa svět okrugal kako i jajce i nebo
teče kako i jaje okolu črmńaka i na ńem teče Měsec, a na drugom teče Slnce, a na
svojem nebě zvězd(e) teku. I kada slnce těče v bok, a tada zvězde ravno, zač kada bi
zvězd(e) s Slncem vkup tekle, tada bi si meju sobu pakostile i tako bi se vse rušilo.

[61.] Mlaji r(e)če: Kuliko jes(t) daleče ot Z(e)mļe do Měseca?
Mojst(a)r r(e)če: Kuliko je ot Z(e)mļe do Měseca tuliko je od Měseca do zvězd trikrat. I zato zvězdi imaju priliku moć jere su najbliže onomu městu i onomu nebu na
kom sam B(og) prebiva.

[62.] Mlaji r(e)če: Pověj mi ot planit jere to věm kuliko je dni v neděļi tuliko je
planit.
Mojst(a)r r(e)če: Měsec jes(t) najmańša planita meju druzimi planitami. I potom
jes(t) Slnce. I te dve najveće služita: Měsec vrěmena kaže, Slnce vsěm služi. I potom
jes(t) ineh pet, jedna imenujet se Satarnus, 2. Venus, to jes(t) Dannica

[63.] Mlaji r(e)če: Kako to more biti jedna zvězda Dannica i Zvěrnica?
Mojst(a)r r(e)če: Tako nam kńigi naše svědoče da Dannica jedno lěto teče prěd Slncem, a drugo za Slncem. Kada teče prěd Slncem, tada i[me]nujet se Dannica, a koga
lěta teče za Slnce[m], onoga se zove Zvěrnica. Četrta zvězda imenujet se Mars i ta
jes(t) k Dannici podobna i da ju nijedan mešt(a)r ne more razaznati. I neki tako děju
da ta zvězda tuliko visoko teče da se jedva v jutro prěd Slncem vidi. Peta zvězda
imenujet se Jupiter i ta teče 7 lět prěje nere svoj běg svrši. I ot te zvězd(e) tako nam
prave učiteļi da ona vladajet mudrostju. I ošće jes(t) jedna zvězda ka se imenuje
Jovis i ta teče 12 lět prěje nere svrši svoj běg, i ta teče po Šaturne najviše.

[64.] Mlaji r(e)če: Kuliko su zvězd(e) velike?
Mojst(a)r r(e)če: Měsec je tuliko vel[i]k kuliko je ot mora do mora. A Slnce je dvoje
vekše od Měseca. I vsaka planita jes(t) tako velika kako jes(t) Slnce.

[65.] Mlaji r(e)če: Da zač se nam tako male vide zvězd(e)?
Mojst(a)r r(e)če: To čini velika visina jere da bi Slnce tako visoko hodilo kako
zvězd(e), ono bi se tako malo videlo kako zvězd(e) se male vide.ž

[66.] Mlaji r(e)če: Pověj mi kakova narava su zvězd(e).
Mojst(a)r r(e)če: Zvězd(e) su takova narava četvera ot četirih elimentov. I kada se
otroče rodi pod ku zvězdu, ot te zvězd(e) prijemļe naturu tělu svojemu.

[67.] Mlaji r(e)če: Kako to prihodit?
Mojst(a)r r(e)če: Od natur(e) č(lově)č(a)skije, jere jesu nike zvězd(e) narava studenago, neke gorkago, neke suhago, neke mokrago. Takoj i č(lově)k vlěčet se zvězdnim
na[ra]vom, ki č(lově)k jes(t) suhago i studenago, on rad mlči. [A] [ki] jes(t) studenago
i mokrago narava, ta rad mnogo govori i rad odgovara va uprašanji i jes(t) črn. A ki
jes(t) gorkago i suhago, ta jes(t) nagal i moćan i běl i rad iměva veliko žen. A ki su
narava mokrago i gorkago, ti su daroviti i věrni i stanoviti i milostivi i dragi su ļudem
i jesu běli. I zato nam kńigi poganskije govore da Venueš vladajet mudrostju jere
jes(t) gorkago i mokrago narava.

[68.] Mlaji r(e)če: Povej mi narav od měseca.
Mojst(a)r r(e)če: Jure sam ti povědal ot Měseca kako jes(t) Měsec najmańša planita meju
vsěmi planitami i jes(t) najbliže Z(e)mļi. I zato ļudi prijemļu razum od Měseca.

[69.] […]
Mojst(a)r r(e)če: N(e)b(e)ski narav velmi moćan jes(t) tako da prěmagajet z(e)m(a)ļski
narav i moć i silu. I to sam ti jure povědal da Měsec jes(t) tuliko širok kuliko je vsa
Z(e)mļa. I zato on prijemļe lěpotu ot Slnca i zato ni čudo da se ļudi i more i vas svět
znamenavaju po Měsecu are jes(t) Měsec stvoren ot četirih elimentov.

[70.] Mlaji r(e)če: Kako to prihodi da měseca pribiva i upada?
Mojst(a)r r(e)če: Měsec ima v sebě dvoj narav, to jes(t) z(e)mļu i vodu, i zato nema on
svetlosti razvě tuliko ča prijemļe ot Slnca. […], tada jes(t) [pln], a kada jes(t) blizu,
tada jes(t) mal jere Slnce svoju světlostju152 ńega prěmore, a kada vaspet otide, tada
bude vaspet pln.

[71.] Mlaji r(e)če: Pověj mi ča je ono črno na Měsecu?
Mojst(a)r r(e)če: To jes(t) v ńem z(e)mļa i voda i studen, i kada jes(t) Slnce daleko,
tada se to v ńem veće vidi.

[72.] Mlaji r(e)če: Pověj mi zač se Měsec prěmeńa.
Mojst(a)r r(e)če: Kada Měsec bude dvě neděļ(e) star, tada se često to prigodi da bude
Měsec ot jedne strane, a Slnce bude ot druge strane jedan proti drugomu. Tada Slnce
ima tu moć da vzima ot Měseca světlost i zato ļudi mne da bi se pohabil.

[73.] Mlaji r(e)če: Ot kometi?
Mojst(a)r r(e)če: Kometa jes(t) zvězda ka se nigdar ne javi, takmo onagda kada se
kraļ ali kraļica ima prěmeniti ali umrěti ali kada se ima vel[i]ka krv prolejati. Tada
se ta zvezda javļa i pustit iz sebe trake da se po ńih zna da je kometa, ali ne teče meju
inemi zvězdami.

[74.] Mlaji r(e)če: Kaj je to da vidimo zvězde kako da bi letěle ili opadale dolě s
neba.
Mojst(a)r r(e)če: Jure sam ti povědal kako jes(t) vsaka zvězda vekši nere jest měsec
i to moremo razuměti: ako bi jedna zvězda opala, pol bi sveta pobila. Da često to
pri hodi da bude tiho n(a) z(e)mļi i bude va visine veliko utakńenje větrov i ńih
sraženja i ńih vzměšanja ot velike gorkosti ogńene da mući se s ajerom kako
ogńem vspolěvajet se mimo zvězdi. I to ļudi videće, oni mne da bi zaisto zvězdi dole
padale.

[75.] Mlaji r(e)če: Zač v lětě grad ide, a v zime ne?
Mojst(a)r r(e)če: V lětě jes(t) Slnce vele moćno, a v zime vele mledno, i v lětě vlěčet
vlhkost i maglu. Kako se v ajer vzdvignet, tako se to smrznet i bude grad tudje jere
jes(t) nam v lětě Slnce vele bliže, a v zime daļe.

Mliječni put

Još u starom vijeku nebeskom srebrnom luku u helensko-latinskoj civilizaciji dali su ime Mliječni put i to se ime u svjetskoj upotrebi zadržalo do danas, ali različiti narodi koriste narodna imena koja su dali toj nebeskoj pojavi. Tako je Indijci nazivaju svetom rijekom Ganges, za Japance ona je Srebrni most, susjedi Slovenci nazivaju je Rimskom Cestom itd. Hrvati su sačuvali dva različita naziva: Kumova slama i Marijina ili Gospina kruna.

Vjekovima su ljudi raspredali priče o Mliječnom putu. Dio hrvatskog naroda, pretežito štokavci i kajkavci, sačuvao je naziv Kumova slama, prepoznajući u svjetlećoj nebeskoj stazi srebrnu slamu. Najviše korištena varijanta priče koja objašnjava taj naziv priča je koja kaže da je kum kumu koji ga je ugostio umjesto dobrom vratio zlom i u svoja kola utovario ukradenu slamu. Bog je kradljivca kaznio tako da je slama koja je ispadala iz kola dobila blještavi sjaj, pa je okradenom kumu po sjajnom tragu bilo lako otkriti lopova.

Naime, slama je još od davnina povezana s bogovima koji idu putem, slamom posutim. Hrvati u Lonjskom polju u svojoj predaji čuvaju sjećanje na Kumovu Slamu kao nekadašnji Božji put, a slama je poispadala nekom svetitelju. Slavonci, uz onu uobičajenu priču, pričaju i o slami koja se prosipala Bogorodici iz kola, kada je bježala u Egipat s tek rođenim Isusom. U Hrvata se Kumovu Slamu smatralo i "dušnim mostom", putem kojim duše noću odlaze u raj. Dnevni "dušni most" predstavljala je duga.

Zviježđa
U Hrvatskoj su se najviše uvriježili nazivi za zviježđa Velikog i Malog medvjeda. U Hrvatskoj se Veliki medvjed često naziva Velika kola, što nije točno jer je to zapravo asterizam. To je jedno od najvećih asterizama, sastavljeno od sedam zvijezda, od kojih su četiri u četverokutu koji čini kotače, dok su preostale 3 "rudo" Velikih kola. Ovo zviježđe vrlo je bitno jer ćeš upravo pomoću njega se vrlo lako pronalaze mnoga ostala. Ako se udaljenost između zadnja dva "kotača" Velikih kola produži u istom pravcu za otprilike 5 puta, pronaći ćemo zvijezdu imenom Sjevernjača (Sjevernica) ili Polaris. To je najsjajnija zvijezda u zviježđu Mali Medvjed koji izgleda slično kao i Veliki Medvjed, samo što je puno manji.  U hrvatskom pučkom zvjezdoznanstvu, lik koji tvori njegovih 7 sjajnih zvijezda se naziva Mala kola. Također postoje imena zviježđa i zvijezde, kao Pristolje (Kasiopeja), Križ ili Petrov križ (Labud), Marijin križ ili Isusov križ (Dupin), Gospino kolo ili Gospina kruna (Corona Borealis), Vlašići (Plejade). Vjerojatna su određenja: Mali kosci ili Kupioci (Rigel - Orionova maglica - Saif), Ručarica/Zaštapnica/Zakošnjak (vjer. Sigma Orionis. Naziv Zakošnjak je spomenut u Svetoj Rožaliji Antuna Kanižlića), Did ili Baba (alfa Canis Majoris), Križarica (Deneb?).

Uklapanje noćnog neba u utjecajne kulturne obrasce razvidno je i po predajnim sklonostima zaokruživanja broja zvijezda u prepoznavanim likovima na simbolično zaokružene brojeve. Pri tome je najznakovitiji broj sedam: sestre Plejade, za koje je Ovidije prijevodu Arata imao dodati "quae septem dici, sex tamen esse solent", jer su i Grci opažanje šest zvijezda za sedam sestara obrazlagali bijegom one udane za smrtnika; znak Plejada na minojskom Faistovom disku je sedam zaokruženih točaka; također i jedina klasična latinska brojčana imenovanja - Velikog medvjeda kao septentrio, Malog medvjeda kao septentrio minor, alter septentrio i Sjeverne krune kao septemtrionalis Corona (Allen, str. 411; Scherer, str. 139, 179; Le Boeuffle, str. 90, 99); u njemačkom Siebengestirn; u bošnjačkoj astronimiji Sandžaka brojem također eponimni naziv Sedmozviježđe za Plejade. Bliska asociranju simbolički snažnih brojeva je i sklonost uopćavanju i shematizaciji izgleda. Prikazivanje zvijezda Plejada poredanih uokrug najsjajnije među njima može se susresti u visokoj kulturi srednjovjekovnih rukopisa, na grbu obitelji Vlašić u Fojničkom grbovniku, a napose živo među nazivanjima Plejada "kvočkom s pilićima".

Ostala nebeska tijela i pojave

 Jakovljev štap, Kosci, Tri Kralja, Štapovi, Šćapi, Svrdao– hrvatski pučki nazivi za tri sjajne zvijezde (Mintaka, Alnilam i Alnitak) u Orionovu pojasu.
Suze sv. Lovre – naziv za Perzeide koji se uvriježio u Hrvatskoj, ali zapravo dolazi iz Italije. U starohrvatskoj astrognoziji meteori su pak poznati kao zvijezde padalice, svitci, proletuše, kresnice i feralići.

Izvori

Vanjske poveznice
Jadran Kale, Izvori za etnoastronomiju

Povijest astronomije
Hrvatska povijest
Hrvatska kulturna baština

Starohrvatska astrognozija


Xu Si (en ) est un joueur de snooker chinois né le  à Jieyang, aujourd'hui résident en Angleterre.

Carrière
Il commence à jouer au snooker à l'âge de douze ans dans un club local.

En , il bat Alexander Ursenbacher 6-5 et remporte le championnat du monde de snooker amateur des moins de 21 ans. Cette victoire lui permet de qualifier pour deux ans au World Snooker Tour.

En , Xu Si élimine l'ancien champion mondial Stephen Hendry aux manches de qualification du Championnat du monde de snooker 2021.

Palmarès

Titres

Notes et références

Liens externes

Joueur chinois de snooker
Naissance en janvier 1998

Xu Si


Kukai se poate referi la:

 Kukai, un călugăr budist japoniez.
 Asteroidul 6866 Kukai, un corp ceresc numit după călugărul Kukai.

Kukai (dezambiguizare)


A libertine is a person devoid of most moral principles, a sense of responsibility, or sexual restraints, which they see as unnecessary or undesirable, and is especially someone who ignores or even spurns accepted morals and forms of behaviour observed by the larger society. Libertinism is described as an extreme form of hedonism. Libertines put value on physical pleasures, meaning those experienced through the senses. As a philosophy, libertinism gained new-found adherents in the 17th, 18th, and 19th centuries, particularly in France and Great Britain. Notable among these were John Wilmot, 2nd Earl of Rochester, and the Marquis de Sade.

History of the term

The word libertine was originally coined by John Calvin to negatively describe opponents of his policies in Geneva, Switzerland. The group, led by Ami Perrin, argued against Calvin's "insistence that church discipline should be enforced uniformly against all members of Genevan society". Perrin and his allies were elected to the town council in 1548, and "broadened their support base in Geneva by stirring up resentment among the older inhabitants against the increasing number of religious refugees who were fleeing France in even greater numbers". By 1555, Calvinists were firmly in place on the Genevan town council, so the Libertines, led by Perrin, responded with an "attempted coup against the government and called for the massacre of the French. This was the last great political challenge Calvin had to face in Geneva". In England, some Lollards held libertine views such as that adultery and fornication were not sin, or that "whoever died in faith would be saved irrespective of his way of life".

During the 18th and 19th centuries, the term became more associated with debauchery. Charles-Maurice de Talleyrand wrote that Joseph Bonaparte "sought only life's pleasures and easy access to libertinism" while on the throne of Naples.

Literature

Les Liaisons dangereuses (Dangerous Liaisons, 1782), an epistolary novel by Pierre Choderlos de Laclos, is a trenchant description of sexual libertinism. Wayland Young argues: "... the mere analysis of libertinism ... carried out by a novelist with such a prodigious command of his medium ... was enough to condemn it and play a large part in its destruction."

Agreeable to Calvin's emphasis on the need for uniformity of discipline in Geneva, Samuel Rutherford (Professor of Divinity in the University of St. Andrews, and Christian minister in 17th-century Scotland) offered a rigorous treatment of "Libertinism" in his polemical work "A Free Disputation Against Pretended Liberty of Conscience"  (1649).

A Satyr Against Reason and Mankind is a poem by John Wilmot, 2nd Earl of Rochester which addresses the question of the proper use of reason, and is generally assumed to be a Hobbesian critique of rationalism. The narrator subordinates reason to sense. It is based to some extent on Boileau's version of Juvenal's eighth or fifteenth satire, and is also indebted to Hobbes, Montaigne, Lucretius, and Epicurus, as well as the general libertine tradition. Confusion has arisen in its interpretation as it is ambiguous as to whether the speaker is Rochester himself, or a satirised persona. It criticises the vanities and corruptions of the statesmen and politicians of the court of Charles II.

The libertine novel was a primarily 18th-century literary genre of which the roots lay in the European but mainly French libertine tradition. The genre effectively ended with the French Revolution. Themes of libertine novels were anti-clericalism, anti-establishment and eroticism.

Authors include Claude Prosper Jolyot de Crébillon (Les Égarements du cœur et de l'esprit, 1736; Le Sopha, conte moral, 1742), Denis Diderot (Les bijoux indiscrets, 1748), Marquis de Sade (L'Histoire de Juliette, 1797–1801), Choderlos de Laclos (Les Liaisons dangereuses, 1782), and John Wilmot (Sodom, or the Quintessence of Debauchery, 1684).

Other famous titles are Histoire de Dom Bougre, Portier des Chartreux (1741) and Thérèse Philosophe (1748).

Precursors to the libertine writers were Théophile de Viau (1590–1626) and Charles de Saint-Evremond (1610–1703), who were inspired by Epicurus and the publication of Petronius.

Robert Darnton is a cultural historian who has covered this genre extensively. A three part essay in The Book Collector by David Foxen explores libertine literature in England, 1660-1745.

Critics have been divided as to the literary merits of William Hazlitt's Liber Amoris, a deeply personal account of frustrated love that is quite unlike anything else Hazlitt ever wrote. Wardle suggests that it was compelling but marred by sickly sentimentality, and also proposes that Hazlitt might even have been anticipating some of the experiments in chronology made by later novelists.

One or two positive reviews appeared, such as the one in the Globe, 7 June 1823: "The Liber Amoris is unique in the English language; and as, possibly, the first book in its fervour, its vehemency, and its careless exposure of passion and weakness—of sentiments and sensations which the common race of mankind seek most studiously to mystify or conceal—that exhibits a portion of the most distinguishing characteristics of Rousseau, it ought to be generally praised". Dan Cruickshank in his book London's Sinful Secret summarized Hazlitt's infatuation stating: "Decades after her death Batsy (Careless) still haunted the imagination of the essayist William Hazlitt, a man who lodged near Covent Garden during the 1820s, where he became unpleasantly intimate with the social consequences of unconventional sexual obsession that he revealed in his Liber Amoris of 1823, in which he candidly confessed to his infatuation with his landlord's young daughter."

Philosophy
During the Baroque era in France, there existed a freethinking circle of philosophers and intellectuals who were collectively known as libertinage érudit and which included Gabriel Naudé, Élie Diodati and François de La Mothe Le Vayer. The critic Vivian de Sola Pinto linked John Wilmot, 2nd Earl of Rochester's libertinism to Hobbesian materialism.

Notable libertines
Some notable libertines include:

Rulers and political figures
Al-Amin, the sixth Abbasid ruler
Caligula, third Emperor of Rome
Edward VII of Great Britain
Elagabalus
George IV of the United Kingdom
Henry IV of France
Louis XV of France, King of France from 1715 to 1774
Sir Charles Sedley, 5th Baronet, English noble
Dominique Strauss-Kahn, French economist and politician
John Wilkes

Religious leaders
Aleister Crowley, creator of Thelema
Anton Szandor LaVey, founder of the Church of Satan and creator of LaVeyan Satanism
Pope Alexander VI, Pope of the Catholic Church from 1492 to 1503

Actors
Tallulah Bankhead, American actress
Charlie Sheen, American actor

Musicians
Lorenzo Da Ponte, Italian librettist
Marilyn Manson, American industrial rock/metal musician who plays with his band of the same name
Jim Morrison, musician best known as the singer and primary songwriter of The Doors

Writers
Abu Nuwas al-Salami, a classical Arabic poet
Marquis de Sade, French novelist
Ivan Barkov, Russian poet
Charles Baudelaire, French poet
Aphra Behn, English playwright
Cyrano de Bergerac, French novelist
Bussy-Rabutin, cousin of Madame de Sévigné, and author of Histoire Amoureuse des Gaules (chronicling the love affairs of the court of Louis XIV).
Lord Byron, English poet
Arthur Rimbaud, French poet

Others
Giacomo Casanova, Italian adventurer
Don Juan, legendary character known for his machismo and sexuality

See also

 Amoralism
 Antinomianism
 Bacchanalia
 Bohemianism
 Cainites
 Charvaka
 Cyrenaics
 Decadence
 Hellfire Club
 Hookup culture
 Epicureanism
 Free love
 Hypersexuality
 Incest taboo
 LaVeyan Satanism
 Libertarianism
 Libertine novel
 The Libertines
 Moral nihilism
 Orgy
 Polyamory
 Rake (character)
 Sodomy
 Sodom and Gomorrah
 Sexual deviancy
 Sexual revolution
 Swinging (sexual practice)
 Taboo

References

Morality
History of human sexuality
Pejorative terms for people

Libertine


دمعة يتيم مسلسل تلفزيوني كويتي إنتاجه سنة 2009 وسيعرض حصريا على قناة الوطن الكويتية الخاصة في شهر رمضان 2009. أنتاج تلفزيون الوطن . القصة والسيناريو والحوار للممثلة الكويتية حياة الفهد . تم تصوير أحداث المسلسل في دولة الكويت، طوال شهرين متتاليين . قام بأداء أغنية تتر المقدمة المطربة فاطمة القرياني، وقام بالتلحين الملحن الكويتي أنور عبد الله بينما كتب كلمات الأغنية الشاعر الكويتي عبد اللطيف البناي. أخرج العمل المخرج الكويتي حسين أبل .

ملخص القصة
تتولى شريفة رعاية خالد حتى يصبح رجلاً، ونتيجة لطمع أشقائها وبخلهم الشديد، تقرر تأمين حياة خالد من بعد وفاتها، فتنشأ العداوة بين خالد وأشقاء شريفة، وتتأثر حياة خلود الزوجية مع سليمان لتدخل والد زوجها في كل أمور حياتهما.

البطولة

مصادر

مسلسلات تلفزيونية كويتية بدأ عرضها في 2009

دمعة يتيم (مسلسل)


Eosipterus es un género extinto de pterosaurio del Cretácico Inferior de Liaoning, China. El género fue nombrado en 1997 por Ji Shu'an y Ji Qiang. La especie tipo es Eosipterus yangi. El nombre del género se deriva de los términos griegos eos, "alba" y  pteron, "ala" en forma latinizada, incluyendo un error gramatical: la combinación correcta debió haber sido "Eopterus". El término "alba" se refiere a su edad pero también es una vaga referencia a China por estar "en el este". El nombre de la especie honra al paleontólogo Yang Daihuan.

Descripción
El género está basado en el holotipo GMV2117, hallado cerca de Jinggangshan en el occidente de la provincia de Liaoning, en la formación Yixian. Fue el primer pterosaurio descubierto en la región. Consiste de un esqueleto parcialmente aplastado de un individuo subadulto en una pizarra, que carece de la cabeza y el cuello. Muchas de las vértebras están severamente dañadas e incluso su número preciso no puede ser determinado. Los autores establecieron que dieciocho costillas gastrales separadas estaban presentes en la matriz.

Las alas son robustas y alargadas. El dedo del ala tiene las cuatro falanges usuales, a diferencia del posiblemente relacionado Beipiaopterus el cual ha perdido la cuarta falange. La envergadura total es de 1.2 metros. La pelvis no está bien preservada. El fémur tiene una longitud de seis centímetros; la tibia de 96 milímetros. El peroné está bastante reducido. Las garras del pie están levemente curvadas; el quinto dedo del pie se ha reducido a una única garra.

Clasificación
Los autores situaron a Eosipterus como un Pterodactyloidea incertae sedis; en 1999 fue clasificado dentro de Pterodactylidae tentativamente e incluso como un sinónimo de Pterodactylus en la hipótesis de que la parte inferior de la formación Yixian databa de fines del Jurásico. Un estudio cladístico en 2006 encontró que era un miembro de la familia Ctenochasmatidae — David Unwin sugiere que más precisamente pertenecía a la subfamilia Ctenochasmatinae — pero un estudio posterior mostró que era basal a la familia Germanodactylidae.

A continuación se presenta un cladograma basado en el análisis de Andres, Clark y Xu (2014). De acuerdo con su estudio, determinaron que Eosipterus se encuentra dentro de la familia Ctenochasmatidae, más exactamente dentro de la tribu Pterodaustrini, situado en una posición más derivada que Pterodaustro.

Referencias

Véase también
 Anexo: géneros de pterosaurios

Enlaces externos
Eosipterus en The Pterosauria

Pterosaurios de Asia
Pterosaurios del Cretácico
Pterodactyloidea

Eosipterus


Avtocesta A4 (hrv.: Autocesta A4) je autocesta u Sloveniji. Vodi od Čvora Slivnica kod Maribora preko Ptuja do Gruškovja na granici s Hrvatskom. Njezina međunarodna oznaka, koja apostrofira njezinu važnost, je E59.

Čvorovi, izlazi i odmorišta

Vanjske poveznice
 Tijek autoceste A4 na motorways-exits.com
 Web stranica DARS-a (slovenski/engleski)

Autoceste u Sloveniji

Autocesta A4 (Slovenija)


කළුතර පාලම ශ්‍රී ලංකාවේ කළුතර පිහිටි කළු ගඟ හරහා ඉදි කොට තිබේ. එහි දකුණු කෙළවර අන්තයෙහි ප්‍රකට කළුතර විහාරය දැක ගත හැක.

අතීතය
කළුතර පාලමේ සැළැස්ම නිර්මාණය කිරීම සහ ඉදිකිරීම එවකට මහජන වැඩ දෙපාර්තමේන්තුවේ (Public Works Department) අධ්‍යක්ෂක වූ ජේ. ආර්. මෝස් විසින් සිදුකර තිබේ.  පාලම කොටස් දෙකකින් සමන්විත වන අතර, කළු ගඟ මධ්‍යයේ වූ දූපත මගින් එම කොටස් දෙක සම්බන්ධ වන සේ ඉදි කොට ඇත. පාලම මතින් ප්‍රථම දුම්රිය ධාවනය වර්ෂ 1879 නොවැම්බර් 19 වන දිනදී සිදු කරන ලදී.

නව පාලම

මේවාද බලන්න
ශ්‍රී ලංකාවේ පාලම් ලැයිස්තුව

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ පාලම්

කළුතර පාලම