The Parliament House ( ) is the seat of the parliament of Sweden, the Riksdag. It is located on nearly half of Helgeandsholmen (island), in the  (old town) district of central Stockholm.

Architecture
The building complex was designed by Aron Johansson in the Neoclassical style, with a centered Baroque Revival style facade section. Parliament House was constructed between 1897 and 1905.

In 1889, a competition had been held to select a design for the new Parliament building, that Johansson won. Upon opening, it replaced the Old Riksdag Building (Gamla Riksdagshuset) on Riddarholmen (island).

The two buildings of the complex were originally constructed to house the Riksdag in one, and the Sveriges Riksbank (Swedish National Bank) in the second, of a semicircular shape.

Assembly Hall expansion
After the  bicameral Riksdag was replaced by a unicameral legislature in 1971, and the bank relocated, the building housing the bank was rebuilt to house the new Assembly Hall. During the construction, the Parliament moved into temporary premises in the newly erected Kulturhuset (House of Culture) south of Sergels Torg, also in central Stockholm.

Exterior views of the

Right Livelihood Award
The Right Livelihood Award has been presented to recipients at a ceremony in Parliament House. The award was established in 1980 to honour and support those "offering practical and exemplary answers to the most urgent challenges facing us today." There presently 149 Laureates from 62 countries.

See also
 Architecture of Stockholm

References

External links

Parliament House
Parliament House
Riksdag
Riksdag
Riksdag
1905 in Sweden
Baroque Revival architecture
Parliament House
Palaces in Sweden

Parliament House, Stockholm


El Matarique (Psacalium peltatum), también conocida como 'maturique'  o ' maturi',  es una planta herbácea  nativa de  Sonora y  Chihuahua.

Características
La raíz del matarique es de color marillento con un tallo semileñoso que mide hasta 1 metro de altura. Las hojas son radicales de una o dos por tallo, miden hasta 40 centímetros de largo, las cuales están divididas en segmentos agudos  de color verde cenizo. Las flores son blancas, con cinco pétalos .

Usos
Del tallo de la planta de ''matarique'' se extraen resinas, aceites esenciales y tinturas. El aceite es utilizado para neuralgias y dolores reumáticos. La tintura es utilizada por los indígenas como ungüento tópico para cicatrices ya que funciona como una anestesia por acción local periférica. En la actualidad la creencia popular afirma que tiene propiedades curativas para contrarrestar los síntomas de la diabetes, sin embargo no existen estudios médicos que avalen los resultados. En cantidades muy altas la planta de matarique puede ser tóxica para el hígado ya que contiene alcaloides pirrolicidínicos,

Taxonomía
Psacalium peltatum fue descrita por (Kunth) Cass. y publicado en Dictionnaire des Sciences Naturelles [Second edition] 43: 461. 1826.
Sinonimia
 Cacalia peltata Kunth
 Cacalia peltata var. conzattii B.L.Rob. & Greenm.
 Cacalia peltata var. coulteri (Rydb.) Greenm.
 Psacalium coulteri Rydb.

Nombre común
 Matarique, mataricue, matariqui.

Véase también
 Terminología descriptiva de las plantas
 Anexo:Cronología de la botánica
 Historia de la Botánica
 Características de las asteráceas

Referencias

Bibliografía
  Biblioteca Digital de la Medicina Tradicional (2011): Matarique(en línea).], consultado el 6 de octubre de 2011.
Martínez, Máximo (2005): Las plantas medicinales de México. Tomo I. México, Ediciones Botas.pp.219-222
 CONABIO. 2009. Catálogo taxonómico de especies de México. 1. In Capital Nat. México. CONABIO, Mexico City.
 Hind, D. J. N. & C. Jeffrey. 2001. A checklist of the Compositae of Vol. IV of Humboldt, Bonpland & Kunth's Nova Genera et Species Plantarum. Compositae Newslett. 37: i–iii,.

Psacalium
Flora de México
Plantas medicinales
Aceite esencial
Plantas descritas en 1826
Plantas descritas por Kunth
Plantas descritas por Cassini

Psacalium peltatum


Kongsøya, nombre que en español significa "isla del Rey", es una isla deshabitada del archipiélago ártico de las Svalbard, Noruega. Es la mayor isla de las islas del Rey Carlos (Kong Karls Land). Su superficie es de 191 km² y su punto más elevado se encuentra a 320 m de altitud. En la actualidad es una reserva natural.

Islas deshabitadas del archipiélago Svalbard

Kongsøya


El último reloj mecánico de la catedral de Barbastro ha estado operativo a lo largo de prácticamente todo el .

Se instaló en 1908 en la torre, emplazamiento para el que había sido concebido, y allí ha permanecido operativo hasta 1994, fecha en que se abandonó su mantenimiento. Posteriormente ha sido sustituido por un mecanismo electrónico.

Fue construido por el relojero Francisco Coll Marqués, establecido desde 1870 en Lascellas (Huesca) y se concibió como un reloj tipo Morez de horas, cuartos y repetición, sin esfera exterior.

En septiembre de 2010 se desinstaló, para ser restaurado en los talleres de Comercial Latorre en Corella (Navarra), y desde octubre del mismo año, una vez restaurado en una bancada nueva, permanece en las estancias del Museo de Arte Sacro de Barbastro, en espera de una decisión de emplazamiento definitivo.

Los primeros relojes mecánicos públicos

En Europa se fabricaron relojes mecánicos desde la Alta Edad Media, para llamar a coro a los monjes de algunos monasterios.

En España, Juan Alemany construyó en 1378 el reloj de la catedral de Valencia. Tras él, se construyeron los de Barcelona, Cuellar y Sevilla.

El reloj que nos ocupa no fue el primero de la catedral de Barbastro. Según consta en su Archivo Diocesano, el Cabildo convocó en 1625 un concurso para dotar la recién restaurada torre de la catedral con un reloj "que tenga horas y quartos, para lo qual, el cabildo entregará el viejo  reloj con todas sus ruedas y ierros". El nuevo reloj (al menos el segundo que lucía la torre), costó cien escudos, además de la entrega del reloj viejo, y fue construido por el relojero de Laluenga Juan Montaler. No tenemos más noticias sobre el particular hasta el reloj de Francisco Coll.

El fabricante
La firma Relojes Coll fundada  en 1870, alcanzó 106 años de actividad, hasta 1976, a lo largo de tres generaciones de relojeros, hijos y nietos de Francisco.

Contribuyó esta empresa  a la incorporación de la relojería española a los avances técnicos del  y, además de otros mecanismos y herramientas, diseñó un eficaz dispositivo de cuerda por remontaje eléctrico de las pesas.

Descripción del reloj

Las medidas del reloj son 180 centímetros de ancho, por 72 de profundidad y 65 de altura. Se fabricó con material de bancada o armazón en hierro laminado y fundido, que alberga dos trenes laterales, uno para la sonería de las horas y otro de los cuartos. Además, posee un tercer tren central para el movimiento del reloj y casquillos de bronce en los que giran y se soportan los distintos ejes.

Péndulo
El péndulo del reloj de la catedral de Barbastro es una obra de gran perfección técnica y estética. Se trata de un péndulo de lira, construido con varillas de desigual factor de dilatación que minimizan los movimientos longitudinales con el fin de conseguir una mayor precisión en la medida del tiempo. También dispone de mecanismos capaces de equilibrar la masa pendular y la longitud del brazo.

Manivela
La manivela servía para izar las pesas ("dar cuerda"). Pesas que, en su caída, eran las responsables del movimiento del reloj, de las saetas, las campanadas y del resto de los mecanismos de la máquina que dependían de él.

Pesas
Estaban realizadas con metales diversos y pendían de una cuerda enrollada en un cilindro, del que se iban descolgando controlada y paulatinamente protegidas por un trinquete.

Trinquete
El trinquete es el mecanismo responsable de mitigar el esfuerzo y hacer seguro el izado de las pesas, evitando de paso la descarga fortuita de la cuerda.

Escape
El escape es la pieza central de cualquier reloj analógico. Se trata, en nuestro caso, de una rueda de doble corona que gira diente a diente y cuyo progreso es obstaculizado por un mecanismo en forma de "V" invertida, que deja "escapar", a cada movimiento (tic) del péndulo, un diente de la rueda, para liberar el siguiente en el movimiento contrario (tac). Además, la forma del mecanismo proporciona al péndulo un impulso adicional en cada oscilación que compensa las pérdidas sufridas por el rozamiento.

Caracol
Dispositivo de la sonería diseñado en espiral y encargado de ordenar el movimiento de las campanas. Se trata, en este caso, de una espiral de doce niveles (uno por campanada). El caracol transmite al rastrillo, a través de sus resaltes, el número de golpes o campanadas que deben sonar en el momento exacto de cada hora.

Pala de frenado o venterol
Mecanismo concebido para evitar la caída libre de la pesa que mueve el martillo de las campanas. Sin la acción de este dispositivo las campanadas se escucharían con pausas insignificantes, algo que dificultaría la percepción del sonido de las horas. En el caso de un reloj como éste, sin esfera exterior, el contaje de las campanadas resultaba imprescindible para conocer tanto el momento de la hora exacta como cada momento de su transcurso (cuartos de hora sucesivos).

Notas

Referencias

 Huguet, Ángel (1 de septiembre de 2010). «El reloj de la Catedral de Barbastro se desmonta para su restauración».Diario del Alto Aragón. Consultado el 7 de noviembre de 2014.
 Huguet, Ángel (11 de noviembre de 2010). «El reloj de la torre de la Catedral de Barbastro recupera su esplendor». Diario del Alto Aragón. Consultado el 7 de noviembre de 2014.
 Landes, David S. (2007). Revolución en el tiempo. Barcelona: Crítica. ISBN 978-84-9892-121-2.
 Lalueza, Santos (6 de agosto de 1988). «La torre de nuestra catedral
 Coll Clavero Joaquín."En torno a la relojería de Lascellas (1870-1978)". Editado por CENTRO ESTUDIOS DEL SOMONTANO/INSTITUTO DE ESTUDIOS ALTOARAGONESES. Noviembre 2014 Huesca.(ISBN 978-84-8127-259-8)

Enlaces externos
 Datos del reloj en la web de "Campaners"
 Artículo de Ángel Huguet en la web de "Campaners"

 Noticias del reloj en la web del Museo Diocesano de Barbastro
 Noticias del reloj en la web del "Románico Aragonés"
 Noticia del 01/09/2010 de la web del "Diario del Alto Aragón"
 Noticia del 11/10/2010 de la web del "Diario del Alto Aragón"

Catedral de Santa María de la Asunción de Barbastro
Relojes
Arte de Aragón
Barbastro

Reloj de la catedral de Barbastro


Marea Retragere a fost o retragere strategică a Armatei Imperiale Ruse din Galiția-Polonia în Primul Război Mondial. Soldații ruși slab echipați și depășiți numeric în anumite secțiuni ale frontului au suferit pierderi uriașe pe parcursul ofensivei de vară a Puterilor Centrale.

Context
Pe parcursul acestei perioade, Puterile Centrale au format patru noi armate germane: Armata a XI-a, Armata a XII-a, Armata Niemen și Armata de pe Bug. Echilibrul de putere pe Frontul de Est s-a schimbat dramatic 13 armate ale Puterilor Centrale înfruntau nouă armate rusești slăbite. Sub presiunea Kaiserului, Falkenhayn le-a oferit lui Hindenburg și Ludendorff permisiunea unei ofensive în regiune.

Având în vedere aceste evoluții, Stavka a decis să pună în aplicare o retragere tactică cu scopul de a obține timpul necesar pentru a activa potențialul industrial rus capabil de a sprijini efortul de război. Cea mai gravă problemă pentru Armata Rusă în primăvara anului 1915 a fost lipsa armelor și a muniției, astfel un număr mare de oameni care au fost mobilizați în 1914 nu aveau nicio armă.

Ofensiva
După Ofensiva Gorlice–Tarnów de la începutul lunii iunie 1915, trupele lui August von Mackensen au traversat râul San și au capturat Przemyśl. La data de 20 iunie, comandantul rus a ordonat retragerea din Galiția, iar pe 22 iunie, germanii au ocupat Lvov, capitala regiunii. Retragerea din Galiția a provocat consecințe grave tuturor popoarelor din diferite grupuri etnice care locuiau în regiune. Multi germani din Galiția au fost deja transferați în regiunea Volinia la sfârșitul anului 1914. În timpul Marii Retragerii rusești din vara anului 1915, sute de mii de evrei, germani și polonezi din Galiția au fost evacuați în mod brutal și transferați spre est.

Grație cuceririi Liovului, generalul Mackensen a fost promovat la gradul de feldmareșal, comandantul unui grup de patru armate austro-germane. Între 23 și 27 iunie germanii au trecut, de asemenea, râul Nistru, în cele din urmă ofensiva a fost oprită la începutul lunii iulie, din cauza contraatacurilor rușilor.

Pe 13 iulie, armatele Puterilor Centrale au reluat ofensiva. Linia unităților rusești a intrat în criză și a fost retrasă pe noi poziții defensive (Ivangorod-Lublin-Chełm).

Varșovia a fost al doilea cel mai mare oraș european care a căzut în mâinile germanilor, exact la un an după cucerirea Bruxelles-ului, de asemenea, pentru prima dată de la căderea lui Napoleon, Rusia a pierdut controlul capitalei poloneze. În timp ce continua înaintarea germanilor la est de Varșovia, rușii s-au bazat pe garnizoana cetatii Novogeorgievsk.

Noi atacuri a trei armate germane (a VIII-a, a X-a și a XII-a) din Prusia Orientală spre sud a provocat prăbușirea sectorului nordic, forțându-i pe ruși să se retragă pe noi poziții care formau o linie dreaptă pe direcția nord-sud. Germanii au cucerit și orașele Brest-Litovsk (25 august) și Vilnius (19 septembrie).

Urmări
Anul 1915 a fost unul dezastruos pentru Rusia, pierderea teritoriilor Poloniei, numărul mare de  soldați luați prizonieri și prăbușirea sistemului de alimentare cu combustibil a provocat o criză politică internă gravă, însoțită de scăderea moralului trupelor forțate să se retragă. Linia frontului se întindea de la Marea Baltică la granița română urmând linia Riga-Jakobstadt-Dvinsk-Baranovichi-Pinsk-Dubno-Ternopil.

O altă decizie majoră luată de comandamentul rus a fost adoptarea tacticii pământului pârjolit în teritoriile abandonate, care a fost însoțită de evacuarea forțată a populației.

Pe 21 august 1915, țarul Nicolae al II-lea l-a demis pe Marele Duce Nicolae, preluând comanda directă a armatei.

Note

Legături externe
The Story of the Great War, vol II, cap. XLII, The Strategic Value of Russian Poland (Valoarea strategică a Poloniei)

Austro-Ungaria în Primul Război Mondial
Bătălii ale Primului Război Mondial
Războaiele Rusiei

Marea retragere (Rusia)


Türkiye Cumhuriyeti'nin topraklarını oluşturan bölgenin tarihi olarak anlaşılan Türkiye tarihi, hem Anadolu'nun hem de Doğu Trakya'nın tarihini içerir. Daha önce siyasi olarak farklı olan bu iki bölge, MÖ 2. yüzyılda Roma İmparatorluğu'nun kontrolü altına girdi ve sonunda Bizans İmparatorluğu'nun çekirdeği haline geldi. Osmanlı döneminden önceki zamanlar için, Türk halklarının tarihi ile şimdi Türkiye Cumhuriyeti'ni oluşturan toprakların tarihi arasında da bir ayrım yapılmalıdır. Türkiye'nin bazı bölümlerinin Selçuklu Hanedanı tarafından fethedildiği zamandan bu yana, Türkiye tarihi Selçuklu İmparatorluğu'nun orta çağ tarihini, Osmanlı İmparatorluğu'nun orta çağdan modern tarihini ve 1920'lerden bu yana da Türkiye Cumhuriyeti'nin tarihini kapsar.

Tarih öncesi

Anadolu'da insan yerleşimi Paleolitik'e kadar uzanır. Anadolu'da kültürün en eski temsilleri Taş Devri eserleriydi. Paleolitik döneme ait eserler Anadolu'ya dağılmış halde bulunmuştur ve birçoğu şu anda Ankara'daki Anadolu Medeniyetleri Müzesi'nde, Antalya'daki Arkeoloji Müzesi'nde ve diğer Türk kurumlarında bulunmaktadır.

Tunç Çağı uygarlığı Anadolu'da MÖ 1. binyılın ortalarında ortaya çıkmaya başladı. Anadolu'daki kültürün en eski temsilleri bölgenin orta ve doğu kesimlerinde bulunan çeşitli arkeolojik alanlarda bulunabilir. Burdur'da hayvan kemikleri ve yemek fosilleri gibi Taş Devri eserleri bulunmuştur. İlk halkların bazılarının kökenleri gizemle örtülü olsa da, Hatti, Akad İmparatorluğu, Asur ve Hititler gibi Tunç Çağı uygarlıklarının kalıntıları, bize vatandaşlarının günlük yaşamlarına ve onların ticaret yaşamlarına dair birçok örnek sunar. Hititlerin düşüşünden sonra, klasik Yunan Ege uygarlığının gelişmeye başlamasıyla batı kıyısında yeni Yunan devletleri Frigya ve Lidya gelişti.

Ayrıca bakınız
 Anadolu tarihi
 Osmanlı tarihi
 Yunanistan tarihi

Kaynakça

Avrasya tarihi
Anadolu
Avrupa tarihi
Batı Asya tarihi

Türkiye tarihi


Helt normal er en dansk kortfilm fra 2012, der er instrueret af Nicolai Schmelling.

Handling
Det er ikke alt der er som det umiddelbart ser ud til. Filmen handler om en mand hvor skindet bedrager - på den gode måde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2012
Kortfilm fra Danmark

Helt normal


Oscaruddelingen 2016 var den 88. udgave af oscaruddelingen og fandt sted 28. februar 2016 i Dolby Theatre i Hollywood og hædrede film fra 2015.  Chris Rock var vært ved showet.

Oscar for bedste film blev vundet af filmen Spotlight. Mad Max: Fury Road vandt seks priser i alt.

Showet blev i USA set på tv af 34 millioner seere, hvilket var det laveste antal siden Oscaruddelingen 2008.

Vindere og nominerede

The Revenant blev nomineret i 12 kategorier og Mad Max: Fury Road blev nomineret i 10. Det var andet år i træk, at en film instrueret af instruktøren Alejandro G. Iñárritu opnåede flest nomineringer. Komponisten Anohni blev en anden transkønnede person, der blev nomineret til en Oscar (Angela Morley var den første; 1974 og 1976.) Sylvester Stallone blev den sjette person, der blev nomineret for at spille den samme rolle i to forskellige film.

Med sine to Oscars blev Spotlight den første film siden The Greatest Show on Earth i 1952 der vandt "bedste film" og kun én yderligere Oscar. Alejandro G. Iñárritu blev den tredje instruktør, der vandt to Oscars for bedste instruktør i træk, efter John Ford i 1940–1941 og Joseph L. Mankiewicz i 1949–1950. Ennio Morricone blev i en alder af 87 år den ældste vinder nogensinde af en Oscar i en kategori med konkurrence. Efter at have vundet med Gravity og  Birdman blev Emmanuel Lubezki den første nogensinde, der vandt tre Oscars for bedste fotografering i træk. Bear Story blev den første chilenske film, der modtog en Oscar.

Priser

Vinderne står øverst med fed.

Governors Awards
Akademiet bag uddelingen afholdt den 14. november 2015 det 7. årlige Governors Awards hvor følgende blev hædret:

 Academy Honorary Awards
 Spike Lee
 Gena Rowlands

 Jean Hersholt Humanitarian Award
 Debbie Reynolds

Optrædender ved showet

Noter

Eksterne links

Officielle websites
 Academy Awards Official website
 The Academy of Motion Picture Arts and Sciences Official website
 Oscar's Channel på YouTube (officiel kanal)

Nyhedsmedier
 Oscars 2016 på BBC News
 Oscars 2016 i The Guardian

Analyser
 2015 Academy Awards winners and History på Filmsite
 Academy Awards, USA: 2016 Internet Movie Database

Andre
 IMDb

2016
Kultur i 2016

Oscaruddelingen 2016


Der ehrbare Antisemitismus ist ein Essay des österreichischen Schriftstellers und Holocaustüberlebenden Jean Améry. Er wurde am 25. Juli 1969 in der Wochenzeitung Die Zeit mit dem Untertitel Die Barrikade vereint mit dem Spießer-Stammtisch gegen den Staat der Juden veröffentlicht. Er thematisierte damit als einer der Ersten antisemitische Tendenzen in der deutschen Linken nach 1945. Der Essay entstand insbesondere unter dem Eindruck deutschsprachiger Reaktionen auf den Sechstagekrieg, in dessen Folge sich zahlreiche linke und progressive Intellektuelle, Publizisten und Politiker vom zuvor noch mehrheitlich wohlwollend betrachteten, 1948 gegründeten jüdischen Staat abwandten. Amérys Kernthese lautete, dass der Antisemitismus "im Anti-Israelismus oder Anti-Zionismus wie das Gewitter in der Wolke" vorhanden sei, jedoch durch seine Kodierung als Antiimperialismus eine vermeintlich ehrbare Gestalt angenommen habe.

Amérys Essay zählt bis heute zu den meistzitierten Positionen in der gesamtgesellschaftlichen und linksinternen Debatte über Antizionismus und trug Ende der 1980er-Jahre maßgeblich zur Herausbildung der Antideutschen bei, einer Strömung der radikalen Linken, die sich auf Améry und dessen Forderung bezog, die Linke habe sich im Kampf gegen Antisemitismus und in ihrem Verhältnis zu Israel neu zu definieren. Améry hatte in seinem Essay geschlussfolgert: "Wenn aus dem geschichtlichen Verhängnis der Juden- beziehungsweise Antisemitenfrage, zu dem durchaus auch die Stiftung des nun einmal bestehenden Staates Israel gehören mag, wiederum die Idee einer jüdischen Schuld konstruiert wird, dann trägt hierfür die Verantwortung eine Linke, die sich selber vergißt."

Literatur
Stephan Steiner (Hrsg.): Jean Améry. Werke, Band 7, Stuttgart 2005

Einzelnachweise

Weblinks
 Der Essay auf Zeit Online

Essay
Antizionismus
Antisemitismus

Der ehrbare Antisemitismus


Kleitos ist der Name folgender Personen:

 Kleitos der Weiße († um 318 v. Chr.), makedonischer Flottenkommandant und Diadoche
 Kleitos der Schwarze († 328 v. Chr.), makedonischer Offizier
 Kleitos (Sohn des Mantios), in der griechischen Mythologie Sohn des Mantios
 Kleitos (Sohn des Bardylis), Illyrierfürst, 335 von Alexander d. Gr. geschlagen
 Nikolaos Kleitos (* 1929), griechischer Politiker

Kleitos


Kim Ki-bum (født den 23. september 1991), bedre kendt under sit kunstnernavn Key er en sydkoreansk sanger, rapper, skuespiller, modedesigner og tv-vært. Han er medlem af gruppen Shinee.

Han har været en del af en duo med Infinite's Woohyun, som hed Toheart.

Han har flere gange hjulpet med at designe gruppens koncert outfits, og har også skrevet en del sange. I 2016 blev han model for det amerikanske tøjmærke Jill Stuart.

Eksterne henvisninger
SHINee 's officielle hjemmeside

Sangere fra Sydkorea

Key


Libertas Televizija – LTV, hrvatska televizijska kuća. Prva je televizija na području Dubrovačko-neretvanske županije.

Libertas Televizija počela je s radom u lipnju 2016. godine kao dio Dubrovačkog Medijskog Centra – DMC, čiji su sastavni dio još i Libero portal te besplatni tjednik Glas Grada. Do početka emitiranja 12. svibnja 2017. godine, Libertas Televizija razvila je cjelovitu tehničku, organizacijsku i programsku infrastrukturu koja je potrebna za potrebe rada kvalitetne televizije. Libertas Televizija je, dobivši koncesiju Agencije za elektroničke medije na 10 godina, postala županijska televizija na području navedene županije.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice Libertas televizije: : http://libertas.tv/
 Facebook: https://hr-hr.facebook.com/LibertasTelevizija/
 Instagram:  https://www.instagram.com/explore/locations/739674119537084/libertas-televizija-ltv

Hrvatske televizijske postaje
Mediji u Dubrovniku

Libertas televizija – LTV


An Paepalanthus lamarckii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth. An Paepalanthus lamarckii in nahilalakip ha genus nga Paepalanthus, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paepalanthus

Paepalanthus lamarckii


Ursicino Álvarez Martínez fue un historiador español especializado en la historia de la provincia de Zamora.

En el año 1889 publicó su obra más conocida Historia general, civil y eclesiástica de la Provincia de Zamora, haciendo igualmente colaboraciones específicas sobre la cultura zamorana en el periódico provincial del Heraldo de Zamora, así como en el semanario titulado Zamora Ilustrada.

Véase también
 Ursicino Álvarez Suárez - Profesor de derecho, también zamorano.

Referencias

Enlaces externos

Historiadores de España del siglo XIX
Historiadores de la provincia de Zamora
Nacidos en Zamora

Ursicino Álvarez Martínez


Los Indios Limoneros de Cuitláhuac fue un equipo de béisbol que participó en la Liga Invernal Veracruzana con sede en Cuitláhuac, Veracruz, México.

Historia

Los Indios Limoneros de Cuitláhuac debutarán en la LIV para la Temporada 2011-2012.

Inicios

Los Indios Limoneros de Cuitláhuac han participado en otras ligas, y por primera vez formarán parte de la LIV.

Actualidad

Forman parte de la Zona Centro en la actual temporada de la LIV.

Jugadores

Roster actual
"Temporada 2011-2012"

Jugadores destacados

Véase también

 Liga Invernal Veracruzana.
 Cuitláhuac.
 Estado de Veracruz.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio Oficial de la Liga Invernal Veracruzana
 Sitio Oficial de la Federación Mexicana de Béisbol

Equipos de béisbol desaparecidos de México
Equipos de béisbol del estado de Veracruz

Indios Limoneros de Cuitláhuac


Emilia Milicescu (n. 6 aprilie 1908, Bechet – d. 17 iunie 1999, București) a fost o poetă, prozatoare, publicistă și istoric literar de origine română.

Viață timpurie
Este fiica grefierului Paul Sadoveanul și a Marianei. Pe linie maternă se trage din Ștefan Ogrineanu, un ostaș al lui Mihai Viteazul. Bunicul ei, Gheorghe-Nicola Stoian-Ogrineanu, este autorul unei monografii a Bechetului care este publicată la 60 de ani de la scriere la inițiativa Emiliei.

Își obține licența în Litere și Filosofie în 1929 la Universitatea din București iar mai apoi, în 1965, doctoratul în filologie la Iași.

Activitate
Este profesoară de limba română și franceză la Târgu-Jiu și la Drobeta-Turnu Severin între 1930 și 1938, conferențiar universitar la Brașov între 1965 și 1969 și apoi profesoară la Universitatea din Sibiu (1969-1972).

Debutează în 1929 cu povești publicate în revista "Lumea românească". Va mai publica, de-a lungul vieții, versuri, nuvele și articole în mai multe reviste culturale ale vremii, printre care "România Literară", "Licurici", "Steaua", "Tribuna", "Iașul literar", "Hotarul", "Jurnalul de dimineață", "Argeș", "Astra", "Cronica", "Timpul", "Tânărul scriitor" și "Adevărul literar și artistic". În revistele publicate înainte de 1989 scrie sub pseudonim, Anca, Tanți Mili, Simina Calomfir, Otilia Florin, Sulfina fiind doar câteva dintre ele.

A făcut parte din Uniunea Scriitorilor din România filiala Brașov.

Opera literară
Deși a scris pentru reviste și a lansat un volum de poezii, cea mai mare contribuție a sa pentru istoria literaturii este dată de volumele de monografie pentru Barbu Ștefănescu Delavrancea (i-a dedicat 40 de ani din viață), drept pentru care Cella Delavrancea a numit-o "cercetătoare înnăscută":
 Delavrancea, om, literat, patriot, avocat (1940);
 Dă-mi o fărâmă de lumină, poeme (1942);
 Delavrancea. Bibliografie, (1958);
 Delavrancea (1975);
 Cronica din Bechet (1976);
 Monografie Gheorghe Lazăr (1982);
 Pe urmele lui Delavrancea (1986).

Premii
 Premiul Asociației Scriitorilor (1969, 1970).

Note

Nașteri în 1908
Nașteri pe 31 octombrie
Decese în 1999
Decese pe 17 iunie
Critici literari români
Istorici literari români
Memorialiști români
Pedagogi români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Scriitoare române
Scriitori cunoscuți sub pseudonimele folosite

Emilia Milicescu


The Almanac Singers was an American New York City-based folk music group, active between 1940 and 1943, founded by Millard Lampell, Lee Hays, Pete Seeger, and Woody Guthrie. The group specialized in topical songs, mostly songs advocating an anti-war, anti-racism and pro-union philosophy. They were part of the Popular Front, an alliance of liberals and leftists, including the Communist Party USA (whose slogan, under their leader Earl Browder, was "Communism is twentieth century Americanism"), who had vowed to put aside their differences in order to fight fascism and promote racial and religious inclusiveness and workers' rights. The Almanac Singers felt strongly that songs could help achieve these goals.

History
Cultural historian Michael Denning writes, "The base of the Popular Front was labor movement, the organization of millions of industrial workers into the new unions of the CIO. For this was the age of the CIO, the years that one historian has called 'the largest sustained surge of worker organization in American history'". "By the early 1940s," he continues, "the CIO was dominated by new unions in the metalworking industries--the United Autoworkers, the United Steel Workers, and the United Electrical Workers--and 'industrial unionism' was not simply a kind of unionism but a kind of social reconstruction".  It is in the context of this social movement that the story of the Almanac Singers, which formed in early 1941, ought to be seen.

In late 1940 and early 1941 (before America entered World War II) rearmament was putting an end to a decade of unemployment; and labor was at its most militant. As the CIO fought racial discrimination in hiring, it had to confront deep racial divides in its own membership, particularly in the UAW plants in Detroit where white workers sometimes struck to protest the promotion of black workers to production jobs. It also worked on this issue in shipyards in Alabama, mass transit in Philadelphia, and steel plants in Baltimore. The CIO leadership, particularly those in more left unions such as the Packinghouse Workers, the UAW, the NMU and the Transport Workers, undertook serious efforts to suppress hate strikes and to educate their membership. Those unions contrasted their relatively bold attack on the problem with the timidity and racism of the AFL.

Almanac members Millard Lampell, Lee Hays, Pete Seeger, and Woody Guthrie began playing together informally in 1940 or 1941. Pete Seeger and Guthrie had met at Will Geer's Grapes of Wrath Evening, a benefit for displaced migrant workers, in March 1940. That year, Seeger joined Guthrie on a trip to Texas and California to visit Guthrie's relatives. Hays and Lampell had rented a New York City apartment together in October 1940, and on his return Seeger moved in with them. They called their apartment Almanac House, and it became a center for leftist intellectuals as well as crash pad for folksingers, including (in 1942) Sonny Terry and Brownie McGhee.

Ed Cray says that Hays and Seeger's first paying gig was in January 1941 at a fund-raising benefit for Spanish Civil War Loyalists at the Jade Mountain restaurant in New York City. According to a 1965 interview with Lee Hays by Richard Reuss, Seeger, Hays, and Lampell sang at an American Youth Congress held at Turner's Arena in Washington, D.C., in February 1941, at which sponsors had requested songs constructed around the slogan "Don't Lend or Lease our Bases" and "Jim Crow must Go". Shortly after this, they decided to call themselves the Almanacs. They chose the name because Lee Hays had said that back home in Arkansas farmers had only two books in their houses: the Bible, to guide and prepare them for life in the next world, and the Almanac, to tell them about conditions in this one."

Performers who sang with the group at various times included Sis Cunningham, (John) Peter Hawes and his brother Baldwin "Butch" Hawes, Bess Lomax Hawes (wife of Butch and sister of Alan Lomax), Cisco Houston, Arthur Stern, Josh White, Jackie (Gibson) Alper, Burl Ives, (Hiram) Jaime Lowden and Sam Gary.

They invented a driving, energetic performing style, based on what they felt was the best of American country string band music, black and white. They wore street clothes, which was unheard of in an era when entertainers routinely wore formal, night-club attire, and they invited the audience to join in the singing. The Almanacs had many gigs playing at parties, rallies, benefits, unions meetings, and informal "hootenannies", a term Seeger and Guthrie learned on an Almanac tour of Portland and Washington.

On May day of 1941, they entertained a rally of 20,000 striking transit workers in Madison Square Garden, where they introduced the song "Talking Union" and participated in a dramatic sketch with the young actress Carol Channing.

Recordings and Reds
The Almanacs' first record release, an album of three 78s called Songs for John Doe, written to protest the Selective Training and Service Act of 1940, the first peacetime draft in U.S. history. Recorded in February or March 1941 and issued in May, it comprised four songs written by Millard Lampell and two by Seeger and Hays (including "Plow Under") that followed the Communist Party line (after the 1939 Molotov–Ribbentrop Pact), urging non-intervention in World War II. It was produced by the founder of Keynote Records, Eric Bernay. Bernay, who owned a small record store, was the former business manager of the magazine New Masses, which in 1938 and 1939 had sponsored John H. Hammond's landmark From Spirituals to Swing Concert. Perhaps because of its controversial content, Songs for John Doe came out under the imprint "Almanac Records", and Bernay insisted that the performers themselves (in this case Pete Seeger, Millard Lampell, Josh White, and Sam Gary, an interracial group) pay for the costs of production. Songs for John Doe attacked big American corporations (such as J.P. Morgan and DuPont), repeating the Party's line that they had supported German rearmament, and during the period of re-armament in 1941, were now vying for government contracts to build up the defenses of the U.S. Besides being anti-union, these corporations were a focus of progressive and black activist anger because they barred blacks from employment in defense work.

The album also criticized President Roosevelt's unprecedented peacetime draft, insinuating that he was going to war for J.P. Morgan. Seeger later said that he believed the Communist argument at that time that the war was "phony" and that big business merely wanted to use Hitler as a proxy to attack Soviet Russia. Bess Lomax Hawes, who was twenty at the time and did not sing on the John Doe album, writes in her autobiography Sing It Pretty (2008), that for her part, she had taken the pacifist oath as a girl out of repugnance for what she thought was the senseless brutality of the First World War (a sentiment shared by many) and that she took the oath very seriously. However, she said that events were happening so fast, and such terrible news was coming out about German atrocities, that the Almanacs hardly knew what to believe from one day to the next, and they found themselves adjusting their topical repertoire on a daily basis.
Every day, it seemed, another once-stable European political reality would fall to the rapidly expanding Nazi armies, and the agonies of the death camps were beginning to reach our ears. The Almanacs, as self-defined commentators, were inevitably affected by the intense national debate between the "warmongers" and the "isolationists" (and the points between). Before every booking we had to decide: were we going to sing some of our hardest-hitting and most eloquent songs, all of which were antiwar, and if we weren't, what would we sing anyway? ... We hoped the next headline would not challenge our entire roster of poetic ideas. Woody Guthrie wrote a song that mournfully stated: "I started out to write a song to the entire population / But no sooner than I got the words down, here come a brand new situation".

On June 22, 1941, Hitler broke the non-aggression pact and attacked Communist Russia, and Keynote promptly destroyed all its inventory of Songs for John Doe. The CIO now urged support for Roosevelt and the draft, and it forbade its members from participation in strikes for the duration (angering some in the movement).

On June 25, 1941, Roosevelt, under pressure from black leaders, who were threatening a massive march on Washington against segregation in the army and the exclusion of blacks from factories doing defense work, signed Executive Order 8802 (The Fair Employment Act) banning racial discrimination by corporations receiving federal defense contracts. The racial situation, which had threatened black support for the peacetime draft, was now somewhat defused (even though the Army still declined to desegregate) and the march was canceled.

The Almanac's second album, Talking Union, also produced by Bernay, was a collection of six labor songs: "Union Maid", "I Don't Want Your Millions Mister", "Get Thee Behind Me Satan", "Union Train", "Which Side Are You On?", and the eponymous "Talking Union". This album, issued in July 1941, was not anti-Roosevelt but was criticized in a review by Time magazine, nevertheless. It was reissued by Folkways in 1955 with additional songs and is still available today. The Almanacs also issued two albums of traditional folk songs with no political content in 1941: an album of sea chanteys, Deep Sea Chanteys and Whaling Ballads (sea chanteys, as was well known, being Franklin Roosevelt's favorite kind of song) and Sod-Buster Ballads, which were songs of the pioneers. Both of these were produced by Alan Lomax on General, the label that had issued his Jelly Roll Morton recordings in 1940. When the USA entered the European war after Germany's post-Pearl Harbor declaration of war in December 1941, the Almanacs recorded a new topical album for Keynote in support of the war effort, Dear Mr. President, under the supervision of Earl Robinson, that included Woody Guthrie's "Reuben James" (1942).

The title song, "Dear Mr. President", was a solo by Pete Seeger, and its lines expressed his lifelong credo:
Now, Mr. President, / We haven't always agreed in the past, I know, / But that ain't at all important now. / What is important is what we got to do, / We got to lick Mr. Hitler, and until we do, / Other things can wait.//
Now, as I think of our great land . . . / I know it ain't perfect, but it will be someday, / Just give us a little time. // This is the reason that I want to fight, / Not 'cause everything's perfect, or everything's right. / No, it's just the opposite: I'm fightin' because / I want a better America, and better laws, / And better homes, and jobs, and schools, / And no more Jim Crow, and no more rules like / "You can't ride on this train 'cause you're a Negro," / "You can't live here 'cause you're a Jew,"/ "You can't work here 'cause you're a union man."//So, Mr. President, / We got this one big job to do / That's lick Mr. Hitler and when we're through, / Let no one else ever take his place / To trample down the human race. / So what I want is you to give me a gun / So we can hurry up and get the job done.

In 1942, Army intelligence and the FBI determined that the Almanacs and their former anti-draft message were still a seditious threat to recruitment and the morale of the war effort among blacks and youth, and they were hounded by hostile reviews, exposure of their Communist ties and negative coverage in the New York press, like the headline "Commie Singers try to Infiltrate Radio". They disbanded in late 1942 or early 1943. It has been suggested that the popularity and credibility of the group were affected by the constantly changing policies of the Communist Party and uncertainty about where their music stood in relation to these changes.

In 1945, after the end of the war, Millard Lampell went on to become a successful screenwriter, writing under a pseudonym while blacklisted. Woody Guthrie, in 1943, wrote and published his famous semi-autobiographical book "Bound for Glory". Later that year he joined the Merchant Marines with fellow (non- Almanac) folksinger Cisco Houston, and would be drafted into the army until late 1945; Woody afterwards performed solo and with others (but not as part of an organized band) until becoming progressively overcome by Huntington's Disease in the mid 1950's. The other founding Almanac members Pete Seeger and Lee Hays became President and Executive Secretary, respectively, of People's Songs, an organization with the goal of providing protest music to union activists, repeal of the Taft-Hartley Act, and electing Henry A. Wallace on the third, Progressive Party, ticket. People's Songs disbanded in 1948, after the defeat of Wallace. Seeger and Hays, joined by two of Hays' young friends, Ronnie Gilbert and Fred Hellerman, then began singing together again at fund-raising folk dances, with a repertoire geared to international folk music. The new singing group, appearing for a while in 1949 under the rubric, "The Nameless Quartet", changed their name to The Weavers and went on to achieve great renown.

Discography

Original studio albums
Songs for John Doe (Almanac Records, 1941).
Talking Union (Keynote, 1941).
Deep Sea Chanteys and Whaling Ballads (General, 1941).
Sod Buster Ballads (General, 1941).
Dear Mr. President (Keynote, 1942).
Songs of the Lincoln Battalion (Stinson/Asch, 1940). This album was not credited to the Almanac Singers, but to several individuals who were members of the band (Pete Seeger, Bess Lomax, and Butch Hawes) along with Tom Glazer. In 1961, this record was reissued by Folkways Records as one side of an LP entitled Songs of the Spanish Civil War, Vol. 1 (FH5436).  The flip side of the LP was a re-release of the 1938 album Six Songs for Democracy, by Ernst Busch and the chorus of the Thälmann Battalion, 11th International Brigade.

Singles
Song For Bridges / Babe of Mine (Keynote, 1941).
Boomtown Bill / Keep That Oil A-Rollin (Keynote, 1942).

Compilations
Talking Union & Other Union Songs (Smithsonian Folkways, 1973)
Their Complete General Recordings (MCA, 1996)
Songs of Protest (Prism, 2001)
Talking Union, Vol. 1 (Naxos, 2001)
The Sea, The Soil & The Struggle (Naxos, 2004)

Notes

Further reading
Cohen, Ronald D. Rainbow Quest: The Folk Music Revival & American Society, 1940–1970. Boston: University of Massachusetts Press, 2002.
Denning, Michael. The Cultural Front: The Laboring American Culture in the Twentieth Century. London: Verso, 2007.
Denisoff, R. Serge. "'Take It Easy, but Take It': The Almanac Singers," Journal of American Folklore:, vol. 83, no. 327 (1970), pp. 21–32.
Hawes, Bess Lomax. Sing It Pretty. Urbana and Chicago: University of Illinois Press, 2008.
Lieberman, Ronnie. "My Song is My Weapon" : People's Songs, American Communism, and the Politics of Culture, 1930-50. Urbana and Chicago: University of Illinois Press, 1995.
Reuss, Richard A. and Joanne C. Reuss. American Folk Music & Left Wing Politics 1927–1957. Lanham, Maryland and London, UK: Scarecrow Press, 2000. Finished posthumously by Joanne C. Reuss from her husband's manuscript.
Willens, Doris. Lonesome Traveler: A Life of Lee Hays. Lincoln and London: University of Nebraska Press, 1988.

External links

American folk musical groups
Woody Guthrie
Musical groups established in 1940
Musical groups disestablished in 1942
Musical collectives
Political music groups

The Almanac Singers


On the Job (bra: Sicários: Sindicato do Crime) é uma minissérie filipina criada por Erik Matti e Michiko Yamamoto para a HBO Asia. Trata-se de uma adaptado do filme de mesmo nome de 2013 e sua sequência On the Job: The Missing 8, ambos dirigidos por Matti. Além disso, os dois primeiros episódios são uma versão reeditada e remasterizada do primeiro filme. Estreou na HBO Go em 12 de setembro de 2021.

Elenco
Joel Torre como Mario "Tatang" Maghari
John Arcilla como Sisoy Salas
Joey Marquez como Sgt. Joaquin Acosta
Dennis Trillo como Roman Rubio
Piolo Pascual como Francis Coronel Jr.
Gerald Anderson como Daniel
Leo Martinez como General Pacheco
Dante Rivero como Prefeito Pedring Eusebio
Rayver Cruz como Bernabe

Lançamento
On the Job foi lançado como uma minissérie original da HBO Asia em seu serviço de streaming HBO Go. Os três primeiros episódios foram lançados em 12 de setembro de 2021, com episódios subsequentes lançados aos domingos até 3 de outubro de 2021.

Prêmios e indicações

Ligações externas
On the Job na HBO Asia

Programas de televisão das Filipinas que estrearam em 2021
Programas de televisão das Filipinas encerrados em 2021

On the Job


Don Gonzalo Sánchez (Gonzalo I. od Sobrarbea i Ribagorze; šp.: Gonzalo I de Sobrarbe y Ribagorza; oko 1020. — Foradada del Toscar, 26. lipnja 1045.) bio je infant (ili princ) Pamplone te grof Sobrarbea i Ribagorze u Španjolskoj.

Bio je mlađi sin kralja Pamplone, Sanča III. Garcésa Velikog, cara Španjolske; majka mu je bila kraljica Mayor iz Kastilje.

Baka mu je bila gospa Jimena Fernández, kraljica Pamplone.

Gonzalov je stariji brat bio kralj Garcia Sanchez III. od Pamplone, znan i kao García od Nájere. Gonzalo je postao grof nakon očeve smrti te je vladao kao vazal svog brata.

Čini se da Gonzalo nije bio previše popularan. Prema jednoj teoriji, bio je veoma bolestan te je umro iznimno slab, ali izvor iz 14. st. kaže da ga je ubio vitez zvan Ramonet.

Don Gonzalo je pokopan u samostanu zvanom Real Monasterio de San Victorián (San Beturián).

Sljedeći grof Sobrarbea i Ribagorze bio je Gonzalov stariji polubrat, kralj Ramiro I. od Aragonije, preko kojeg je Gonzalo bio polustric princeze Sanče Aragonske, velike grofice.

Izvori

Grofovi Ribagorze
Grofovi Sobrarbea

Gonzalo Sánchez (princ)


Una convención es un conjunto de estándares, reglas, normas o también criterios que son de aceptación general para un determinado grupo social. Más frecuentemente toman el nombre de criterios.

Ciertos tipos de convenciones pueden llegar a ser leyes o estar definidas por organismos reguladores para formalizar o forzar su cumplimiento (por ejemplo, está regulada la convención sobre el lado de la carretera por el que debe circular un vehículo). En otros contextos las convenciones tienen el carácter de ley no escrita (por ejemplo que ropa es adecuada para un hombre y cual para una

Naturaleza
Una convención es una elección realizada entre varias alternativas que es acordada por los usuarios de la misma. En muchos casos, la palabra convención se refiere a costumbres no escritas en una comunidad, por ejemplo, en muchas sociedades es común que cuando dos personas que no se conocen son presentadas, se estrechen las manos. La estandarización de la medida del tiempo es una convención basada en los ciclos solares.

La naturaleza de las convenciones ha dado lugar a largas discusiones filosóficas e incluso religiosas. Buda describió las convenciones - tanto lingüísticas como sociales, políticas, morales, éticas o religiosas - como dependientes de condiciones específicas. De acuerdo a este paradigma, cuando las convenciones son consideradas realidades absolutas, contribuyen al dogmatismo que a su vez lleva al conflicto. Esto no implica que las convenciones deban ser ignoradas como irreales y por tanto inútiles, sino que, de acuerdo al pensamiento budista, una persona sabia toma el camino del medio sin sostener las convenciones hasta sus últimas consecuencias ni ignorarlas cuando pueden resultar útiles.

Derecho internacional

El término convención se utiliza también en el ámbito del derecho internacional para referirse a ciertos principios formales como por ejemplo la Convención sobre los Derechos del Niño. Estos convenios son adoptados por organizaciones internacionales como las Naciones Unidas.

Las convenciones desarrolladas al amparo de las Naciones Unidas, se consideran de aplicación sólo en los países que las han ratificado y generalmente se considera que tienen la misma fuerza que los tratados internacionales. Algunas de las convenciones ratificadas por mayor cantidad de países son las convenciones de Ginebra.

Véase también
 Derecho consuetudinario
 Norma
 Estándar

Referencias

Enlaces externos
 Rescorla, Michael (2007) Convention, Stanford Encyclopedia of Philosophy.
 Law-Ref.org, un índice de importantes convenciones internacionales.

Documentos oficiales
Sociología
Estándares
Términos jurídicos
Terminología filosófica

Convención (norma)


Marco Mario fue un cuestor de la República romana en 76 a. C. y promagistrado bajo el gobierno en el exilio de Quinto Sertorio en Hispania. Mario fue enviado por Sertorio para que fuera un consejero y comandante militar de Mitrídates VI en la tercera guerra mitridática. Es nombrado como o, más probablemente, confundido con un Vario por Apiano.

Referencias

Senadores de la Antigua Roma del siglo I a. C.
Cuestores
Guerras mitridáticas
Ejecutados de la Antigua Roma
Gens Maria
Antiguos romanos en Hispania

Marco Mario


JSF İngilizce bir kısaltma olup şu mânâlara gelebilir:

 JavaServer Faces, Java tabanlı Web uygulamalarını kolaylaştırmak geliştirilmiş bir şartname
 Joint Strike Fighter Program, Müşterek saldırı uçağı programı F-35 Lightning II'nin eski adı

JSF


Sook ist eine Kleinstadt und ein Unterdistrikt in Sabah, Malaysia. Sook liegt am gleichnamigen Fluss Sungai Sook, 170 Kilometer Fahrstrecke von Kota Kinabalu entfernt und gehört zum Distrikt Keningau in der Interior Division.

Demographie
Laut Bevölkerungsstatistik von 2002 hat der Unterdistrikt Sook 37.815 Einwohner. Die Bevölkerung in diesem Gebiet ist ein Mix aus den ursprünglich hier lebenden Murut und Zuwanderern aus ganz Sabah, insbesondere christliche und muslimische Dusun.

Namensherkunft
"sook" entstammt der Sprache der Murut und beschreibt eine Methode, wie man Wasser aus dem Fluss holt, ohne sich dabei in Gefahr zu begeben, Opfer eines der vielen Krokodile zu werden, die es in den Flüssen in der Gegend von Sook gibt. Dazu werden Kokosnussschalen oder Bambusrohre an eine Schnur gebunden und in den Fluss hinabgelassen.

Gliederung
Zu Sook gehören 6 Mukim mit 129 Siedlungen:
 Mukim Lanas mit den Siedlungen Alab, Batu Lunguyan, Kilo, Kuit, Lalapakon, Lanas Station, Mansiat, Mengerimat, Nandagan, Pinipi, Senaron, Senaron Tengah, Seselungan, Sinua, Tuawon (15 kampung; Häuptling: Aik Bandurung)
 Mukim Tulid mit den Siedlungen Baru Jumpa, Bonod Batu 7., Bunang Ulu, Delayan Baru, Delayan Lama, Dumbun, Johan Jaya, Kabatang Baru, Kabuan, Kawakahan, Kindasan, Kionsom Baru, Kipaliu, Kiulu Baru, Maatol, Malima, Mantanid, Mokotog, Mototou, Nukakatan Baru, Papar Baru, Pauh, Pengiradan, Poring Baru Simbuan , Pulutan, Rampayan, Seri Buluh, Simpang 4, Sinulihan Baru, Tenggulon Jaya, Tiong, Tulid Station (32 kampung; Häuptling: Cyril Jalong)
 Mukim Sook mit den Siedlungen Babason, Bangawong, Barasanon, Binakaan, Binuou Ulu, Binuou Tengah, Binuou Laut, Bunang LUT, Karanaan Baru, Kebulu, Lintuhun Baru, Liposu, Mapila, Namadan Baru, RP. Belia Tiulon, Sakikilo, Sook Pusat, Tinagalan Ulu, Tiulon, Tuaran Baru (20 kampung; Häuptling: -)
 Mukim Dalit mit den Siedlungen Belinin, Bonor, Dalit Laut, Dalit Gana, Inandung Punteh, Kahaba, Kalampun, Karamtoi Tengah, Karamatoi Laut, Karamatoi Ulu, Kuala Layuon, Kuala Tigasa, Kuala Aging, Layuon, Likowon, Lumiri Tengah, Malaing, Maliliah, Mamagun, Melosok, Membulu, Mempulut, Punggol, Sanang, Sosopon (25 kampung; Häuptling: Masingil Andingos)
 Mukim Ansip mit den Siedlungen Ansip, Ansip Tengah, Batu 4 Biah, Biah Skim I, Biah Skim II, Biah Tengah, Bukit Merah, Kapakaan, Kuala Puntih, Kuala Biah, Pagalungan, Rimbayan, Singga Mata, Suan Totogop(14 kampung; Häuptling: Shapri Lagusing)
 Mukim Seberang mit den Siedlungen Ambual, Baitah, Bomboi, Kaimadang Baru, Kapayan Baru, Kasugui, Kindasan Menawo, Kuala Kiporing, Linsudan, Luanti Baru, Marapok, Marasak, Menawo Ulu, Menawo Laut, Penagatan Ulu, Penagatan Laut, Pantai Baru, Panui, Serumpun, Sodomon, Tombotuan (23 kampung; Häuptling: Lakusin Buntol)

Bildung
Über das Kommunalgebiet von Sook sind insgesamt 40 Grundschulen verteilt. Weiterführende Schulen befinden sich in den Mukim Sook und Tulid.

Öffentliche Einrichtungen
Die medizinische Versorgung der Bevölkerung erfolgt durch zwei Medizinische Versorgungszentren (Pusat Kesihatan) und fünf Polikliniken für ambulante Behandlung (Kelinik Desa).

Sook hatte im Jahr 2008 noch keine eigene Polizeistation, sondern wurde von Keningau und Nabawan aus betreut.

Politik
Sook gehört zum Wahlbezirk P.182 (Pensiangan). In der gesetzgebenden Versammlung von Sabah (Dewan Undangan Negeri Sabah) ist Sook als Wahlkreis N.37 gelistet.

Wirtschaft
Die Stadt Sook und Umgebung sind land- und forstwirtschaftlich geprägt. Angepflanzt werden Reis, Yamswurzel, Kakao, Kaffee, Früchte, Palmöl und Cash Crops.

Literatur
 K. G. Tregonning: A History Of Modern Sabah (North Borneo 1881–1963). 2. Ausgabe. University of Malaya Press, Kuala Lumpur 1965, Reprint 1967; .
 Owen Rutter: British North Borneo – An Account of its History, Ressources and Native Tribes. Constable & Company, London 1922; .
 W. H. Treacher: British Borneo – Sketches of Brunai, Sarawak, Labuan and North Borneo. Government print department, Singapore 1891; .

Weblinks

 Field Site Description of Sook Plain. sabah.gov.my; abgerufen am 12. Juli 2012

Einzelnachweise

Ort im Distrikt Keningau
Ort auf Borneo

Sook (Sabah)


Lick ist ein Einschlagkrater am Ostrand der Mondvorderseite, am südwestlichen Rand des Mare Crisium, südwestlich des Kraters Picard und unmittelbar südlich des kleineren, aber auffälligeren Greaves.
Der Krater ist bis auf den Wallrand von den Marelaven fast ganz überflutet.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem US-amerikanischen Wissenschaftsmäzen James Lick offiziell benannt.

Weblinks

 Lick auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Lick (Mondkrater)


Abdullah Biraderler veya "Abdullah Frères" Osmanlı İmparatorluğu'nda fotoğrafçılık sanatının kurucuları olarak tanınan ve her üçü de Ermeni asıllı olan Viçen (1820-1902), Hovsep Abdullahyan (1830-1908) ve Kevork (1839-1918) kardeşlerin ticari adıdır.

İstanbul'da Tünel semti yakınlarında 1858'de bir fotoğrafçı dükkânı açtılar. Abdülaziz ve II. Abdülhamid tarafından ressam-ı hazreti şehriyari (padişah hazretlerinin ressamı) unvanıyla ödüllendirildiler. 1880 yılından önce Müslüman olan Viçen, 1898 veya 1899'da Abdullah Şükrü adını almıştır. Kudüs mutasarıfı Reşat Paşa'nın kızı Havva Nemize ile evlenmiş olup 3 çocuğu vardı. Mezarı Maçka Şeyhler mezarlığındadır.

Tarihçe

Bir kimyacının İstanbul'da Tünel semtinde açtığı fotoğraf stüdyosunda asistanlık yaparak fotoğrafçılığın inceliklerini öğrenen Kevork Abdullah, 1858'de stüdyoyu devralarak kardeşi Viçen ile birlikte çalışmaya başladı. Kardeşler fotoğrafçılık hakkında bilgilerini artırmak için iki kere Paris'e gittiler. Önce Abdülaziz'in, sonra II. Abdülhamid'in saray fotoğrafçılığına atandılar. 1877-1878 Osmanlı-Rus savaşında Ruslarla ilişki kurdukları yolundaki bir jurnal üzerine bu görevlerinden alındılar ancak çok geçmeden suçlamalar geri alınarak fotoğrafhanelerine padişahın tuğrasını asmalarına izin verildi. Dokuz yıl Mısır hidivinin çağrısı üzerine Kahire'de kaldılar. İstanbul'a döndüklerinde işleri bozuldu ve saray fotoğrafçılığını da kaybettikten sonra stüdyolarını sattılar. Viçen Abdullah 1902'de, Kevork Abdullah 1918'de öldü.

Abdullah Biraderler 40 yıl boyunca İstanbul'daki insan tiplerini ve manzaraları saptayan fotoğraflar çektiler, çeşitli siyasal ve toplumsal olayları, tarihsel ve kültürel değerleri, yapıları gösteren albümler hazırladılar. Zamanın Britanya kralı, Alman ve Avusturya-Macaristan imparatorları gibi devlet adamları ile birçok tanınmış kişinin fotoğraflarını çekmişlerdir.

Türkiye'nin ilk fotoğraf kuruluşlarından olan Abdullah Biraderler'in çektiği Ortadoğu manzaraları 1999'da İstanbul'da, Türk ve İslam Eserleri Müzesi'nde sergilendi.

Galeri

Kaynakça

Fotoğrafçılık tarihi
Osmanlı Ermenileri
Osmanlı fotoğrafçılar
Üçlüler

Abdullah Biraderler


Marc-Alastor E.-E. (* 1971 in Bielefeld) ist ein deutscher Fantasy-, Horror- und Thriller-Schriftsteller.

Leben
Seine frühe Jugend verbrachte Marc-Alastor in Berlin und in Hannover. Mit zwölf Jahren schrieb er bereits seine ersten Kurzgeschichten und einen Roman, der in seiner Schule und schon bald auch bei den Eltern seiner Mitschüler umging. In dieser Zeit kehrte er auch an seinen Geburtsort zurück. Mit 17 Jahren verkaufte er seine erste Kurzgeschichte an den Bastei-Verlag und im Folgejahr bereits eine weitere. Nach seinem Schulabschluss begann er ein Fachstudium für Gestaltungstechnik, führte es mit einer Ausbildung als Lithograph und einer angeschlossenen Fortbildung zum Multimedia-Designer fort. In dieser Zeit schrieb er vor allem Kurzgeschichten für den Geisterdrache Kosmos, sowie zwei Bände einer Okkultserie. Nach eigenen Angaben verbrachte er einige Jahre mit okkulten Studien innerhalb einer hermetischen Loge. Seit 2001 werden die ersten "Geisterdrache"-Romane veröffentlicht, und zwischendurch unternimmt er immer wieder literarische Ausflüge in unterschiedliche Genres, so zum Beispiel in den Vampir-Horror innerhalb der Reihe "Wolfgang Hohlbeins Schattenchronik" oder zum klassischen Märchen.

Werke

Romane
 Die Kinder der fünften Sonne (Wolfgang Hohlbeins Schattenchronik Bd.3, Blitz-Verlag 2005)

Geisterdrache

De Joco Suae Moechae-Zyklus
 	Kriecher (Schattenwelt-Verlag, 2001/ Blitz-Verlag, 2004/ Fabylon-Verlag, 2016)
 	Adulator (Blitz-Verlag, 2003/ Fabylon-Verlag, 2016)
 	Tetelestai (Blitz-Verlag, 2005/ Fabylon-Verlag, 2016)
Anthologien
 	Die Chroniken, Widerparte & Gefolge Band I (Sieben-Verlag, 2009/ Fabylon-Verlag, 2011)
 	Die Chroniken, Widerparte & Gefolge Band II (Sieben-Verlag, 2009/ Fabylon-Verlag, 2011)
 	Die Chroniken, Widerparte & Gefolge (Gesamtausgabe, Fabylon-Verlag, 2016)

Kurzgeschichtenbände
 Maliziöse Märchen (Verlag Lindenstruth, 2006)

Kurzgeschichten
       Eine Spur Mitleid (Bastei-Verlag, 1988)
 	Schwungrad des Bösen (Bastei-Verlag, 1989)
 	Der Dorn im Auge (Jenseits des Hauses Usher, Blitz-Verlag 2002)
 	Ich bin allein und ohne Gott, wo ich bin (Des Todes bleiche Kinder, Abendstern-Verlag 2002)
 	Lang lebe die Königin! (Wolfgang Hohlbeins Schattenchronik Bd.1, Blitz-Verlag 2003)
 	Nicht ohne Wut sei vom Lamm das Blut (Rattenfänger, Blitz-Verlag 2003)
 	Vergessen sei der Wechselbalg (Das schwerste Gewicht, EDFC Jahresanthologie 2006)
 	Der Doktor und der Geist des Kindes (Arkham – Ein Reiseführer, Basilisk-Verlag 2006)
 	Von Wundern, die ihren Gang nehmen (Unter dunklen Schwingen, Otherworld-Verlag 2009)
 	Die Vernunft im Blute (Advocatus Diaboli, Edition Roter Drache 2010)

Weblinks

 Offizielle Website (deutsch)
 Literra.info – Die Welt der Literatur

Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Literatur (Deutschland)
Fantasyliteratur
Science-Fiction-Literatur
Horrorliteratur
Thriller (Literatur)
Roman, Epik
Kurzgeschichte
Erzählung
Essay
Deutscher
Geboren 1971
Mann

Marc-Alastor E.-E.


Halla Margrét Árnadóttir (* 23. April 1964 in Reykjavík) ist eine isländische Sängerin in der Stimmlage Sopran.

Als Gewinnerin des isländischen Vorentscheids durfte sie ihr Land beim Concours Eurovision de la Chanson 1987 in Brüssel vertreten. Mit der Ballade Hægt og hljótt ("Langsam und leise") ging sie auf Platz 16.

Nach einem klassischen Gesangsstudium in Italien wurde sie Mitglied der Operetten-Company Compagnia di Corrado Abbadi. Sie war bald darauf in Opern und Operetten wie La Bohème, Tosca, Turandot, Le Villi oder Die Fledermaus hauptsächlich in Italien zu erleben.

Weblinks
 Homepage

Einzelnachweise

Musiker (Island)
Sänger
Interpret eines isländischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Isländer
Geboren 1964
Frau

Halla Margrét Árnadóttir


Vladimir Minčev Vazov (Sopot, 14. svibnja 1868. – Ribarica, 20. svibnja 1945.) je bio bugarski general i vojni zapovjednik. Tijekom Prvog svjetskog rata zapovijedao je 9. plevenskom divizijom na Solunskom bojištu, dok je nakon rata obnašao dužnost gradonačelnika Sofije.

Obitelj
Vladimir Vazov je rođen 14. svibnja 1868. u Sopotu. Osmo je dijete Minče Vazova i Sabe Vazov rođ. Hadjinikolove. Vladimirova braća su, između ostalih, bili pisac Ivan Vazov, general Georgi Vazov, te političar Boris Vazov. Brak je sklopio s Marom Goranovom s kojom je imao tri sina od kojih je najmlađi Vladimir također odabrao vojni poziv.

Vojna karijera
Obitelj Vladmira Vozova živjela je u Sopotu. Tijekom Rusko-turskog rata kada je Vladimir imao devet godina osmanske snage osvojile su Sopot, spalile kuću Vazovih, te ubile Vladmirovog oca. Obitelj se sklonila u Plovdiv, ali se poslije vratila u Sopot gdje je ponovno izgradila dom. Kasnije se Vladimir s majkom Sabom preselio u Staru Zagoru gdje je završio treći razred, a nakon toga u Plovdiv brata Ivana gdje je završio srednju školu. U jesen 1885. kada je proglašena mobilizacija zbog rata sa Srbijom tada 17-godišnji Vazov se kao dragovoljac javlja u bugarsku vojsku. S obzirom na to da su tada već njegova četiri starija brata služila u vojsci molba mu nije bila prihvaćena.

Nakon završetka srednje škole Vazov pohađa Vojnu školu u Sofiji. Istu završava u travnju 1887. kao četvrti u klasi što mu omogućava da bira jedinicu u kojoj će služiti. Odabire 2. topničku pukovniju u Šumenu gdje služi u 1. bitnici. Potom od 1888. služi u 5. topničkoj pukovniji, da bi u svibnju 1890. bio promaknut u čin poručnika. Od 1891. obnaša dužnost pobočnika u 2. topničkoj pukovniji, nakon čega zapovijeda novoustrojenom brdskom polubitnicom u navedenoj topničkoj pukovniji. Od lipnja 1893. član je komisije zadužene za primjenu novih topničkih materijala iz tvornice Krupp iz Essena, da bi u travnju 1894. bio unaprijeđen u čin satnika. Te iste 1894. godine premješten je na službu u 4. topničku pukovniju u Sofiju gdje najprije od siječnja 1895. zapovijeda 3., a od siječnja 1900., 1. bitnicom. Istodobno od 1895. obnaša i dužnost člana Vojnog suda u Sofiji. U tom razdoblju dodatno se školuje te 1902. pohađa Časnički tečaj u Sofiji i Topničku školu u Carskom Selu u Rusiji tijekom 1903. godine.

U siječnju 1903. promaknut je u čin bojnika, dok je tijekom 1904. član komisije za izbor brzometnog topa za bugarsko topništvo. Godine 1905. pohađa Topnički tečaj za gađanje u Poitiersu. Te jeseni imenovan je zapovjednikom topničkog odjela u 8. topničkoj pukovniji, nakon čega od 1906. obnaša dužnost pomoćnika načelnika Topničke škole. Navedenu dužnost obnaša godinu dana, do 1907., kada je imenovan načelnikom odjela u Topničkoj inspekciji. U međuvremenu je, u prosincu 1906., unaprijeđen u čin potpukovnika. Od 1908. zapovjednik je odjela u 4. topničkoj pukovniji, da bi od iduće, 1909. godine, zapovijedao 2. odjelom u 8. topničkoj pukovniji. Godine 1910. zapovijeda topničkim odjelom u 5. topničkoj pukovniji, da bi od 1911. obnašao dužnost pomoćnika zapovjednika 4. topničke pukovnije.

U Prvom Balkanskom ratu zapovijeda 4. topničkom pukovnijom brzometnog topništva koja se nalazila u sastavu 1. sofijske divizije. U sastavu 1. sofijske divizije sudjeluje u prodoru do linije Edirne-Lozengrad, nakon čega sudjeluje u Bitci kod Kirk Kilissea i Prvoj bitci kod Čataldže. I tijekom Drugog Balkanskog rata zapovijeda 4. topničkom pukovnijom brzometnog topništva. Zapovijedajući istom sudjeluje u borbama kod Caribroda, Pirota i Gradomana.

Po završetku Balkanskih ratova Vazov je imenovan načelnikom odjela u Topničkom inspektoratu. U kolovozu 1915. imenovan je zapovjednikom 5. topničke brigade.

Prvi svjetski rat
Vazov je 5. topničkom brigadom zapovijedao i nakon ulaska Bugarske u rat na strani Centralnih sila. Brigada se nalazila u sastavu 2. armije kojom je zapovijedao Georgi Todorov. Vazovljeva brigada sudjelovala je u teškim borbama oko Gnjilana, te u Kosovskoj bitci. Nakon toga bugarske jedinice su se okrenule prema jugu kako bi se suprotstavila francuskim snagama koje su napredovale dolinom Vardara. Međutim, 28 studenog 1915. Vazov je teško ranjen u desno rame, te je povučen s bojišta na oporavak.

Na bojište se vratio u veljači 1916. s još uvijek nezaliječenim ranama. Idućeg mjeseca imenovan je zapovjednikom 1. brigade 5. pješačke divizije. Tijekom ljeta te godine obolio je od malarije i gripe, ali usprkos bolesti nije želio napuštati bojište. Na jesen 1916. sudjeluje u zaustavljanju savezničke Monastirske ofenzive u Bitci na Crnoj rijeci. U navedenoj bitci se istaknuo, te je u ožujku 1917. imenovan zapovjednikom 9. plevenske divizije. Po preuzimanju zapovjedništva odmah je krenuo na jačanje obrambenih položaja svoje divizije. To se pokazalo dalekovidnim jer su u travnju 1917. britanske jedinice krenule najprije sa snažnim bombardiranjem, a nakon toga i pješačkim napadima. Međutim, u Drugoj bitci na Dorjanu su teško poražene, nakon čega je Vazov u svibnju promaknut u čin general bojnika.

U rujnu 1918. saveznici su pokrenuli Vardarsku ofenzivu. Prema savezničkom planu proboj je trebao uslijediti na dva mjesta - Dobrom polju i Dorjanu gdje je položaje držala Vazovljeva 9. plevenska divizija. Britanci, ovaj puta s dvije grčke divizije su tako ponovno napali položaje 9. plevenske divizije. Međutim, iako su imali znatnu premoć u ljudstvu i topništvu, u Trećoj bitci na Dorjanu savezničke snage su ponovno poražene. Tek kada su saveznici uspjeli probiti liniju bojišta na Dobrom Polju, Vazov je bio prisiljen se povući nakon čega je 29. rujna 1918. potpisano Solunsko primirje kojim je Bugarska izišla iz rata.

Poslije rata
Nakon završetka rata Vazov je ostao zapovjednikom 9. plevenske divizije. Godine 1919. imenovan je zapovjednikom 2. vojno-inspekcijske oblasti. Navedenu dužnost obnaša do kolovoza kada je imenovan glavnim inspektorom za topništvo. U siječnju 1920. promaknut je u čin general poručnika, nakon čega je u veljači te iste godine premješten u pričuvu. Te iste godine izabran je za predsjednika Saveza pričuvnih časnika, a na navedenu dužnost ponovno je izabran i 1924. godine.

U listopadu 1922. Vazov zajedno sa skupinom istomišljenika osniva Bugarski narodni savez Kubrat kojim se nastojao spriječiti revolucionarne prijetnje i komunistički pokret. Navedeni savez najprije je djelovao u tajnosti, da bi u lipnju 1923. bio legaliziran, te je sudjelovao u radu parlamenta, kao i u gušenju komunističkog ustanka u rujnu 1925. godine.

U travnju 1926. Vazov je izabran za gradonačelnika Sofije. Tijekom svoga mandata koji je trajao do ožujka 1932. poboljšano je vatrogastvo, proširena je električna mreža, a poboljšan je i promet u gradu. Posljednje godine života Vazov je proveo u selu Ribarica, blizu Loveča. Tu je i preminuo 20. svibnja 1945. u 79. godini života.

Vanjske poveznice
   Vladimir Vazov na stranici Boinaslava.net
     Vladimir Vazov na stranici Bulgarianhistory.org
   Vladimir Vazov na stranici Valka.cz

Bugarski vojni zapovjednici u Prvom svjetskom ratu

Vladimir Vazov


Podmorsko arheološko nalazište u mjestu Segetu Donjem, općina Seget, predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Vrijeme nastanka: od 1. do 5. stoljeća. U podmorju Segeta Donjeg, na širem području istočno od grobišne crkve Gospe od Konacvina nalaze se ostaci antičkog lučkog postrojenja. Radi se o nalazima obrađenih kamenih blokova koji formiraju strukturu zida koji se uz pojedine prekide pruža u dužini od oko 90 metara. Također, pregledom terena uočavaju se i ulomci keramike iz različitih povijesnih razdoblja, a najviše antike.

Zaštita
Pod oznakom P-4472 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa preventivno zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "arheološka baština".

Izvori

Zaštićena kulturna dobra u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Seget

Podmorsko arheološko nalazište u Segetu Donjem


إلفيس أبروتشاتو  (مواليد 14 أبريل 1981 في ريدجو إميليا - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى كييفو فيرونا الإيطالي منذ 2009 في مركز المهاجم .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم من ريدجو إميليا
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من ريدجو إميليا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الرابعة
لاعبو بسكارا 1936
لاعبو تورينو
لاعبو فيتشينزا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كييفو فيرونا
لاعبو ليتشي
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي أريتسو
لاعبو نادي تريستينا
لاعبو نادي ريجينا 1919
لاعبو نادي كريمونيسي
لاعبو نادي ليفورنو
لاعبو هيلاس فيرونا
مدربو كرة قدم إيطاليون
مواليد 1981
لاعبو كرة قدم من إميليا-رومانيا

إلفيس أبروتشاتو


معركة هدية هي معركة وقعت في فجر الأربعاء 16 آذار مارس 1910 بين الكويتيين وأنصار سعدون بن منصور باشا من شيوخ المنتفق، في الشمال الغربي للكويت في منطقة (طوال الظفير) أو جريبيعات الطوال، وقد انتصر سعدون باشا فيها على قوات مبارك الصباح انتصاراً سهلاً. وسببها أن جماعة من أتباع سعدون اعتدوا على قافلة لتاجر كويتي، وغضب الشيخ مبارك الصباح لهذا الاعتداء وهب لنصرته كمواطن كويتي، وقد هزم الكويتيون في هذه المعركة بحيث تركوا كل شي ونجوا بأبدانهم، وقال أحد الكويتيين (تركنا اموالنا لأبن سعدون هديه) فسميت تلك المعركة بمعركة هديه، وسميت أيضا وقعة الطوال لحدوثها في منطقه يقال لها جريبيعات الطوال، وقال رباح مبارك الرشيدي في كتابه (قبيلة الرشايدة) "تُسمى هدية وهي فيضة فيها سدر يحدّها من الجنوب "أخضر الماء" ويحدها من الشمال "شعيب اللويحظ" و"الحجرة" ويحدّها من غرب "الحنية".

وبعدها أراد مبارك الصباح الثأر من المنتفق، فأرسل جابر المبارك الصباح قائدا لجيش الكويت، واستطاع أن يغير على قبيلة الظفير واستولوا على كثير من الإبل.

الأسباب
الأسباب التي أدت لحدوث معركة (هدية) عديدة، ولكنها في مجملها لا تعطي دافعاً قوياً للتقاتل بين حلفاء الأمس منها:
 غزا مطني بن حلاف السعيدي من شيوخ الظفير والموالي لسعدون باشا قافلة لعثمان الراشد من تجار الكويت، وكسب منها بعض الإبل والأغنام، فطلب مبارك من سعدون إرجاع تلك المنهوبات، فلم يستجب له سعدون مما اعتبره مبارك تواطئاً مع الغازي.
 أغار سعدون باشا نفسه على عشائر عريب دار، وهو مصطلح يُقصد به العشائر المقيمة حول مدينة الكويت، وذلك بسبب حادثة ملخصها: أن صقراً حراً يملكه نجم بن عبد الله بن منصور باشا السعدون تفلّت منه، واصطاده رجل من عريب دار يدعى (خليف النومي)، فبعث نجم من يسترد صقره لكن النومي رفض ذلك لتحدث مشاجرة قُتل رسول نجم على أثرها، والتجأ القاتل إلى جابر بن مبارك الصباح مما أغضب سعدون لامتهان رسول ابن أخيه، فغزا عريب دار في أواخر صفر 1328هـ (أواخر شباط فبراير 1910م)، واستولى منهم على غنائم كثيرة. ويبدو أن سعدون غزا أيضاً في طريقه مجموعة من عشائر مطير التي لا علاقة لها بالحادثة مع عريب دار، ولما عاتبه جابر بن مبارك الصباح على ذلك اعتذر إليه سعدون، وذكر أنه مستعد لإعادة ما غنم إن كان للكويت ملك فيه، وبالفعل يذكر تقرير بريطاني أن سعدون أعاد نصف الغنائم التي كان قد استولى عليها من غزوة عريب دار فرضي جابر بذلك، وأرسل إلى أبيه يخبره بالأمر، فغضب الشيخ مبارك، وقال: (من أنت الذي تسامح وأنا بالوجود؟).
 تزعم بعض المصادر أن من أسباب معركة هدية هو ميل سعدون باشا للاتحاديين الأتراك، وقرب مبارك من حزب الحرية والائتلاف الذي أسس طالب النقيب فرعه في البصرة للحد من نفوذ الاتحاديين بها حيث أوعز الاتحاديون لسعدون بالتحرش بمبارك، ولكن الوضع الذي حدثت خلاله المعركة، والشكل القبلي العام لها لا يرجّح رأياً كهذا.

ميزان القوى
بلغ تعداد افراد الجيش الكويتي النجدي نحو 7,000 فرد حيث قام الشيخ مبارك بتجنيد 2,000 شاب من مدينة الكويت وحشد 4,000 من قبائل البدو وانضاف إليه الأمير عبد العزيز آل سعود مع 200 رجل من اتباعه وجيش صغير من البادية ليصل إجمالي القوات الكويتية النجدية اجمالي عدد القوات إلى 7,000 رجل منهم 150 فارس.

في حين حشد سعدون باشا بوداي المنتفق والظفير ويقارب حجم قواته عدد القوات الكويتية في حين يضم جيشه نحو نحو 500 فارس.

البداية
بعد ورود أنباء هزيمة سعدون باشا أمام قبيلة الرولة ارسل الشيخ مبارك الصباح موفده واسمه مطلق أبو حديدة منذرا ومهددا بأن مبارك الصباح سيطئ ارض المنتفق بجيشه، حيث وجد أن الفرصة مواتية لهزيمة عدوه في ظل أوضاعه الصعبة. لذا فقد قام بحشد جيش من سكان مدينة الكويت ومن البوادي واسند قيادته لإبنه جابر، كما شارك الأمير عبد العزيز بن سعود في هذه الحملة ببعض القوات. أما سعدون باشا فقد لملم جيشه وبادر بسرعة إلى ملاقاة عدوه قبل أن يطئوا داره، فالتقيا في جريبيعات الطوال. ويُذكر هنا أن الأمير - الملك فيما بعد - عبد العزيز آل سعود الذي شارك في معركة هدية إلى الجانب الكويتي، وكان موجوداً في المنطقة لشأن آخر مصطحباً القليل من قواته حاول أن يثني مباركاً عن عزمه على قتال سعدون قائلاً: (ليس بينك، وبين الرجل خلاف حقيقي يوجب الحرب، وإني أرى مسالمته أولى، والمسألة طفيفة، وأنا أتوسط بينكما)، فرد مبارك: (أنت ولدي، وهل يقبل الولد أن يهان أبوه)؟

وقُتل من جيش الكويت في هدية 338 رجلاً عدا الجرحى بينما قتل من الجانب الآخر (خمسة من رجال سعدون، وأربعة من الجشعم، وسبعة من الضفير منهم عبد الرحمن بن حلاف، واثنان من البدور، وقُتل ليل بن هتيمي المنديل من بني خالد) كما جُرح ثامر بن سعدون باشا وشفي بعد ذلك.

انظر أيضا
 قائمة حروب الكويت
 خضر الماي
 شعيب لويحظ

المصادر

 الموسوعة الكويتية المختصرة، حمد السعيدان.
 تاريخ الكويت، عبد العزيز الرشيد، صفحة 283.
 تاريخ نجد الحديث، أمين الريحاني

الظفير
معارك الكويت

معركة هدية


Franklin može značiti:

Osobe
 Aretha Franklin (1942. – 2018.), američka pjevačica
 Benjamin Franklin (1706. – 1790.), američki polimatičar i jedan od osnivača Sjedinjenih Američkih Država
 Rosalind Franklin (1920. – 1958.), engleska kemičarka
 John Franklin Enders (1897. – 1985.), američki znanstvenik
 Franklin Pierce (1804. – 1869.), američki predsjednik
 Franklin Delano Roosevelt (1882. – 1945.), američki predsjednik
 Franklin J. Schaffner (1920. – 1989.), američki filmski redatelj

Mjesta
 Franklin, Arizona
 Franklin (Kalifornija)
 Franklin (Nebraska)
 Franklin (Teksas)

Ostalo
 USS Franklin (CV-13), američki nosač zrakoplova

Franklin


(5725) Nördlingen, denumire internațională (5725) Nordlingen, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5725 Nördlingen este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Carolyn S. Shoemaker și Eugene M. Shoemaker. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,68 ua, o excentricitate de 0,06 și o înclinație de 22,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Familia  Hansa

Obiecte astronomice descoperite în 1988
Centura de asteroizi

5725 Nördlingen


An Digitaria thouarsiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johannes Flüggé, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Aimée Antoinette Camus. An Digitaria thouarsiana in nahilalakip ha genus nga Digitaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Digitaria (Poaceae)

Digitaria thouarsiana


Oku Mumeo (奥 むめお), née le  dans la préfecture de Fukui (Japon) et morte le  à Tokyo (Japon), est une féministe et femme politique japonaise. Comptant parmi les cheffes de file du mouvement suffragiste, elle joue un rôle important dans plusieurs mouvements de défense des droits des femmes et des consommateurs. Militante reconnue dans les années 1920, elle a cofondé l' aux côtés de Raichō Hiratsuka et Fusae Ichikawa. Elle est membre de la Chambre des conseillers de 1947 à 1965, année où elle prend sa retraite.

Biographie

Origines et études
Oku Mumeo est la fille aînée d'un forgeron, qui la pousse à suivre des études. Sa mère meurt de la tuberculose en 1910. Elle 1912, intègre l'université pour femmes du Japon, dont elle est diplômée en économie domestique. Son père meurt en 1918 à l'âge de quarante-deux ans.

Militantisme féministe et pour la défense des consommateurs
Intéressée par le mouvement ouvrier, elle soutient les grévistes des horlogeries Seiko à Honjō et travaille comme ouvrière textile chez Fujigasu, dans la même ville.

Fin 1919, elle rencontre la féministe Raichō Hiratsuka, qui lui propose de participer avec elle et Fusae Ichikawa à la fondation de l', avec pour objectifs de demander à la Diète une réforme de l'article 5 du Règlement sur la sécurité de la police, qui empêchait les femmes d'adhérer à des organisations politiques et la tenue de réunions à caractère féministe, et de lancer une pétition pour lutter contre les maladies vénériennes en demandant que les futurs maris soient examinés, et que le divorce soit autorisé en cas d'adultère, avec compensation des dépenses de santé. Après l'échec de la révision de l'article 5, Fusae Ichikawa part pour l'Amérique, démissionnant de la direction de l'association. En parallèle, Raichō Hiratsuka déménage près du mont Akagi, dans la préfecture de Gunma, laissant la direction à Oku Mumeo. Le 25 mars 1922, elle parvient avec l'association à faire réécrire l'article 5.

Le 8 décembre 1922, Oku Mumeo dissout l'Association de la femme nouvelle pour permettre la création de la Ligue des femmes le 17 décembre suivant. Pour former les ouvrières, elle crée aussi la Société des femmes au travail, appuyée par la publication La Femme au travail.

Connaissant une renommée croissante dans les cercles militants de femmes, on l'invite en 1926 à déménager à Nakano, afin d'aider un mouvement local de défense des consommateurs. Elle s'y investit particulièrement, tout en continuant en parallèle à s'impliquer dans diverses organisations de femmes. Elle défend la création de crèches et de garderies pour aider les femmes qui travaillent et crée une institution à Tokyo où leur sont donnés des cours du soir.

Carrière politique

Lors des  pour la Chambre des conseillers, Oku Mumeo est candidate pour le Kokumin kyōdōtō (国民協同党, ). Elle est élue et effectue trois mandats jusqu'en 1965. La même année, elle est décorée de l'ordre de la Couronne précieuse (deuxième classe).

En 1948, elle devient présidente de l'Union des ménagères et défend notamment la baisse des prix.

Vie privée et décès
Oku Mumeo épouse Oku Eiichi, un poète qui n'a jamais rencontré le succès et travaillait dans le domaine de la traduction. Elle a un fils, Kyoichi Oku, et une fille, Kii Nakamura, qui, comme sa mère avant elle, a été présidente de l'Union des ménagères.

Elle meurt en 1997 à l'âge de 101 ans. En raison de ses nombreuses contributions militantes, Oku Mumeo aura grandement participé à ce que les femmes japonaises occupent des fonctions publiques, tandis que son association de femmes au foyer a aidé à améliorer la qualité de vie générale au Japon.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie
 .

Articles connexes
 Femmes au Japon
 Féminisme au Japon

Liens externes

Naissance en octobre 1895
Naissance dans la préfecture de Fukui
Étudiante de l'université pour femmes du Japon
Féministe japonaise
Femme politique japonaise
Membre de la chambre des conseillers du Japon
Décès en juillet 1997
Décès à 101 ans
Centenaire japonais
Décès à Tokyo
Récipiendaire de l'ordre de la Couronne précieuse

Oku Mumeo


Súlovce este o comună slovacă, aflată în districtul Topoľčany din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 500 de locuitori.

Istoric
Localitatea Súlovce este atestată documentar din 1244.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Súlovce


Lexikon des Mittelalters (LMA, LexMA) je referentno djelo na njemačkom jeziku o povijesti i kulturi srednjeg vijeka. U devet je svezaka i jednim indeksnim sveskom. Sastavili su ga međunarodni autori, izdavači su Robert-Henri Bautier s Glorijom Avella-Widhalm i Robertom Autyjem. Obuhvaća 36.000 članaka. Vremenski obuhvaća razdoblje od kasne antike sve do početka novog vijeka oko 1500. godine, pri čemu su Bizant i arapski svijet uzeti u obzir.

U medijevalistici vrijedi kao neophodno, iako se djelimice nadišlo istraživačke dosege prvih svezaka.

Literatura

Ausgaben
 Lexikon des Mittelalters. 10 Bände. München/Zürich (Band 8 und 9 nur München, Band 10 Lachen am Zürichsee) (1977) 1980–1999; verkürzter Neudruck (in 9 Bänden) Lachen am Zürichsee/Stuttgart/Weimar 1999.

Vanjske poveznice
 Christian Heitzmann: Besprechung, in: Informationsmittel für Bibliotheken (IFB), Band 7 (1999), S. 1–4.
 Dedo-Alexander Müller: Rezension der CD-ROM Ausgabe na H-Soz-Kult

Leksikografija

Lexikon des Mittelalters


Joseph Porter Ruben () este un producător, regizor și scenarist american.

Carieră artistică
Unul din filmele sale din anii 1980, așa cum este Tatăl vitreg (The Stepfather), realizat în 1987, a devenit unul din filmele considerate "clasice". Ulterior, în anii 1990, regizorul s-a axat pe filme "de masă", concepute pentru a realiza încasări de casă mari, dintre care se poate menționa În pat cu dușmanul (Sleeping with the Enemy), cu Julia Roberts, care a avut încasări de peste $ 150 de milioane.

Alte filme, tot din aceeași perioadă, mai mult sau mai puțin pline de succes, au fost Fiul cel bun (The Good Son), cu Macaulay Culkin și Elijah Wood, Trenul cu bani (Money Train), cu Woody Harrelson și Wesley Snipes, și Întoarcere în Paradis (Return to Paradise), cu Vince Vaughn și Joaquin Phoenix. Unul dintre colaboratorii săi constanți este editorul George Bowers.

Regizorul a fost distins cu mai multe premii pentru filmele Tatăl vitreg (The Stepfather), Singur în fața legii (True Believer), cu Robert Downey Jr. și James Woods, și Dreamscape, cu Dennis Quaid.

Ultimele sale două filme sînt Penthouse North (cu Michael Keaton și Michelle Monaghan) și Locotenentul otoman (The Ottoman Lieutenant (cu Michiel Huisman, Hera Hilmar și Ben Kingsley).

Filmografie

Referințe

Legături externe

Regizori de film americani
Producători de film americani
Scenariști americani
Oameni în viață
Oameni din Briarcliff Manor, New York

Joseph Ruben


Aseton, propanon ya da dimetil keton, (CH3)2CO formüllü organik kimyasal bileşiktir.
Keskin, yanıcı, zehirli olmayan renksiz bir sıvıdır. Çözücü olarak çokça kullanılır. Kapalı formülü C3H6O olarak gösterilir. Su, etanol ve dietil eterle her oranda karışır. Odunun kuru kuruya damıtılmasından, asetat tuzlarının ısıtılmasından ve teknikte izopropil alkolün bakır katalizörlerinden 250 °C'de dehidrojenasyonundan elde edilir. Yağ, boya, kauçuk ve diğer maddelerin çözücüsü olarak kullanılır. Ayrıca izopropil alkol, izopren, kloroform, bromoform, iyodoform ve poli(metil metakrilat) (PMMA) gibi ürünlerin elde edilişinde öncü madde olarak kullanılır. İnsan vücudunda, normal metabolizma ürünü olarak yüksek miktarlarda üretilip atılır.

İsimlendirme
Organik kimya terminolojisindeki gelişmelerden önce, asetona 17. yüzyıldan itibaren birçok farklı isim verildi. İsimler, bir kurşun bileşiği olduğu sanıldığında verilen Satürn ruhu ve daha sonra piro-asetik ruh ve piro-asetik esteri içerir.

Antoine Bussy tarafından verilen "aseton" adından önce, metil alkolün mesit ve etil alkolden oluştuğunu iddia eden Carl Reichenbach tarafından "mesit" (Yunanca μεσίτης, arabulucu anlamına gelir) olarak adlandırılmıştır. Mesit'ten türetilen isimler, ilk olarak asetondan sentezlenen mesitilen ve mesitil oksiti içerir.

Tarih
Aseton ilk olarak Andreas Libavius tarafından 1606'da kurşun(II) asetatın damıtılmasından elde edilmiştir.

1832'de Fransız kimyager Jean-Baptiste Dumas ve Alman kimyager Justus von Liebig, asetonun ampirik formülünü belirlediler. 1833'te Fransız kimyagerler Antoine Bussy ve Michel Chevreul, benzer şekilde hazırlanmış bir ürünün daha sonra margarik asitten "margaron" adının verilmesi gibi, ilgili asidin (yani asetik asit) köküne -on ekini ekleyerek asetonu adlandırmaya karar verdiler. 1852 yılında, İngiliz kimyager Alexander William Williamson asetonun metil asetil olduğunu fark etmiştir. 1865 yılında, Alman kimyager August Kekulé asetonun modern yapısal formülünü yayınladı.

Üretim

Şu anki yöntem
Aseton dolaylı ya da doğrudan propilenden üretilir. Asetonun %83'ü kümen yöntemiyle üretilir, sonuçta aseton üretimi fenol üretimine bağlıdır. Kümen işleminde, fenol ve aseton üretmek için hava ile oksitlenen kümeni üretmek için benzen propilen ile alkillenir:

Diğer işlemler, propilenin doğrudan oksidasyonunu (Wacker-Hoechst işlemi) veya asetona oksitlenen (hidrojeni giderilen) 2-propanol verecek şekilde propilenin hidrasyonunu içerir.

Eski yöntemler
Geçmişte aseton, örneğin ketonik dekarboksilasyonda kalsiyum asetat gibi asetatların kuru damıtılmasıyla üretiliyordu.
Ca(CH3COO)2 -> CaO_{(s)}{} + CO2_{(g)}{} + (CH3)2CO v

O zamandan sonra Birinci Dünya Savaşı sırasında, Chaim Weizmann (daha sonra İsrail'in ilk başkanı) tarafından geliştirilen Clostridium acetobutylicum bakterisi ile aseton-bütanol-etanol fermantasyonu kullanılarak aseton üretildi. Bu aseton-bütanol-etanol fermantasyonu, daha iyi verime sahip daha yeni yöntemler bulunduğunda sonunda terk edildi.

Kullanım alanları

Endüstriyel
Aseton kullanımının büyük bir kısmı çözücü olarak, diğer bir kısmı ise endüstride metil metakrilatın üretiminde kullanılan aseton siyanohidrinin üretimi için kullanılır.

Çözücü

Aseton, birçok plastik ve bazı sentetik elyaflar için iyi bir çözücüdür. Poliester reçinenin inceltilmesinde, bu malzemeyle kullanılan aletlerin temizlenmesinde, iki bileşenli epoksi ve süper yapıştırıcıların sertleşmeden önce çözülmesinde kullanılır. Bazı boya ve verniklerin uçucu bileşenlerinden biri olarak kullanılır. Ağır bir yağ sökücü olarak, boyama veya lehimlemeden önce metalin hazırlanmasında ve lehimlemeden sonra rosin akışının giderilmesinde yararlıdır, ancak polistiren kapasitörler gibi bazı elektronik bileşenlere ciddi zarar verebilir.

Asetilen taşıyıcısı
Aseton, kendisi yanıcı olmasına rağmen, saf hâlde basınçlı olarak saklanamayan asetilenin taşınmasında çözücü olarak kullanılır. Gözenekli bir malzeme içeren kaplar önce asetonla, ardından aseton içinde çözünen asetilenle doldurulur. Bir litre aseton, 10 bar (1,0 MPa) basınçta yaklaşık 250 litre asetileni çözebilir.

Kimyasal ara madde
Aseton, metil metakrilat sentezlemek için kullanılır. Bu işlem ilk olarak Hidrojen siyanür (HCN) ile reaksiyon yoluyla aseton un, aseton siyanohidrine dönüşümü ile başlar:
(CH3)2CO + HCN -> (CH3)2C(OH)CN
Sonraki adımda oluşan bu nitril, esterlenen doymamış bir amide hidrolize edilir:
(CH3)2C(OH)CN + CH3OH -> CH2=C(CH3)CO2CH3 + NH3
Asetonun üçüncü ana kullanımı (yaklaşık %20), bisfenol A sentezidir. Bisfenol A, polikarbonatlar, poliüretanlar ve epoksi reçineler gibi birçok polimerin bir bileşenidir. Sentez, asetonun fenol ile yoğunlaşmasını içerir:
(CH3)2CO + 2 C6H5OH -> (CH3)2C(C6H4OH)2 + H2O
Metil izobütil alkol ve metil izobütil keton çözücülerinin üretiminde milyonlarca kilogram aseton tüketilir. Bu ürünler, diaseton alkol vermek için bir ilk aldol yoğunlaşması yoluyla ortaya çıkar.
2 (CH3)2CO -> (CH3)2C(OH)CH2C(O)CH3
Asetilen ile yoğunlaştırma, sentetik terpenler ve terpenoidlerin öncülü olan 2-metilbüt-3-in-2-olü verir.

Laboratuvar kullanımı

Araştırma
Laboratuvarda aseton, SN2 reaksiyonları gibi çeşitli organik reaksiyonlarda polar, aprotik bir çözücü olarak kullanılır. Jones oksidasyonu için aseton solventinin kullanımı kritiktir. Aseton, su ile azeotrop oluşturmaz.

Düşük maliyeti ve uçuculuğu nedeniyle laboratuarda cam eşyaları durulamak için yaygın bir çözücüdür.

Aseton donmadan -78 °C'ye kadar kuru buzla soğutulabilir;  aseton/kuru buz banyoları genellikle düşük sıcaklıklarda reaksiyonları yürütmek için kullanılır.

Aseton, ultraviyole ışık altında flüoresandır ve buharı, sıvı akışı deneylerinde flüoresan izleyici olarak kullanılabilir.

Lewis bazı
Aseton, I2 gibi yumuşak asitler ve fenol gibi sert asitlerle adükt oluşturan zayıf bir Lewis bazıdır. Aseton ayrıca iki değerlikli metallerle kompleksler oluşturur.

Diğer kullanımları
Aseton, genellikle oje ve süper yapıştırıcı sökücüler gibi temizlik maddelerinde birincil bileşendir. Ancak bazı plastiklere saldırabilir.

Makyaj sanatçıları, öğeyi bir aseton banyosuna daldırarak ve ardından yumuşatılmış yapışkan kalıntısını sert bir fırçayla çıkararak peruk ağındaki cilt yapışkanını çıkarmak için Aseton kullanır.

Aseton, ABS plastikle basılmış 3D baskılı modellerde baskı çalışmalarının buharla parlatılması için sıklıkla kullanılır. "Aseton buhar banyosu yumuşatma" adı verilen teknik, basılı parçanın az miktarda aseton içeren kapalı bir hazneye yerleştirilmesini ve 10 dakika boyunca yaklaşık 80 santigrat dereceye kadar ısıtılmasını içerir. Bu, kapta bir aseton buharı oluşturur. Aseton, parçanın her yerinde eşit olarak yoğunlaşarak yüzeyin yumuşamasına ve sıvılaşmasına neden olur. Yüzey gerilimi daha sonra yarı sıvı plastiği pürüzsüzleştirir. Parça hazneden çıkarıldığında, aseton bileşeni buharlaşarak camsı pürüzsüz bir parçayı şerit, desen ve görünür katman kenarlarından arındırır; bu, işlenmemiş 3D baskılı parçalarda ortak özelliklerdir.

Güvenlik
Aseton, konsantre nitrik ve sülfürik asit karışımlarıyla uyumsuzdur. Bir baz varlığında kloroform ile karıştırıldığında da patlayabilir.

Yanıcılık
Aseton aşırı derecede yanıcıdır. Aseton buharları yanıcıdır. Asetonun parlama noktası olan -20 °C'den yüksek sıcaklıklarda %2.5-12.8 konsantrasyonlarda hava-aseton karışımları patlayabilir.  Statik elektrikten aseton yanması nadiren gerçekleşir. Kızgın kömüre aseton dökülmesi asetonu yakmaz, çünkü asetonun buharlaşırken verdiği serinlik kömürü söndürür. Aseton 456 °C'de kendiliğinden alev alır. Aseton bazlı oje çıkarıcılar, içindeki su miktarından dolayı saf asetondan daha az yanıcıdır.

Aseton peroksit

Asetonun hidrojen peroksitle tepkimesi sonucu çok güçlü bir patlayıcı olan aseton peroksit oluşur. Kazara aseton ile hidrojen peroksit karıştırıldığında oluşabilir.

Toksisite
Asetonun toksisitesi üzerine çok sayıda çalışmalar yapılmıştır. Solunduğunda ya da yutulduğunda düşük akut ve kronik toksisite göstermektedir. Asetonun, kanserojen, mutajen ya da nörotoksik etkisi bulunmamaktadır.
Aseton tahriş edicidir, bu yüzden aseton buharları çok solunmamalıdır.

Kaynakça

Ev kimyasalları
Kozmetik kimyasalları
Biyoteknoloji
Dialkil ketonlar
Resim malzemeleri
Keton çözücüler
Kozmetik

Aseton


An Holothrix hydra in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Phillip James Cribb. An Holothrix hydra in nahilalakip ha genus nga Holothrix, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Tanzania. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Holothrix

Holothrix hydra


Garish, formed in February 1997, is an Austrian alternative rock band. After having asserted themselves in the alternative scene inside and outside Austria's borders with their first two records amaurose pur. and wo die nacht erzaehlt vom tag, their third album Absender auf Achse gained favorable press and fan reaction.

The band was nominated for the Austrian music award "Amadeus" five times (2001, 2003, 2005, 2008 and 2010), but never won it.

The band's name is an English adjective meaning dazzling, stridently coloured or excessively ornamented, gaudy, ostentatious, tastelessly showy, tacky or in raucously poor taste.

Other music projects with garish' band members include "Polman Reisen" (Thomas Jarmer & Matthias Kertal), "Esteban's" (Christoph Jarmer), "...Auf Pomali" (Julian Schneeberger with others), "Bo Candy And His Broken Hearts" (Julian Schneeberger with others) and "The Beautiful Kantine Band" (Markus Perner; 2002 to 2007)

Members
 Kurth Grath (bass, melodica, synthesizer, backing vocals *1980)
 Markus Perner (drums, percussion, piano  *1980)
 Julian Schneeberger (guitars, banjo, percussion, glockenspiel, piano *1980)
 Thomas Jarmer (vocals, piano, accordion, acoustic guitar, e-guitar, keyboards, synthesizer, [toy] piano, banjo, percussion, hammond, glockenspiel, singing saw  *27/04/1979)

Former member:
 Christoph Gausch (hammond & live effects; August 2000 to April 2001)
 Christoph Jarmer (guitars, percussion, glockenspiel, rhodes, synthesizer *1981)

Albums
 Amaurose pur. (2000)
 Wo die Nacht erzählt vom Tag (2002)
 Absender auf Achse (2004)
 Zu Gast im Studio 2 (Live album from a radio session; 2005)
 Tintenfischalarm (original soundtrack, 2006)
 Parade (2007)
 Wenn dir das meine Liebe nicht beweist (2010)
 Trumpf (2014)
 Komm schwarzer Kater (2017)

External links

 www.garish.at
 www.rogersandega.lima-city.de/garish.html (Austrian Fansite with complete discography)

Austrian alternative rock groups

Garish


Josip Elez (Split, 25. travnja 1994.) je hrvatski nogometaš koji trenutačno igra za splitski Hajduk na poziciji stopera.

Klupska karijera
Prve nogometne korake je napravio u Solinu, a s 15 godina se seli u omladinski pogon Hajduka gdje se naposlijetku probija u prvu momčad te uspijeva skupiti ukupno tri nastupa u prvenstvu.

U srpnju 2013. godine odlazi u Lazio za odštetu od 400.000 €. Tamo nije bio u planovima za prvu momčad te sezonu 2014./15. provodi na posudbama u Grossetu i Honvédu. Sljedeću sezonu također provodi na posudbi, ovaj put u danskom AGF-u gdje je standardno igrao, skupivši 29 nastupa uz dva pogotka u svim natjecanjima. Danski klub ga je htio otkupiti, ali se nisu mogli dogovoriti s Laziom oko odštete. U lipnju 2016. godine, Elez je poslan na još jednu posudbu, ovaj put u Rijeku uz opciju otkupa ugovora. U šampionskoj sezoni Rijeke je bio jedan od ključnih igrača s 40 nastupa u svim natjecanjima uz dva pogotka. Oba ta pogotka je postigao svom klubu iz djetinjstva, Hajduku, u 15. kolu 1. HNL u pobjedi od 2:1. Na kraju sezone, Rijeka je objavila da je iskoristila opciju otkupa ugovora te je Elez potpisao četverogodišnji ugovor. Međutim, već nakon pola godine, Elez je promjenio sredinu, početkom 2018. godine prelazi u Hannover 96, na polugodišnju posudbu uz obvezu otkupa ugovora. Transfer je iznosio tri milijuna €.

U ljeto 2021. godine se vraća u Hajduk s kojim potpisuje ugovor na četiri godine. Prvijenac za Hajduk postiže u utakmici protiv svog bivšeg kluba, Rijeke, koja je slavila na Poljudu s 1:2.

Reprezentativna karijera
Igrao je za nekoliko mlađih uzrasnih kategorija hrvatske reprezentacije.

Trofeji
Rijeka:
 Prva hrvatska nogometna liga (1): 2016./17.
 Hrvatski nogometni kup (1): 2016./17.
Hajduk Split:
 Hrvatski nogometni kup (1): 2021./22.

Izvori

Vanjske poveznice
Profil na Transfermarktu
Profil na Soccerwayu

Hrvatski nogometaši
Nogometaši Hajduka
Nogometaši Hannovera 96
Nogometaši S.S. Lazija
Nogometaši HNK Rijeke
Aktivni nogometaši

Josip Elez


El Puente de Enrique Estevan (denominado también como Puente Nuevo) es uno de los puentes que cruza el río Tormes en Salamanca. Se comenzó a construir en 1902 y tras numerosas interrupciones se inauguró el 22 de octubre de 1913. Sus funciones substituyen al denominado puente romano o puente viejo. Lleva el nombre del concejal del ayuntamiento salmantino que impulsó el proyecto de un nuevo puente para Salamanca, logrando evitar las modificaciones que se planeaban en el viejo puente romano.

Historia
En 1891 se propone desde la Dirección de Carreteras la ampliación del Puente romano de Salamanca, con voladizos para ensancharlo, y permitir su uso al nuevo medio de transporte: el automóvil.  Gracias a las gestiones del concejal Enrique Estevan Santos finalmente se decide construir un nuevo puente aguas arriba. Las obras del puente se aprueban el 7 de agosto de 1900 y comienzan en 1902 sobre el proyecto del ingeniero de Caminos Saturnino Zufiarre. El 15 de septiembre de 1902, tuvo lugar el acto de colocación de la primera piedra, que consistió en una cápsula del tiempo en cuyo interior quedó un ejemplar de El Adelanto de aquella fecha, junto a otros elementos significativos de la época en Salamanca. La constructora encargada fue la de Duro Felguera.

Fue el cuarto puente sobre el Tormes en Salamanca, tras el puente Romano y dos del ferrocarril (el del Pradillo y el de la Salud), y en realidad el quinto puente de Salamanca si se tiene en cuenta el puente de Soto, sobre el arroyo de Santo Domingo (delante del convento de San Esteban)

El puente se iluminó en 1998, proporcionando una visión nocturna artística.

El 14 de enero de 2016 fue declarado Bien de Interés Cultural por la Junta de Castilla y León.

Características
Se trata de un puente metálico centenario, que tiene seis arcos de unos 43 metros. Cada uno de ellos se sostiene en gruesos pilares de fábrica de granito.

Referencias

Véase también
 Puente romano de Salamanca

Referencias Externas

Enrique Estevan
Enrique Estevan
Enrique Estevan
Enrique Estevan
Enrique Estevan
Monumentos de Salamanca
Arquitectura de España de 1913
Bienes de interés cultural de la provincia de Salamanca
Puentes de España de los años 1910

Puente de Enrique Estevan


Events
Christoph Willibald Gluck is knighted by Pope Benedict XIV
Johann Christian Bach settles in Italy.

Published Popular Music
Mme Papavoine – Vous fuyez sans vouloir m'entendre (Paris)

Classical music
Johann Friedrich Agricola – 6 Canzonette
Carl Philipp Emanuel Bach
La Bergius, H.90
La Borchward, H.79
La Gleim, H.89
La Pott, H.80
La Prinzette, H.91
 Anna Bon – 6 Flute Sonatas, Op. 1
Michel Corrette
Troisième Livre d'Orgue
6 Organ Concertos, Op. 26
Baldassare Galuppi – 6 Harpsichord Sonatas, Op. 1
 Joseph Haydn – Keyboard Concerto No. 1 in C, Hob. XVIII/1
Marianus Königsperger – Præambulum cum fuga octavi toni
Julien-Amable Mathieu – 6 Trios, Op. 2
Leopold Mozart – Sinfonia di caccia
Giuseppe Antonio Paganelli - Ariae pro organo et cembalo
Giuseppe Sammartini – 8 Overtures in 7 Parts, Op. 10
 Elizabeth Turner – A Collection of Songs

Opera
Pasquale Cafaro – La disfatta di Dario
Baldassare Galuppi – Idomeneo
Pierre van Maldere – Le Déguisement pastorale
Jean-Philippe Rameau – Zoroastre
Antonio Sacchini – Fra Donato
John Christopher Smith – The Tempest

Publications
Johann Friedrich Daube – General-Bass in drey Accorden
Jacob Wilhelm Lustig – Samenspraaken over muzikaale Beginselen
Leopold Mozart – Versuch einer gründlichen Violinschule ("A Treatise on the Fundamental Principles of Violin Playing")
Jean-Philippe Rameau – Suite des Erreurs sur la musique dans l'Encyclopédie

Births
January 27 – Wolfgang Amadeus Mozart, Austrian composer (died 1791)
February 9 - Karel Blažej Kopřiva, Czech composer (died 1785)
March 21 – Augustus Frederic Christopher Kollmann, German composer (died 1829)
March 24 – Franziska Lebrun, composer and vocalist (died 1791)
 May 7 – Thomas Linley the younger, English composer (died 1778)
 June 20 – Joseph Martin Kraus, German-born composer (died 1792)
September 8 – Anton Teyber, composer and organist (died 1822)
 September 27 – Christoffer Christian Karsten, Swedish operatic tenor (died 1827)
 December 30 – Paul Wranitzky, Moravian-Austrian composer (died 1808)
date unknown – Joséphine-Rosalie de Walckiers, Dutch-Austrian composer (died 1836)

Deaths
 January 25 – Christian Vater, German organ and harpsichord builder (born 1679)
 April 10 – Giacomo Antonio Perti, Bolognese composer (born 1661)
 April 13 – Johann Gottlieb Goldberg, German keyboard virtuoso (born 1727)
 August 18 – Erdmann Neumeister, German hymnologist (born 1671)
 September 19 – Josef Antonín Sehling, Bohemian composter (born 1710)
date unknown – Riccardo Broschi, Italian-born composer (born c. 1698)

References

18th century in music
Music by year

1756 in music


Viborezno (Neatostema apulum) es una planta perteneciente a la familia Boraginaceae.

Descripción
Herbácea, muy foliosa , ramificada en la base o no, con muchos pelos, muy baja , de unos 15 cm de altura. Flores amarillas en inflorescencia terminal, formando un globo de hojas o brácteas que sobrepasan las flores, luego se alarga en la maduración. Corola de unos 3 mm de diámetro con 5 lóbulos redondeados unidos en un tubo velloso. Los frutos pardos con tuberculillos. Muchas hojas tapando el tallo, linear lanceoladas u oblongas, de unos 2 cm de longitud y 3 mm de anchura, sentadas, con un nervio central saliente, cubiertas de pelos largos, de color verde fresco. También hay hojas basales que se van secando. El tallo endeble, con pelillos y de color verde claro. Una sola raíz dura y profunda.

Distribución y hábitat
Distribuida por  Macaronesia, NW África, S Europa, SW Asia. Prácticamente por toda la península ibérica, excepto el extremo NO Esp. Indiferente edáfica. Viaria, arvense. 0-1600 m. Vive en colinas y desniveles pedregosos, secos y soleados, bordes, barreras y parcelas abandonadas. Florece en primavera y fructifica en verano

Taxonomía
Citología
2n = 28, n = 14.

Sinonimia
Myosotis apula L. Sp. Pl. 131 (1753) [basión.]
Lithospermum apulum (L.) Vahl. Symb. Bot. 2: 33 (1791)
Rhytispermum apulum (L.) Reichenb., Icon. Fl. Germ. 18: 67, tab. 1313, figs. 8-14 (1858)
Lithospermum strigosum Bieb., Fl. Taur.-Cauc. 3: 121 (1818)
Lithospermum luteum Cand., Bull. Soc. Bot. Fr. 44: 151 (1897).

Nombre común
Castellano: asperón, chupamiel dorado, viborezna/o.

Referencias

Enlaces externos

Lithospermeae
Flora de la península ibérica

Neatostema apulum