An Zeugites capillaris in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Albert Spear Hitchcock, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jason Richard Swallen. An Zeugites capillaris in nahilalakip ha genus nga Zeugites, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zeugites

Zeugites capillaris


Saopha , Chaofa o Sawbwa ( Tailandés : เจ้าฟ้า) fue un título real usado por los gobernantes del Estado Shan de Myanmar (antigua Birmania). La palabra significa "rey" en los idiomas Shan y Tai. Según las crónicas locales, algunas dinastías saophas, datam del siglo II aC, sin embargo, las secciones anteriores de estas crónicas son generalmente aceptados como legendaria.

Referencias

Enlaces externos

Historia de Birmania

Saopha


Croxteth Hall est une maison de campagne, bâtiment classé Grade II * située dans le quartier de West Derby, actuellement banlieue de Liverpool, en Angleterre. C'est l'ancien domaine de campagne et la maison ancestrale de la famille Molyneux, comtes de Sefton . Après la mort du septième et dernier comte en 1972, le domaine passe dans les mains du Conseil municipal de Liverpool, qui gère désormais le reste du domaine à la suite de la vente d'environ la moitié du terrain. Les terrains restants, Croxteth Park, étaient autrefois dévolus à la chasse, réservés à la famille Molyneux : ils sont maintenant ouverts au public .

Histoire
La maison d'origine est construite vers 1575, elle est agrandie en plusieurs étapes : dans les styles Tudor, Géorgien et Queen Anne. La façade principale, la façade ouest, est construite en 1702. Au cours de cette période, une boulangerie et une brasserie sont ajoutées, mais à l'époque victorienne, elles sont démolies. En 1874, une aile est ajoutée pour que les visiteurs puissent y séjourner .

La reine Victoria, le prince Albert et leurs enfants séjournent au Croxteth Hall le 9 octobre 1851 avant de se rendre à Liverpool le lendemain sous une pluie torrentielle. Cependant, la visite commence bien avec la présence de 700 membres de la noblesse locale dans le parc du manoir .

Le manoir et sa dépendance sont bâtiment classé Grade II *, comme le sont 3 des dépendances ; 15 autres bâtiments sur le domaine sont de grade II. La famille Molyneux vit au manoir du  jusqu'en 1972, date à laquelle le dernier comte décède. Sa veuve, d'origine américaine, Joséphine, comtesse de Sefton (1903-1980) - autrefois amie proche de la duchesse de Windsor et surnommée «Foxy» pour ses abondants cheveux auburn - continue de séjourner à Croxteth. Elle est le dernier membre de la famille Molyneux à résider au manoir.

À la mort du dernier comte, en 1972, une recherche sur le plan mondiale est lancée pour trouver un héritier éventuel au titre, mais sans succès. Une grande partie du domaine d'origine est alors vendue pour y développer des activités, mais environ  restent un parc, ouvert au public, comprenant différentes installations de jeux pour les enfants. Le domaine comprend également le manoir d'origine lui-même, ouvert au public moyennant un petit supplément, ainsi qu'un jardin victorien clos entretenu et une ferme en activité.

Le jardin clos abrite ce qui reste du Liverpool Botanics. C'est l'une des plus anciennes collections horticoles de Grande-Bretagne, fondée par William Roscoe en 1802. Parmi les plantes tropicales se trouve la Collection Nationale de Dracaena (dragonniers) ; il y a des orchidées et la Collection Nationale de Codiaeum ; pélargoniums et la Collection Nationale de Solenostemon (coleus), ainsi qu'une riche collection de broméliacées. Liverpool était autrefois mondialement connue pour ses orchidées, car la collection est principalement composée d'espèces prélevées dans la nature plutôt que d'hybrides provenant de jardins, plus courants.

Le parc
Le parc est classé au Grade II. Il contient également Mull Wood, qui fait partie de la réserve naturelle locale de Croxteth  . En partenariat avec le Lancashire Wildlife Trust, la réserve double sa taille. Cela permet aux gens d'avoir un accès facilité aux zones de la réserve et d'inclure de nouveaux habitats dans la réserve. L'une des améliorations apportées à Mull Wood est l'ensemencement d'une prairie de fleurs sauvages, située près des anciens chenils.

Le Myerscough College y a son campus de Liverpool, situé dans une partie du manoir, et où il y a 350 étudiants à temps plein.

Chenils
Les chenils de Croxteth Hall Lane sont construits dans les années 1870, c'est un bâtiment classé de type Grade II . Ils ont été conçus par l'architecte de Chester John Douglas pour William Molyneux (4e comte de Sefton). Les niches sont construites en briques rouges avec un toit aux motifs bleu et vert rappelant les ardoises. Le bâtiment est de plain-pied et comporte trois travées, les deux travées de gauche sont constituées des chenils et la travée de droite est plus haute avec un toit en demi-croupe plus pentu. Il y a une grande cheminée en brique. Les chenils sont actuellement occupés et entretenus par le Croxteth Park Volunteer Group, fondé en 2017.

Références

Liens externes

Musée à Liverpool
Monument classé de Grade II* dans le Merseyside

Croxteth Hall


ජේසුස් වහන්සේ මෙසේ පැවසු සේක. වෙහෙස වන්නාවූද  බර උසුලන්නාවූද සියල්ලනි මා වෙතට එන්න. මම නුඹලාට සහනය දෙන්නෙමි. ඔහු පැවසු මේ කියමන සත්‍යයක් වී තිබේ.

ජේසුස් ගේ වටිනා කියමනක්


الأمير عبد العزيز بن سلمان بن عبد العزيز آل سعود (1960)، هو وزير الطاقة السعودي منذ سبتمبر 2019، والنائب السابق لوزير البترول والثروة المعدنية بالمملكة العربية السعودية، ورئيس مجلس إدارة هيئة تنظيم المياه والكهرباء، والرئيس الشرفي لجمعية الاقتصاد السعودية. وهو أحد أبناء الملك سلمان بن عبد العزيز آل سعود.

الولادة والنشأة
ولد في عام 1960، وهو الابن الرابع للملك سلمان بن عبد العزيز.

التعليم
حاصل على درجة الماجستير في إدارة الأعمال في عام 1985، ودرجة البكالوريوس في علوم الإدارة الصناعية في عام 1982 من جامعة الملك فهد للبترول والمعادن.

المناصب

 1985: مدير إدارة الدراسات الاقتصادية والصناعية بمركز البحوث في جامعة الملك فهد للبترول والمعادن.
 2004: عين مساعداً لوزير البترول والثروة المعدنية لشؤون البترول.
 2015: عين نائباً لوزير البترول والثروة المعدنية بمرتبة وزير وذلك بالأمر الملكي رقم أ-86 وتاريخ 9/4/1436هـ.
 2017: عين وزيراً للدولة لشؤون الطاقة في وزارة الطاقة والصناعة والثروة المعدنية.
 2019: عين بأمر ملكي وزيراً للطاقة في 8 سبتمبر عام 2019 وفي 12 ديسمبر من العام نفسه صدر أمر ملكي بتعيينه رئيسًا لمجلس إدارة هيئة تنظيم الكهرباء والإنتاج المزدوج.

الأسرة
والدته هي الأميرة سلطانة بنت تركي بن أحمد السديري التي توفيت في يوليو 2011. وهو شقيق لفهد بن سلمان وأحمد بن سلمان، وسلطان بن سلمان، وفيصل بن سلمان وحصة بنت سلمان.

زوجته
 الأميرة سارة بنت خالد بن مساعد بن عبد العزيز آل سعود.

أبناؤه
 الأميرة سلطانة بنت عبد العزيز بن سلمان بن عبد العزيز آل سعود.
 الأمير سلمان بن عبد العزيز بن سلمان بن عبد العزيز آل سعود.
 الأمير خالد بن عبد العزيز بن سلمان بن عبد العزيز آل سعود.

مراجع

أبناء سلمان بن عبد العزيز آل سعود
أحفاد عبد العزيز آل سعود
أشخاص على قيد الحياة
أعضاء هيئة تدريس جامعة الملك فهد للبترول والمعادن
أكاديميون سعوديون
أمراء سعوديون
خريجو جامعة الملك فهد للبترول والمعادن
سياسيون سعوديون في القرن 20
سياسيون سعوديون في القرن 21
مواليد 1960
وزراء بترول وثروة معدنية سعوديون
وزراء سعوديون
وزراء طاقة السعودية


Chingiz Mustafayev (în azeră: Çingiz Mustafayev; ) este un cântăreț din Azerbaidjan, scriitor de cântece și chitarist. El a reprezentat Azerbaidjanul în Concursul Muzical Eurovision 2019 cu piesa "Truth", ajungând pe locul 8.

Tinerețe
Mustafayev s-a născut în Moscova și s-a mutat cu părinții săi în Qazax, Azerbaidjan, când avea șase ani. A învățat să câte la chitară și a început să își scrie propriile cântece încă din copilărie.

Carieră
La 13 ani, s-a mutat cu mama și fratele său în Baku, unde a participat la audițiile versiuni azere a showului Pop Idol în 2007. Chingiz a câștigat competiția, devenind rapid o celebritate în Azerbaidjan. În 2013 a reprezentat Azerbaidjanul în competiția internațională New Wave în Jūrmala, Letonia. A ajuns pe locul 11, cântând împreună cu Polina Gagarina. Trei ani mai târziu, Chingiz a participat la audițiile pentru al șaselea sezon din Vocea Ucrainei, dar a fost eliminat în runda dueturilor. De atunci, Chingiz a apărut pe scena împreună cu grupul lui Palmas, care îmbină sunete folclorice tradiționale azere și turcice cu chitară flamenco, rock și pop. La începutul lui 2019, Chingiz a lansat cântecul Tənha gəzən.

Pe 8 martie 2019 a fost confirmat că Chingiz va reprezenta Azerbaidjanul în Eurovision în 2019 cu melodia "Truth". A participat în a doua semi-finală pe 16 mai 2019 în Tel Aviv, Israel. El a fost al 18-lea, ultimul din semi-finala sa. A ajuns pe locul 5 cu 224 de puncte, calificându-se în marea finală din 18 mai 2019. În finală a ajuns pe locul 8 din 26 cu 302 puncte. Acesta a fost cel mai bun rezultat al Azerbaidjanului, și primul său loc în top 10 din 2013.

Discografie

Single-uri

Note

Cântăreți azeri de pop
Reprezentanții Azerbaidjanului la Eurovision
Eurovision 2019

Chingiz


Dragan Adžić ( i Berane, Montenegro) montenegrinsk håndboldtræner, som træner Montenegros håndboldlandshold for damer og den europæiske storklub ŽRK Budućnost Podgorica. Han førte landsholdet til VM i håndbold 2011 i Brasilien. Ved Sommer-OL 2012 i London første han holdet til en sølvmedalje, efter et nederlag mod .

Referencer

Håndboldtrænere fra Montenegro

Dragan Adžić


Las Carangas (Les Carangues en asturiano y oficialmente) es una aldea de la parroquia de Tuñón, en el concejo de Santo Adriano, (Asturias). Con una población total de 15 habitantes. Su población está en un progresivo descenso de población, al igual que el resto de pueblos rurales asturianos.

Geografía
El suelo de Las Carangas es muy rocoso. Tiene una superficie muy accidentada, con cinco picos destacados: el Estopo (589 m.), Pico Constancio (511 m.), Canto la Cirollal (538 m.), Pico Casa Baxu' (529 m.) y Pico la Sierra (539 m.).

También tiene diversas cuevas, como la Cueva los Llobos y Cueva los Furacos (ambas en la Casa Baxu') y Cualaoso y Cueva los Navalones (en la Sierra'l Estopo) entre otras.

Por su terreno pasa el reguero Rozapire.

Las Carangas limita con Siones, Buseco, Tenebredo, Cotomonteros y San Andrés.

Organización
Las Carangas está dividida en diversos barrios y zonas.
 -Las Carangas, 12 habitantes.
 -Barrio las Casas de Abajo, 3 habitantes.
 -La Rodada, deshabitada.
 -Casa Guillermo, deshabitada.
 -El Collao, lugar.
 -El Cueto, lugar.
 -Tierras del Valle, lugar
 -El Pumar, lugar.

Demografía

Referencias

Bibliografía
 Las Carangas (2009).
 Instituto Nacional de Estadística, www.ine.es

Localidades de Santo Adriano

Las Carangas


is a drama of "Toshiba Nichiyo Gekijo (東芝日曜劇場 Tōshiba Nichiyō Gekijō)" on TBS Television. It was first shown in Japan from 16 January to 26 March 2000. Beautiful Life was a massive success, achieving a TV rating of 41.3% -- a record it held until it was eclipsed by Hanzawa Naoki in 2013 (42.2%)

Cast
Takuya Kimura (木村 拓哉 ) as Shuji Okishima
Takako Tokiwa (常盤 貴子) as Kyoko Machida
Miki Mizuno (水野 美紀) as Sachie Tamura
Hiroyuki Ikeuchi as Takumi Okabe
Atsuro Watabe (渡部 篤郎) as Masao Machida
Takanori Nishikawa (西川 貴教 ) (T.M.Revolution) as Satoru Kawamura
Koji Matoba as Kozo Miyama
Chiaki Hara as Mayumi Ozawa
Koyuki (加藤 小雪) as Nakajima Satsuki

Characters
Shuji Okishima – A hairstylist. His father wanted him to take over the Okishima hospital but he ignored his family. He becomes a Top Stylist (one of the best hairstylists in the salon where he works) and is occasionally picked up in magazines.
Kyoko Machida – Works at a library. Her disease first started manifesting itself when she was 17 and since then she has had to use a wheelchair.
Sachie Tamura – Kyoko's best friend who also works at the library. She often offers encouragement to Kyoko.
Takumi Okabe – Shuji's assistant. He respects Shuji.
Masao Machida – Kyoko's brother. He lives with his parents and works at the liquor store they own. He is close to Kyoko and is protective of her.
Satoru Kawamura – A hairstylist. He works at the same shop as Shuji and is a very popular person.
Kozo Miyama – A volunteer. He likes Kyoko and often comes to the library.
Mayumi Ozawa – Another Top Stylist. She works at the same shop as Shuji.

Plot
One day, Shuji on his motorbike and Kyoko in her car meet at the crossroads—they get into a small argument over her driving. They don't have any interest in each other at that moment but at the library where Kyoko works. Shuji sees Kyoko using a wheelchair. That was how they first met. They begin to talk and Kyoko feels regarded because Shuji never looked at her as a disabled person. Gradually, her feelings change and she waits for Shuji to come to the library.

Shuji works as a hairstylist at a popular hair salon called HOT LIP. A fashion magazine asks the salon to choose its best haircut for an article, and the owner says that both Shuji and Satoru should find a cut model themselves and that he will choose the best haircut. After some thought, Shuji asks Kyoko to be his cut model. She first says no, worried about her appearance and her disability, but Shuji tells her that he will be her 'barrier free' so she does not need to be anxious about it.

Shuji's haircut is chosen for the magazine, but Kyoko feels ashamed when she sees it. Everyone thinks the magazine chose Shuji's design because Kyoko was in a wheelchair in the photo, just because of the 'impact' it makes. But soon, Sachie tells Kyoko she shouldn't care about her appearance.

Satoru feels jealous of Shuji because Shuji is becoming more popular. Satoru steals Shuji's haircut design and says it is his. But Shuji becomes a Top Stylist so he forgets about the stealing.

Gradually, Shuji and Kyoko get close. But still, Kyoko doesn't trust Shuji from her heart. Shuji is now the best hairstylist at HOT LIP and he is very busy. They don't have time to see each other.

Sachie and Masao are getting close too. At first they are both scared to speak because they like each other, but slowly, they get to know each other.

Kyoko is worried because she and Shuji live in completely different worlds. She thinks about breaking up with him. On the other hand, Takumi was resisting Shuji but he realizes that Shuji was the one who was right and forgets about all the jealousy.

Sachie gets pregnant but Masao tells her he can't marry yet because he is worried about Kyoko's disease. Kyoko's mother tells Shuji about her disease that she doesn't know how much of her life is left and she can die at any time.

The story is getting closer to the end now and Kyoko's condition is getting very bad. She is told to enter the hospital but soon after, knowing that it is not good for her body, she leaves the hospital and starts to live together with Shuji. Masao, Sachie, and Kyoko's parents all support Shuji and Kyoko.

Her sickness is getting worse every day. But one day, Shuji takes part in a fashion show as a hairstylist. Kyoko asks if she could go and see the show but her brother Masao and Sachie both tell her that her body will not be able to bear it. But in the end, the three of them go to the show.

Kyoko faints while watching the show and she is carried to the hospital. Soon, she passes away.

The series ends with a scene from a few years later.  Shuji has opened a hair salon at the seaside and is living with the memory of Kyoko.

References

External links
Beautiful Life (Japanese TV series) at JDorama

2000 in Japanese television
Japanese drama television series
2000 Japanese television series debuts
2000 Japanese television series endings
Nichiyō Gekijō

Beautiful Life (Japanese TV series)


În Republica Moldova, rezervațiile științifice sunt arii protejate, care reprezintă spații biogeografice terestre și/sau acvatice de importanță națională cu statut de instituție de cercetări științifice, destinate menținerii intacte a obiectelor și complexelor naturale, conservării biodiversității, elaborării bazelor științifice de protecție a mediului. Sunt catalogate cinci rezervații științifice, conform Legii nr. 1538 din 25.02.1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Toate se află în administrarea Autorității centrale pentru mediu.

Note

Lectură suplimentară

Legături externe

  Harta rezervațiilor științifice la Wikidata

Rezervații științifice

Lista rezervațiilor științifice din Republica Moldova


Leucanthemopsidinae, podtribus glavočika, dio tribusa Anthemideae. Postoje četiri roda, a tipični je leukantemopsis (Leucanthemopsis) s nekoliko vrsta iz Europe i Afrike.

Podtribus je opisan 2007.

Rodovi
 Castrilanthemum Vogt & Oberprieler
 Hymenostemma Kunze ex Willkomm, himenostema
 Leucanthemopsis (Giroux) Heywood
 Prolongoa Boiss.

Izvori

Anthemideae

Leucanthemopsidinae


Bileşik, iki ya da daha fazla elementin sabit kütle oranında birleşmesiyle oluşan  saf maddelere denir. Bileşiklerin en küçük yapı taşı moleküllerdir.

Bileşiklerin genel özellikleri

 Bileşiklerin çoğu moleküler yapıdadır. Ama tuz gibi iyonik bileşikler atomik yapıdadır.
 Bileşikler belirli formüllerle ifade edilir. Örneğin Asetonitrilin Formülü CH3CN olarak ifade edilir.
Bileşikler kimyasal yöntemlerle bileşenlerine ayrılabilir ama fiziksel yöntemlerle bileşenlerine ayrılamazlar.
 Bileşikler kendini oluşturan elementlerin özelliklerini göstermezler. En bilinen örneği ise yakıcı olan oksijen ve yanıcı olan hidrojenin birleşerek yangın söndürücü olarak kullanılan  H2O'yu oluşturması.
 Belirli ayırt edici özellikleri vardır.
 Bileşik ile karışımın farkı:
Bileşikler belirli sayıda element atomunun kimyasal bir bağ ile bağlanmasıyla oluşur. Ancak karışımın belirli bir formülü yoktur. Bileşikleri oluşturan elementler bir araya gelerek kendi özelliklerini kaybederler fakat karışımları oluşturan maddeler kendi özelliklerini kaybetmezler.

 Bileşikler; kovalent ve iyonik olarak sınıflandırılır.

Bazı bileşik örnekleri
 Tuz: NaCl
 Potasyum permanganat: KMnO4
 Asetik asit: CH3COOH
 Kalsiyum karbonat: CaCO3
 Amonyum fosfat: (NH4)3PO4
 Hidrojen klorür: HCl
 Kükürt dioksit: SO2
 Karbondioksit: CO2
 Glukoz: C6H12O6
 Su: H2O
 Potasyum nitrat: KNO3
 Amonyak: NH3
 Metan: CH4
Potasyum nitrat: KNO3
Sülfürik asit: H₂SO₄
Kalsiyum hidroksit: Ca(OH)2
Sodyum bikarbonat: NaHCO3

Karışımlar ile arasındaki farklar

Bileşik


La  est l'une des onze circonscriptions législatives que compte la préfecture de Fukuoka au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La dixième circonscription de la préfecture de Fukuoka correspond aux arrondissements de Moji, Kokurakita et Kokuraminami de la ville de Kitakyūshū.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Dixième circonscription de la préfecture de Fukuoka


Tyrol (en allemand Tirol, en italien Tirolo} est le nom d'une région alpine de l'Europe centrale partagée entre :
 le Tyrol autrichien, un land d'Autriche, lui même divisé entre
 le Tyrol du Nord;
 le Tyrol oriental.
 le Tyrol du Sud, une province en Italie.

La région correspond à l'ancien comté de Tyrol.

Le nom de toutes ces entités provient du  château Tyrol dans le village de Tyrol en Italie.

Toponymie

Tyrol, commune italienne.

Hall en Tyrol, commune autrichienne.
 Kematen en Tyrol, commune autrichienne.
 Kirchberg en Tyrol, commune autrichienne.
  Kirchdorf en Tyrol, commune autrichienne.
 Polling en Tyrol, commune autrichienne.
 Oberndorf en Tyrol, commune autrichienne.
 Saint-Jean en Tyrol, commune autrichienne.
 Seefeld en Tyrol, commune autrichienne.

Personnes
 Meinhard IV de Goritz-Tyrol (1239-1295), comte de Tyrol.
 Élisabeth de Tyrol (1262-1312),reine des Romains et duchesse d'Autriche.
 Ferdinand de Tyrol (1529-1595), comte de Tyrol.
 Léopold V d'Autriche-Tyrol (1586-1632), comte de Tyrol.
 Galen Tyrol, personnage de la série télévisée Battlestar Galactica.

Événements historiques
 Expédition du Tyrol, expédition en 1797.
 Rébellion du Tyrol, soulèvement contre-révolutionnaire en 1809.

Films
 Bons baisers du Tyrol, film de 1964.
 Des vacances amoureuses au Tyrol, film de 1971.

Tyrol (homonymie)


El monasterio de San Pelay de Gavín era un monasterio medieval situado al lado de Gavín junto al barranco de Sía, en el término municipal de Biescas, comarca del Alto Gállego, provincia de Huesca, Aragón, España.

Hasta 1997 solo se sabía que fue abandonado en el  y ocupado por laicos que lo cedieron al monasterio de San Juan de la Peña en el año 1079. En el invierno de 1997 fue cuando Federico Diez Arranz, miembro de la asociación Amigos de Serrablo encontró las ruinas del monasterio.

Acceso
Para acceder al monasterio hay que ir desde Biescas por el GR-15 hasta el cruce con el camino que baja desde Gavín, cruzar el barranco de Sía y subir por la carretera en dirección a Barbenuta. Cuando se llega al primer cruce hay que tomar el primer camino que sube a la izquierda y continuar sin dejar este camino hasta el desvío donde aparece un cartel señalando la situación del templo.

Un gran panel en cuatro idiomas (aragonés, francés, español e inglés) informa sobre su historia.

Actualmente el conjunto arqueológico está resguardado por una estructura con tejado, en un recinto cuyo acceso está prohibido a personas sin autorización.

Interior

De estilo mozárabe o románico tenía dos naves comunicadas entre ellas y con el exterior por un pasadizo abovedado con una escalera de caracol.

En la cabecera del monasterio hay tres ábsides, pudiendo verse todavía en el ábside sur un friso de arquillos ciegos de estilo lombardo; también se puede apreciar una pequeña ventana. En la nave central del monasterio se ve un altar, dispuestas en grupos de tres columnas cilíndricas, muy típicas del románico en el Alto Gállego.

Todavía se alza una estructura de la iglesia inferior, a la cual se accede a través de un pasadizo abovedado que se halla bajo la nave central, por lo que parece que esta era una cripta y había otra nave encima al estilo como la que se encuentra en Samitier. La nave se comunica con el pasadizo por una puerta con arco de medio punto peraltado.

El pasadizo está abovedado con vuelta de cañón y pasa por debajo de la nave central del monasterio, permitiendo el acceso desde la nave norte. En el extremo norte del pasadizo hay dos escaleras de caracol que lo comunican con la parte superior.

Referencias

Guía del Arte mozárabe en el Serrablo de Huesca en arteguias.com
. Serrablo, diciembre de 1997, vol. 27, n.º 106.
Monasterio de San Pelay en Gavín
El monasterio en romanicoaragones.com

Monasterios de Aragón del siglo XI
Pelay
Pelay
Pelay
Monumentos de la provincia de Huesca
Bienes de interés cultural de la provincia de Huesca
Arquitectura románica en Aragón
Arte mozárabe
Arte prerrománico en Aragón
Biescas
Arquitectura de Biescas
Gavin

Monasterio de San Pelay (Gavín)


Aviv Kohavi sau Aviv Kochavi (în ; ) este un militar israelian, general-locotenent și șeful Statului Major al armatei israeliene, începând din ianuarie 2019. El a ocupat în anii 2017-2019 funcția de adjunct al șefului Statului Major al armatei israeliene. Kohavi a comandat Divizia Gaza în cursul dezangajării unilaterale a Israelului din Fâșia Gaza și ulterior (2014-2017) a fost comandantul Comandamentului de Nord al armatei israeliene. Între 2010-septembrie 2014 a servit ca comandantul serviciului militar de informații ale armatei. S-a distins in mod deosebit în Cel de-al Doilea Război din Liban din 2006 și în stăvilirea valului de teroare din Intifada al Aqsa.

Biografie
Kohavi s-a născut în 1964 în orășelul Kiryat Bialik de lângă Haifa, Israel,  ca fiul mijlociu dintre cei trei copii ai lui Shaul Kohavi, proprietar de magazin, și ai lui Riva, profesoară de educație fizică, decedată în 2014. Bunicul și câțiva din unchii săi materni au emigrat în   înaintea celui de-al Doilea Război Mondial din Rusia Sovietică în Palestina. Familia tatălui, numită la origine Sterngass (adică "Stea oaspete", de unde numele ebraic Kokhavi, de la Kokhav =stea) era din Cracovia, Polonia, și, în mare parte, a pierit în Holocaust. Unul din unchii săi s-a aflat pe Lista Schindler și a supraviețuit.
El a învățat la școala "Habonim" din Kiryat Bialik, și în centrul de învățământ industrial "Ort" din orașul natal. În copilărie el a fost activ în mișcarea de tineret "Mahanot Haolim".

Serviciul militar
Kohavi s-a înrolat în anul 1982 a voluntar în Brigada de parașutiști.  A servit mai întâi ca soldat și ca comandant de grupă. În 1985 a devenit ofițer de infanterie, întorcându-se după un curs la brigada de parașutiști in calitatea de comandant de pluton.  A condus ulterior compania antitanc a Brigăzii  (Unitatea Orév = Corbul), apoi batalionul 101 "Peten (Cobra neagră) în operații antigherilă în conflictul din Libanul de Sud.
(1985-2000). În 1998 a comandat brigada de est de legătură cu Libanul, sub comanda generalului Erez Gerstein, și o brigadă de desant de parașutiști rezerviști.
În 2002 a stat în fruntea brigăzii 35 de parașutiști, care în timpul celei de-a Doua Intifade - "Intifadat al Aksa", a executat în februarie 2002 operația "Massa Bitzvaim "(Marș în culori) în tabăra de refugiați Balata din Nablus - prima operație antiteroristă israeliană în interiorul unei tabere de refugiați palestinieni după perioada negocierilor de pace israelo-palestiniene apoi a luat parte și la operațiunea "Zid de apărare" în care soldații israelieni au dus lupte cu teroriștii din casă în casă, spărgând zidurile dintre case cu ciocanele. Apoi sub comanda sa au fost atacate cuiburi de teroriști in orașul Tulkarem și a fost încercuită Biserica Nativității din Betleem în care s-au baricadat cincizeci de teroriști înarmați deținând 200 de ostatici creștini, operație care a fost încununată cu succes după negocieri istovitoare.
În continuare a fost numit la comanda Diviziei 98 de parașutiști și a diviziei Gaza. În calitate de comandant al diviziei Gaza (2004-2006) a supravegheat retragerea trupelor israeliene și evacuarea așezărilor agricole evreiești din Fâșia Gaza, potrivit hotărârii guvernului Ariel Sharon. În 2006 trupele israeliene au organizat și operațiunea "Ploi de vară" pe teritoriul Fâșiei Gaza în urma răpirii soldatului Ghilad Shalit de oameni înarmați ai Fâșiei. În anul 2006 Kohavi urma să plece pentru perfecționare la Colegiul regal de cercetări militare la Londra, dar a fost nevoit să renunțe, în urma riscului de a fi arestat în Marea Britanie drept consecință a unor învinuiri de crime de război din partea activiștilor propalestinieni de acolo. La astfel de acuzații, formulate contra sa și de un fost coleg de la facultatea de filosofie, dr.Niv Gordon, Kohavi a răspuns printr-o scrisoare lungă și argumentată.. În cele din urmă a plecat să studieze relații internaționale la Universitatea Johns Hopkins în statul Maryland din Statele Unite.

Ulterior a comandat în 2007-2009 Brigada de operațiuni a Departamentului de operațiuni al armatei, apoi în 2010 a fost înălțat la rangul de general maior și numit șef al Serviciului Militar de Informații al armatei, funcție pe care a îndeplinit-o atât în timpul Operațiunii Pilonul Apărării, cît și al Operațiunii Tzuk Eitan - Protective Edge (Marjă de protecție).În noiembrie 2014 a fost numit comandant al Comandamentului de Nord. în mai 2017  a devenit șef adjunct al Statului General al armatei israeliene, secondându-l pe generalul Gadi Eizenkot.
În octombrie 2018 la propunerea ministrului apărării Avigdor Lieberman, a fost desemnat  ca următorul Șef al Statului Major al armatei.
Kohavi est cunoscut și pentru măsurile hotărâte pe care le-a luat în brigada de parașutiști pentru a eradica ceremoniile foarte violente si înjositoare de inițiere obișnuite de soldați veterani față de noi recruti sau la avansarea în grad. De asemenea s-a străduit să încurajeze ridicarea nivelului soldaților din pături nevoiașe și fără educatie..

Viața privată
Kohavi este căsătorit cu Yael, avocată, și tatăl a trei fete. Locuiește în localitatea Adi din Valea Yezreel. El posedă o licență în filosofie a Universității Ebraice din Ierusalim, un titlu de master în administrație publică de la Universitatea Harvard și un al doilea titlu de master în relații internaționale - de la Universitatea Johns Hopkins din Baltimore.
El păstrează un regim alimentar vegetarian și este pictor amator.

Legături externe
Who is General Aviv Kochavi? pe saitul canalului 7
pe saitul News 1- despre numirea lui Kohavi în funcția de șef adjunct al Statului Major
reportaj de Amir Buhbut pe saitul NRG
reportaj din 2005 - Hen Kutes Bar

Referințe

Generali israelieni
Militari evrei
Absolvenți ai Universității Ebraice din Ierusalim
Absolvenți ai Universității Harvard
Vegetarieni

Aviv Kohavi


ලක්ෂ්මී දේවාලය (දේවනගරි: लक्ष्मी मंदिर) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ විෂ්ණු දෙවියන්ගේ බිසව වන ලක්ෂ්මී දෙවඟන වෙනුවෙන් පුදකළ දෙවොලකි.

මෙම ව්‍යූහය ඉන්දියාවේ ලෝක උරුම අඩවියක් වන ඛජුරාහෝ ස්මාරක සමූහයට අයත් එක් ස්මාරකයකි.

පිහිටීම
මෙම දේවාලය පිහිටියේ ඛජුරාහෝවේ බටහිර දේවාල සමූහය තුළ ය. දේවාල සංකීර්ණය තුළ මෙය පිහිටියේ වරාහ දේවාලයට උතුරිනි. එසේම එය ලක්ෂ්මණ දේවාලයට මුහුණලා ඉදිකොට ඇත.

ඛජුරාහෝ යනු ඉන්දියාවේ මධ්‍ය ප්‍රදේශ්හි ඡතර්පූර් දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටි කුඩා ගම්මානයකි.

ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
දේවාල ගොඩනැගිල්ල ඉදිකොට ඇත්තේ සමචතුරස්‍ර හැඩැති වේදිකාවක් (චබුතාරා) මත ය. මෙහි කුඩා ගර්භගෘහයක් දැකගත හැක.

මෙහි පැති සහ පසුපස බිත්තිවල කිසිදු ප්‍රතිමාවක් දක්නට නොලැබේ.

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි
 ම.ප්‍ර. සංචාරක වෙබ්අඩවිය, මධ්‍ය ප්‍රදේශ් ප්‍රාන්ත සංචාරක කර්මාන්තයේ නිල වෙබ්අඩවිය, ඛජුරාහෝ
 ඉන්දියාවේ පුරාවිද්‍යා සමීක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව, භෝපාල් කොට්ඨාසය, ඛජුරාහෝ නාමාවලි පිටුව - ඡතර්පූර්

හින්දු ලෝක උරුම අඩවි
බුන්දෙල්ඛාන්ද්
මධ්‍ය ප්‍රදේශ්හි ස්මාරක සහ අනුස්මරණ
ඉන්දියාවේ ලෝක උරුම අඩවි
ඛජුරාහෝවේ හින්දු දේවාල
ලක්ෂ්මි දේවාල

ලක්ෂ්මි දේවාලය, ඛජුරාහෝ


Die Liste gibt den Fortschreibungsstand vom 31. August 2017 wieder und umfasst 46 Baudenkmäler.

Ensemble Marktplatz

Höchstädt, das in der ersten Hälfte des 13. Jahrhunderts durch die Staufer zur Stadt erhoben worden ist, war ab 1268 im Besitz der Wittelsbacher. Den heutigen Stadtkern ließen die bayerischen Herzöge südlich der älteren Siedlung planmäßig neu anlegen. Typisch für diese Gründungen ist der langgestreckte, hier leicht trapezoide Straßenmarkt mit einer inneren Häuserzeile, die an dem freistehenden Rathaus endet.

Das Gegenstück zum herzoglichen Schloss ist der bürgerliche Marktplatz, der an seiner Westseite von der Pfarrkirche bestimmt wird. Die Nord- und Südflanke ist mit teilweise sehr stattlichen, bis zu dreigeschossigen Giebelhäusern des 16. bis 18. Jahrhunderts bebaut. In die Gestalt des Marktplatzes sind die Häuser Friedrich-von-Teck-Straße 1, 2, und 4 und Herzogin-Anna-Straße 1 eingebunden. Zur unmittelbaren Umgebung der Pfarrkirche gehören die Gebäude an der Kirchgasse und die teilweise in den westlichen Außenmauern von Pfarrhof und Mesnerhaus erhaltene Stadtmauer des 16./17. Jahrhunderts. Die Gebäude der Dillinger Straße stehen im Zusammenhang mit dem Marktplatz, über den bereits in römischer Zeit der Verkehr der Donau-Nord-Straße geführt worden war. Dillinger Straße 3 und Kirchgasse 3 bezeichnen die Position des 1872 abgebrochenen Lech-Tores und damit die historische Stadtbegrenzung.

Aktennummer: E-7-73-139-1

Stadtbefestigung

Reste der im 16. Jahrhundert vollendeten Stadtbefestigung:

Stadtmauer in Bruchsteinmauerwerk noch in Teilen erhalten im Norden, Südosten (beim Schloss) und Westen, teilweise wohl 15./16. Jahrhundert,

erhaltene Stadtmauertürme:
  (Krautgartenweg, bei Nr. 11), zweigeschossiger Rundturm, 15. Jahrhundert, Obergeschoss mit Zeltdach 1925,
  (Geigergasse 8), quadratischer Turm mit oktogonalem Aufsatz, 14. Jahrhundert.

Aktennummer: D-7-73-139-1

Baudenkmäler nach Ortsteilen

Höchstädt

|}

Deisenhofen

|}

Oberglauheim

|}

Schwennenbach

|}

Sonderheim

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Höchstädt an der Donau

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

 In dieser [ Kartenansicht] sind Baudenkmäler ohne Koordinaten mit einem roten bzw. orangen Marker dargestellt und können in der Karte gesetzt werden. Baudenkmäler ohne Bild sind mit einem blauen bzw. roten Marker gekennzeichnet, Baudenkmäler mit Bild mit einem grünen bzw. orangen Marker.

Hochstadt an der Donau
!Liste

Liste der Baudenkmäler in Höchstädt an der Donau


Mahur Beste, Attilâ İlhan'ın Deniz Gezmiş ve arkadaşlarının idamını öğrendikten sonra yazmaya başladığı bir şiirdir.

"Müjgan" bir kadın ismi olup Farsçada "kirpik" demektir. Deniz Gezmiş, Yusuf Aslan ve Hüseyin İnan'ın idam edildiğini radyodan duyan Attilâ İlhan, şiiri Karşıyaka'dan İzmir'e geçmek için bindiği vapurda oluşturmaya başlamıştır.

Ahmet Kaya şiiri besteleyerek Nisan 1993'te çıkan Tedirgin albümünde söylemiştir. Daha sonra Nazan Öncel de Ahmet Kaya'nın anısına çıkarılan Dinle Sevgili Ülkem albümünde bu parçayı seslendirmiştir. Ergüder Yoldaş, Ahmet Kaya'dan farklı olarak şiiri mahur makamında bestelemiştir, Nur Yoldaş da bu besteyle okumuştur.

Sözleri
şenlik dağıldı bir acı yel kaldı bahçede yalnız
o mahur beste çalar müjganla ben ağlaşırız
gitti dostlar şölen bitti ne eski heyecan ne hız
yalnız kederli yalnızlığımızda sıralı sırasız
o mahur beste çalar müjganla ben ağlaşırız
bir yangın ormanından püskürmüş genç fidanlardı
güneşten ışık yontarlardı sert adamlardı
hoyrattı gülüşleri aydınlığı çalkalardı
gittiler akşam olmadan ortalık karardı
bitmez sazların özlemi daha sonra daha sonra
sonranın bilinmezliği bir boyut katar ki onlara
simsiyah bir teselli olur belki kalanlara
geceler uzar hazırlık sonbahara

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Ahmet Kaya resmi sitesi, şarkı sözleri
 Ali Kocatepe`nin yazısı
 Can Dündar`ın yazısı
 MAHUR AHMET KAYA ŞARKIYI DİNLEMEK İÇİN

Attilâ İlhan
Türkçe şiirler
1970'lerde şiirler
Türkçe şarkılar
Ölüm ile ilgili şarkılar

Mahur (şiir)


The Spiritualist Association of Great Britain (the SAGB) is a British spiritualist organisation. It was established on 10 July 1872.

History

The SAGB grew out of the Marylebone Spiritualist Association (founded 1872). The story of the association's early struggles "to propagate spiritual truths in the Marylebone area of London" is  told in an SAGB publication, "One Hundred Years of Spiritualism", which also states that Queen Victoria allegedly held several séances after the death of the Prince Consort.

A famous and outspoken supporter of the SAGB was Arthur Conan Doyle, who (according to his obituary in the New York Times) in later years "often expressed a wish that he should be remembered for his psychic work rather than for his novels".

Serving the principles of the Spiritualist movement, and open to members and non-members alike, the SAGB offers rooms where the public, whether Spiritualist or not, may sit for readings with spirit mediums. Sunday services are free and include a public Demonstration of mediumship. Private 30-minute sittings are available daily during opening hours for a fee. They may be recorded if the client wishes. The nature of the sittings is strictly limited by a policy which states that the mediums are "to try to provide evidence of survival [of the spirit after death] and not to predict the future."

The library of the SAGB was named after the spiritualist William Crookes.

The SAGB's current headquarters is at the Victoria Charity Centre at 11 Belgrave Road, London.

Beliefs

As an organization, the SAGB describes their goals as:

The SAGB and its mediums abide by the following seven principles of belief:
 That there is an Infinite Intelligence, Who governs all
 That personal identity and all sentient forms of life survive physical death
 That continuous existence and eternal progress occur for all in the Hereafter
 That there is communion with the spiritual realms
 That all of humanity is spiritually linked
 That in the Hereafter, all must account for their actions on earth and will judge themselves accordingly
 That all are responsible for the way they conduct their earthly lives.

Notable members and supporters

Emma Hardinge Britten
Doris Collins
Lord Dowding
Arthur Conan Doyle
Thomas Everitt
James Manby Gully
G. Wilson Knight
Florence Marryat
Estelle Roberts
W. T. Stead
Ena Twigg

Controversy surrounding Headquarter relocation
The SAGB historic headquarters at 33 Belgrave Square was sold in 2010 for 6 million pounds. It relocated to a new home in the Victoria Charity Centre at 11 Belgrave Road, London, near Victoria Station.
In 2013, the Charity Commission for England and Wales launched an investigation in to the sale of the property, after discovering that the subsequent owners sold the property for 21 million pounds shortly after purchasing it from the SAGB. The Committee published a report of its findings on 30 March 2017. The Commission's report concluded SAGB's trustees had failed to fulfil their legal duties and responsibilities towards the charity, and that 'the failures and breaches were not minor or technical in nature' but 'amount to basic and serious mismanagement'. The charity responded to the Commission's report claiming that they "could not have foreseen what would happen in future" regarding property prices.
S.A.G.B headquarters are now at 341,Queens town Road, Battersea, London SW8 4LH

See also
College of Psychic Studies
Spiritualists' National Union

References

External links

Spiritualist organizations
Religious organisations based in the United Kingdom
1872 establishments in the United Kingdom
Organizations established in 1872


15676 Almoisheev este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15676 Almoisheev este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Liudmila Cernîh. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,15 ua, o excentricitate de 0,33 și o înclinație de 4,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1978
Centura de asteroizi

15676 Almoisheev


Jehoiakim, also sometimes spelled Jehoikim was the eighteenth and antepenultimate King of Judah from 609 to 598 BC. He was the second son of King Josiah () and Zebidah, the daughter of Pedaiah of Rumah. His birth name was Eliakim.

Background
After Josiah's death, Jehoiakim's younger brother Jehoahaz (also known as Shallum) was proclaimed king, but after three months Pharaoh Necho II deposed him, making Eliakim king in his place. When placed on the throne, his name was changed to "Jehoiakim".

Jehoiakim reigned for eleven years, until 598 BC and was succeeded by his son Jeconiah (also known as Jehoiachin), who reigned for only three months.

Reign
Jehoiakim was appointed king by Necho II, king of Egypt, in 609 BC, after Necho's return from the battle in Harran, three months after he had killed King Josiah at Megiddo. Necho deposed Jehoiakim's younger brother Jehoahaz after a reign of only three months and took him to Egypt, where he died. Jehoiakim ruled originally as a vassal of the Egyptians, paying a heavy tribute. To raise the money he "taxed the land and exacted the silver and gold from the people of the land according to their assessments."

However, after the Egyptians were defeated by the Babylonians at the battle of Carchemish in 605 BC, Nebuchadnezzar II besieged Jerusalem, and Jehoiakim changed allegiances to avoid the destruction of Jerusalem. He paid tribute from the treasury in Jerusalem, some temple artifacts, and handed over some of the royal family and nobility as hostages. In the Book of Daniel, Daniel is described as being one of these.

Rabbinical literature describes Jehoiakim as a godless tyrant who committed atrocious sins and crimes. He is portrayed as living in incestuous relations with his mother, daughter-in-law, and stepmother, and was in the habit of murdering men, whose wives he then violated and whose property he seized. He also had tattooed his body.

The prophet Jeremiah criticised the king's policies, insisting on repentance and strict adherence to the law. Another prophet, Uriah ben Shemaiah, proclaimed a similar message and Jehoiakim ordered his execution ().

Jehoiakim continued for three years as a vassal to the Babylonians, until the failure of an invasion of Egypt in 601 BC undermined their control of the area. Jehoiakim switched allegiance back to the Egyptians. In late 598 BC, the Babylonian king Nebuchadnezzar II invaded Judah and again laid siege to Jerusalem, which lasted three months. Jehoiakim died before the siege ended. The Book of Chronicles records that "Nebuchadnezzar king of Babylon ... bound him in fetters, to carry him to Babylon." Jeremiah prophesied that he died without proper funeral, describing the people of Judah "shall not lament for him, saying, 'Alas, master!' or 'Alas, his glory!' He shall be buried with the burial of a donkey, dragged and cast out beyond the gates of Jerusalem" () "and his dead body shall be cast out to the heat of the day and the frost of the night" (Jeremiah 36:30). Josephus writes that Nebuchadnezzar slew Jehoiakim along with high-ranking officers and then commanded Jehoiakim's body "to be thrown before the walls, without any burial."

He was succeeded by his son Jeconiah (also known as Jehoiachin). After three months, Nebuchadnezzar deposed Jeconiah (fearing that he would avenge his father's death by revolting, according to Josephus) and installed Zedekiah, Jehoiakim's younger brother, as king in his place. Jeconiah, his household, and much of Judah's population were exiled to Babylon.

According to the Babylonian Chronicles, Jerusalem fell on 2 Adar (16 March) 597 BC. The Chronicles state:

The seventh year (of Nebuchadnezzar – 598 BC.) in the month Chislev (Nov/Dec) the king of Babylon assembled his army, and after he had invaded the land of Hatti (Turkey/Syria) he laid siege to the city of Judah. On the second day of the month of Adar (16 March) he conquered the city and took the king (Jeconiah) prisoner. He installed in his place a king (Zedekiah) of his own choice, and after he had received rich tribute, he sent (them) forth to Babylon.

In rabbinic literature

Although Jehoiakim was Josiah's eldest son, he was passed over at the latter's death as being unworthy to be his father's successor, and his brother Jehoahaz mounted the throne in his place. Jehoahaz was publicly anointed king to offset his brother's claims to the throne (Seder 'Olam R. xxiv.; Hor. 11b; Ratner's objection ad loc. to Seder 'Olam was anticipated and answered by the Gemara). When, subsequently, Jehoiakim took the government, after Jehoahaz had been led captive to Egypt, he showed how little he resembled his pious father: he was a godless tyrant, committing the most atrocious sins and crimes. He lived in incestuous relations with his mother, daughter-in-law, and stepmother, and was in the habit of murdering men, whose wives he then violated and whose property he seized. His garments were of "sha'aṭneẓ," and in order to hide the fact that he was a Jew, he had made himself an epispasm by means of an operation, and had tattooed his body (Lev. R. xix. 6; Tan., Lek Leka, end; Midr. Aggadat Bereshit xlviii.; see also Sanh. 103b). He even boasted of his godlessness, saying, "My predecessors, Manasseh and Amon, did not know how they could make God most angry. But I speak openly; all that God gives us is light, and this we no longer need, since we have a kind of gold that shines just like the light; furthermore, God has given this gold to mankind [Ps. cxv. 16] and is not able to take it back again" (Sanh. l.c.).

When Jehoiakim was informed that Jeremiah was writing his Lamentations, he sent for the roll, and calmly read the first four verses, remarking sarcastically, "I still am king." When he came to the fifth verse and saw the words, "For the Lord hath afflicted her for the multitude of her transgressions" (Lam. i. 5), he took the roll, scratched out the names of God occurring therein, and threw it into the fire (M. Ḳ. 26a). No wonder then that God thought of "changing the world again into chaos," and refrained from doing so only because the Jewish people under this king were pious (Sanh. 103a). Yet punishment was not withheld. Nebuchadnezzar came with his army to Daphne, near Antiochia, and demanded from the Great Sanhedrin, whose members came to pay him their respects, that Jehoiakim be delivered to him, in which case he would not disturb the city and its inhabitants. The Sanhedrin went to Jehoiakim to inform him of Nebuchadnezzar's demand, and when he asked them whether it would be right to sacrifice him for their benefit, they reminded him of what David did in a similar case with the rebel Sheba (Lev. R. xix. 6).

Various opinions have been handed down concerning the circumstances of Jehoiakim's death, due to the difficulty of harmonizing the conflicting Biblical statements on this point (II Kings xxiv. 6; Jer. xxii. 18, 19; II Chron. xxxvi. 6). According to some, he died in Jerusalem before the Sanhedrin could comply with the demand made by Nebuchadnezzar, who therefore had to be content with the king's body, which was cast to him over the walls. Another version says that he died while being let down over the wall. Others, again, maintain that after leading him through the whole land of Judah, Nebuchadnezzar killed him, and then threw his corpse piecemeal to the dogs, or, as one version has it, put it into the skin of a dead ass (Lev. R. xix. 6; Seder'Olam R. xxv., agreeing in part with Josephus, "Ant." x. 6, § 3; see also Jerome to Jer. xxii. 18, and Nebuchadnezzar in Rabbinical Literature).

Even this shameful death, however, was not to be the end of the dead king, upon whose skull were scratched the words, "This and one more." After many centuries the Gemara relates: The grandfather of Rabbi Perida, Rabbi Ḥiyya bar Avuya, found the skull before the gates of Jerusalem; twice he piously buried it, but as often as he tried to cover it the earth refused to hold it. He then concluded that it was the skull of Jehoiakim, for whom Jeremiah had prophesied such an end (Jer. xxii. 18); and as he did not know what to do with it, he wrapped it in silk and hid it in a closet. After a time his wife found it and showed it to a neighbor, who said: "Your husband had another wife before you whom he can not forget, and therefore he keeps her skull." Thereupon the wife threw it into the fire, and when her husband returned he knew what the enigmatical words "this and one more" meant -Jehoiakim remains were not only cast out of Jerusalem but were denied the grave as they were burned (Sanh. 82a, 104a). In the Aggadah, Jehoiakim is still undergoing punishment for his sins. Although the Babylonian Talmud does not include him among those who have no place in the world to come (cf. Sanh. 103b), the Jerusalem Talmud cites him as an example of one who has forfeited his place in heaven by publicly transgressing the law.

In popular culture
Jehoiakim is portrayed by Andrea Occhipinti in the film Jeremiah (1998).

Notes

References

Sources

7th-century BC kings of Judah
6th-century BC kings of Judah
598 BC deaths
Year of birth unknown
Dethroned monarchs

Jehoiakim


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Malženice enthält die drei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Malženice im Okres Trnava.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Malzenice


Prvenstvo Hrvatske u hokeju na travi za sezonu 2015./16. je osvojila momčad Zeline.

Prva liga

Sudionici
 Zelina - Sveti Ivan Zelina
 Zelina II - Sveti Ivan Zelina
 Concordia 1906 - Zagreb
 Jedinstvo - Zagreb
 Marathon - Zagreb
 Mladost - Zagreb
 Mladost II - Zagreb
 Mladost III - Zagreb
 Trešnjevka - Zagreb
 Zrinjevac - Zagreb

Ligaški dio

Doigravanje

Poveznice

Izvori
 hhs-chf.hr, IZVJEŠĆE VODITELJA NATJECANJA , sezona 2015./16., broj 8 - proljeće (140/16) , objavljeno 10. lipnja 2016., preuzeto 5. kolovoza 2016.
 hhs-chf.hr, IZVJEŠĆE VODITELJA NATJECANJA , sezona 2015./16., broj 9 - proljeće (145/16) , objavljeno 20. lipnja 2016., preuzeto 5. kolovoza 2016.

2015-16

Prvenstvo Hrvatske u hokeju na travi 2015./16.


Rebeliunea din iunie sau Insurecția republicană din iunie 1832 (în ) a fost o insurecție antimonarhistă a republicanilor parizieni ce a avut loc în zilele de 5 și 6 iunie 1832.

Rebeliunea își are originea într-o încercare a republicanilor de a anula actul politic prin care a avut loc instituirea în anul 1830 a monarhiei lui Ludovic-Filip, la scurt timp după moartea puternicului susținător al regelui, președintele Consiliului de Miniștri Casimir Pierre Périer, pe 16 mai 1832. Înmormântarea generalului Jean Maximilien Lamarque i-a scos din case pe revoluționari, care au început să protesteze și să ridice baricade în fața forțelor de ordine. Rebeliunea din iunie 1832 a reprezentat ultima revoltă violentă care a avut legătură cu Revoluția Franceză din iulie 1830.

Scriitorul francez Victor Hugo a descris rebeliunea în romanul său Mizerabilii (1862), care a inspirat un spectacol de teatru muzical și mai multe filme artistice.

Context
În perioada Revoluției din iulie 1830, nou-aleasa Cameră a Deputaților a instituit o monarhie constituțională și l-a înlocuit pe regele Carol al X-lea din dinastia de Bourbon cu prințul liberal Ludovic-Filip. Acest lucru i-a înfuriat pe republicani care au văzut un rege înlocuit cu un alt rege. În jurul anului 1832 existau "nemulțumiri ce mocneau puternic mai ales în rândul republicanilor, care simțeau că și-au vărsat sângele pe baricade în 1830 doar pentru ca revoluția lor să fie "furată" de către un grup de oportuniști care a reușit să obțină încoronarea lui Ludovic-Filip ca rege". Pe de altă parte, bonapartiștii deplângeau pierderea imperiului lui Napoleon, iar legitimiștii susțineau dinastia Bourbonilor ce fusese detronată și încercau să-l aducă pe tron pe cel pe care-l considerau adevăratul rege, contele Henri de Chambord, succesorul desemnat al lui Carol al X-lea.

Cauze și catalizatori

Franța se confrunta la momentul declanșării rebeliunii cu importante probleme economice, care se acutizaseră în perioada 1827-1832 — recolte sărace, penurie de alimente și creștere a costurilor de trai — producând nemulțumiri în rândul tuturor claselor sociale. În primăvara anului 1832 Parisul a trecut printr-o epidemie de holeră, care s-a încheiat cu moartea a 18.402 persoane în oraș și peste 100.000 de persoane în întreaga Franță. Cartierele sărace ale Parisului erau devastate de boală, existând suspiciunea că guvernul a contaminat fântânile.

Epidemia a făcut în curând două victime importante. Primul ministru Casimir Perier s-a îmbolnăvit și a murit pe 16 mai, iar eroul Războaielor Napoleoniene și reformatorul Jean Maximilien Lamarque a murit pe 1 iunie. Conservatorului Perier i-a fost organizată o înmormântate de stat grandioasă. Înmormântarea popularului general Lamarque — descris de Hugo ca "iubit de popor deoarece credea în izbânda nădejdilor lui și iubit de mulțime pentru că slujise bine pe împărat" — a reprezentat o oportunitate de a demonstra puterea opoziției.

Monarhia regelui Ludovic-Filip, care devenise guvernul clasei de mijloc, era atacată acum din două părți opuse.

Înainte acestor două decese, au existat două mari rebeliuni. În decembrie 1831 a avut loc în al doilea oraș ca mărime al Franței, Lyon, o revoltă a muncitorilor cunoscută ca revolta canuților, cauzată de greutățile economice. Au fost trimise acolo trupe de represiune după ce membrii Gărzii Naționale au trecut de partea rebelilor. În februarie 1832, la Paris, susținătorii Bourbonilor — numiți de adversarii lor cu apelativele de legitimiști sau carliști — au făcut o încercare de a-i răpi pe membrii familiei regale în ceea ce a devenit cunoscută sub numele de "conspirația din rue des Prouvaires".

Aceasta a fost urmată de o insurecție în Vendée, țara de suflet a Bourbonilor, condusă de ducesa Caroline de Berry, mama contelui Henri de Chambord, pretendent legitimist la tron sub numele de "Henric al V-lea". Ducesa a fost capturată la sfârșitul anului 1832 și întemnițată până în 1833. După aceasta, legitimiștii au renunțat la război și au început să folosească presa ca pe o armă politică.

Insurecția
Republicanii erau conduși de societăți secrete formate din membrii cei mai hotărâți ai mișcării lor. Aceste grupuri plănuiau să provoace revolte similare cu cele care au condus la Revoluția din iulie 1830 împotriva miniștrilor regelui Carol al X-lea. "Societatea pentru drepturile omului" a fost una dintre cele mai active. Ea era organizată ca o armată, împărțită în secțiuni de câte douăzeci de membri fiecare (pentru a se sustrage legii care interzicea asocierea a mai mult de douăzeci de persoane), cu un președinte și un vicepreședinte pentru fiecare secțiune.

Conspiratorii republicani au hotărât să acționeze cu ocazia funeraliilor publice ale generalului Lamarque din 5 iunie 1832. Grupuri de demonstranți au preluat conducerea cortegiului și l-au redirecționat către Piața Bastiliei, unde începuse Revoluția din 1789.

Muncitorilor parizieni și tineretului local li s-au adăugat refugiați polonezi, italieni și germani, care fugiseră la Paris în urma reprimării activităților naționaliste și republicane din țările lor natale. Ei s-au adunat în jurul catafalcului pe care se afla corpul neînsuflețit al generalului. Discursurile ținute au evidențiat sprijinul oferit de generalul Lamarque pentru cauza libertății poloneze și italiene, al căror avocat puternic a fost cu câteva luni înainte de moartea sa. Atunci când un steag roșu purtând cuvintele La Liberté ou la Mort ("Libertate sau Moarte") a fost ridicat, a izbucnit o tulburare în rândul mulțimii și au avut loc schimburi de focuri cu trupele guvernamentale. Marchizul de Lafayette, care a ținut un discurs de laudă al lui Lamarque, a făcut apel la calm, dar tulburarea s-a răspândit.

Revolta ce a urmat a făcut ca cei aproximativ 3.000 de insurgenți să preia pentru o noapte controlul unei părți importante din cartierele centrale și estice ale Parisului, între Chatelet, Arsenal și Faubourg Saint-Antoine. Unii protestatari au cerut atacarea Palatului Tuileries, în acea seară. Cu toate acestea, revolta nu a reușit să se răspândească în continuare.

În noaptea de 5-6 iunie 1832 miliția Gărzii Naționale din Paris formată 20.000 de persoane a fost întărită cu aproximativ 40.000 de militari din trupele armate aflate sub comanda contelui de Lobau. Această forță a ocupat cartierele periferice ale capitalei.

Insurgenții și-au stabilit cartierul general în Faubourg Saint-Martin, centrul istoric al orașului. Au construit baricade pe străzile înguste aflate în zona rue Saint-Martin și Saint-Denis.

În dimineața zilei de 6 iunie, ultimii rebeli au fost încercuiți la intersecția străzilor Saint-Martin și Saint-Merry. În acest moment regele Ludovic-Filip a decis să se arate în stradă pentru a confirma că forțele sale stăpânesc capitala. Întorcându-se la Paris de la Saint-Cloud, el și-a întâlnit miniștrii și generalii la Palatul Tuileries și a declarat stare de asediu, apoi a mers în zona revoltelor, în aplauzele trupelor.

Lupta finală a avut loc la Cloître Saint-Merry, continuând până în seara zilei de 6 iunie. Pierderile totale cauzate de rebeliune au fost de aproximativ 800 de oameni. Armata și garda națională au avut 73 de morți și 344 de răniți, în timp ce insurgenții au avut 93 de morți și 291 de răniți. Forțele insurecției au fost zdrobite.

Urmări
Guvernul i-a prezentat pe rebeli ca făcând parte dintr-o minoritate extremistă. Ludovic-Filip a dovedit mai multă energie și curaj personal decât a avut predecesorul său Bourbon Carol al X-lea în timpul Revoluției din iulie 1830. Când regele a apărut în public, susținătorii lui l-au întâmpinat cu urale. Generalul Sébastini, ministrul de externe, care a condus forțele guvernamentale, a declarat că cetățenii locali prinși în mijlocul evenimentelor l-au felicitat: "ne-au primit cu strigăte de Vive le Roi ["Trăiască regele!"] și Vive la liberté ["Trăiască libertatea"], arătându-și bucuria pentru succesul pe care tocmai îl obținusem". Identificarea ulterioară a rebelilor a relevat că majoritatea lor (66%) proveneau din clasa muncitoare, o mare parte fiind muncitori în construcții. Majoritatea celorlalți (34%) erau negustori sau funcționari.

În timpul raidurilor a fost confiscat un număr mare de arme și au existat temeri că va fi instaurată legea marțială. Guvernul, care venise la putere în urma unei revoluții, s-a distanțat de propriul său trecut revoluționar, înlăturând pictura Libertatea conducând poporul a lui Delacroix, care fusese comandată pentru a rememora evenimentele din 1830. Potrivit lui Albert Boime, "după revolta de la înmormântarea lui Lamarque în iunie 1832 ea nu a mai fost niciodată expusă public de teamă că va da un exemplu rău".

Un tânăr pictor, Michel Geoffroy, a fost acuzat că a declanșat rebeliunea prin fluturarea unui steag roșu. El a fost condamnat la moarte, dar o serie de contestații a determinat comutarea sentinței la pedeapsă cu închisoarea. Adevăratul purtător al steagului a fost descoperit o lună mai târziu și închis pentru o lună din cauza evidentei instabilități psihice. Șapte din cele 82 de procese au condus la alte condamnări la moarte, toate comutate în pedepse cu închisoare pe diferite termene.

Republicanii au folosit procesele pentru a obține sprijin pentru cauza lor. Mai mulți rebeli au ținut discursuri republicane la proces, inclusiv Charles Jeanne, unul dintre liderii clasei muncitoare, care și-a apărat cu mândrie propriile acțiuni. El a fost condamnat și închis și a devenit un martir republican, când a murit în închisoare în anul 1837. Un pamflet publicat în 1836 a comparat rezistența republicanilor cu rezistența eroică a celor 300 de spartani de la Bătălia de la Termopile.

O virtute republicană este perseverența; ea este devotamentul personificat... [ea] este [reprezentată de regele] Leonida murind la Termopile, în fruntea a 300 de spartani; ea este, de asemenea, [reprezentată de] cei 72 de eroi care au apărat timp de 48 de ore zona învecinată de la Cloître Saint-Merry de 60.000 de oameni și care... s-au aruncat ei înșiși în baionete pentru a obține o moarte glorioasă.

Regimul lui Ludovic-Filip a fost răsturnat în cele din urmă de Revoluția franceză de la 1848, deși cea de-a Doua Republică Franceză a avut o viață scurtă. În Revoluția de la 1848, Friedrich Engels a publicat o retrospectivă în care a analizat erorile tactice care au dus la eșecul rebeliunii din 1832 și a inspirat lecții pentru revolta din 1848. Principala greșeală strategică, a argumentat el, a fost faptul că rebelii nu au plecat imediat în marș către centrul de putere, Hôtel de Ville.

Victor Hugo și Mizerabilii

Pe 5 iunie 1832 tânărul Victor Hugo scria o piesă de teatru în Grădinile Tuileries, când a auzit sunetul unor focuri de armă din direcția Les Halles. Paznicul parcului a trebuit să deschidă poarta grădinii ce fusese părăsită de oameni pentru a-l lăsa să iasă pe Hugo. În loc să se grăbească să ajungă acasă, el a luat-o în direcția focurilor de armă pe străzile goale, fără să știe că jumătate din Paris căzuse deja în mâinile insurgenților. Toate străzile din jurul Les Halles erau împânzite cu baricade. Hugo s-a îndreptat spre nord pe rue Montmartre, apoi a luat-o la dreapta prin Pasajul Saumon pentru a se întoarce în cele din urmă înainte de intra pe rue du Bout du Monde (strada Capătul Lumii). La jumătatea drumului a observat că gardurile de la fiecare capăt al străzii erau căzute la pământ. Hugo a fost înconjurat de baricade și s-a adăpostit între niște coloane de pe stradă, în care toate magazinele erau închise. Timp de un sfert de oră gloanțele au zburat deasupra sa în ambele sensuri.

În romanul său Mizerabilii, publicat treizeci de ani mai târziu, în 1862, Hugo descrie perioada anterioară rebeliunii și urmărește viețile și interacțiunile mai multor personaje pe o perioadă de douăzeci de ani. Acțiunea romanului începe în anul înfrângerii finale a lui Napoleon Bonaparte și atinge apogeul cu luptele din cadrul Rebeliunii din iunie 1832. Militant republican sincer, Hugo i-a favorizat, fără îndoială, pe revoluționari.

Scenele plănuirii rebeliunii de către studenții și săracii Parisului în ajunul înmormântării generalului Lamarque sunt înfățișate în roman prin activitățile asociației fictive "Prietenii A.B.C.-ului" (un joc de cuvinte bazat pe cuvântul francez abaissés, ce poate fi tradus "înjosiți"), condus de carismaticul personaj Enjolras și portretizat ca un sub-grup al Societății pentru Drepturile Omului. Este descrisă, de asemenea, ridicarea de baricade pe străzile înguste ale Parisului. Prietenii A.B.C.-ului au organizat ridicarea unei baricade pe rue de la Chanvrerie, o stradă care dădea în rue Saint-Denis, în apropierea unui magazin de vinuri pe care îl folosesc ca bază de operațiuni. În timpul bătăliei finale principalele personaje se află la un loc și multe dintre ele sunt ucise.

Mizerabilii a creat o largă notorietate unei rebeliuni relativ puțin cunoscute. Romanul este una dintre puținele opere literare care prezintă Rebeliunea din iunie și evenimentele care au condus la declanșarea acesteia.

Note

Istoria Parisului

Rebeliunea din iunie 1832


Fyens Glasværk blev dannet af konsul Frederik Hey i 1890, da han opkøbte Odense Glasværk som var gået konkurs året før. I 1899 opkøber glasværket Rosdala Glasbruk i Sverige.

Referencer

Danske virksomheder etableret i 1890
Virksomheder i Odense

Fyens Glasværk


Nígerska karlalandsliðið í knattspyrnu er fulltrúi Níger í knattspyrnu og er stjórnað af knattspyrnusambandi landsins. Liðið hefur aldrei komist í úrslitakeppni HM en tvívegis keppt í Afríkukeppninni.

Afrísk knattspyrnulandslið
Karlalandslið í knattspyrnu
Níger

Nígerska karlalandsliðið í knattspyrnu


William "Bill" Sarpalius (* 10. Januar 1948 in Los Angeles, Kalifornien) ist ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1989 und 1995 vertrat er den Bundesstaat Texas im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Bill Sarpalius wuchs in Houston und auf der Cal Farley's Boys Ranch nahe Amarillo auf. In den Jahren 1967 und 1968 leitete er die Texas Future Farmers of America Association, eine Nachwuchsorganisation der Farmer. Bis 1970 besuchte er das Clarendon College. Danach studierte er bis 1972 an der Texas Tech University. Anschließend war er von 1972 bis 1978 bei der Verwaltung und als Lehrer bei der Cal Farley's Boys Ranch angestellt. Außerdem studierte er bis 1978 auch an der West Texas State University. Gleichzeitig begann er als Mitglied der Demokratischen Partei eine politische Laufbahn. Von 1981 bis 1989 gehörte er dem Senat von Texas an.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1988 wurde Sarpalius im 13. Wahlbezirk von Texas in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 3. Januar 1989 die Nachfolge von Beau Boulter antrat. Nach zwei Wiederwahlen konnte er bis zum 3. Januar 1995 drei Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Im Jahr 1994 unterlag er dem Republikaner Mac Thornberry. Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus arbeitete Sarpalius einige Jahre für das Bundeslandwirtschaftsministerium. Heute leitet er eine Beraterfirma in Washington.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Texas
Mitglied des Senats von Texas
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Träger des litauischen Großfürst-Gediminas-Ordens
US-Amerikaner
Geboren 1948
Mann

Bill Sarpalius


Kaspars Kambala (d.13 Aralık 1978, Letonya), 2.06 boyunda ve 120 kg ağırlığındaki Efes Pilsen, BK UNİKS ve Fenerbahçe Ülker'de oynamış olan Leton basketbolcudur. Efes Pilsen'deyken Avrupa'nın en iyi pivotlarından biri deniliyordu. EuroLeague'in sayı kralı olmuş bir basketbolcudur.

Kariyeri
Real Madrid ve UNICS Kazan gibi Avrupa'nın önemli takımlarında forma giydikten sonra Fenerbahçe Ülker'e gelmiş ve burada da ilk senesinde çok iyi bir performans sergilemiştir.

Fenerbahçe Ülker'deki ikinci sezonuna da çok iyi başlamıştır fakat yasaklı madde aldığı için basketboldan men edilmiştir. Basketbolun ardından profesyonel olarak Las Vegas'ta boksla ilgilenmiştir. 2009 itibarıyla basketbola geri dönmüştür.

Bir süre sonra Bulgaristan 1.Lig Takımı PBK Lukoil Akademik'le anlaşan Kambala, burada iyi performans göstererek iyi istatistikler yakalamıştır. 30 Aralık 2010 itibarıyla Türkiye Basketbol Ligi takımlarından Aliağa Petkim ile sezon sonuna kadar sözleşme imzalamış, sezon sonundan sonra ardından 16 Temmuz 2011 tarihinde Türk Telekom ile 1+1 yıllık sözleşme yapmıştır. 2012-13 sezonu ikinci yarısından itibaren TB2L'de mücadele eden Pi Koleji takımında mücadele vermiştir. 2013-15 sezonlarında TB2L takımı DSİ ERA Spor'da oynamıştır. 2015 yılında Türkiye Basketbol 1. Ligi'nde mücadele eden Adanaspor ile sözleşme imzaladı.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 TBLStat.net Oyuncu Profili

1978 doğumlular
Leton erkek basketbolcular
Fenerbahçe SK basketbolcuları
Türk Telekom GSK basketbolcuları
Leton gurbetçi basketbolcular
Türkiye'deki gurbetçi basketbolcular
İspanya'daki gurbetçi basketbolcular
Rusya'daki gurbetçi basketbolcular
Bulgaristan'daki gurbetçi basketbolcular
İran'daki gurbetçi basketbolcular
Türkiye'deki Leton gurbetçiler
İspanya'daki Leton gurbetçiler
Rusya'daki Leton gurbetçiler
Bulgaristan'daki Leton gurbetçiler
İran'daki Leton gurbetçiler
Pivot basketbolcular
Yaşayan insanlar

Kaspars Kambala


Huashanske slike na stijenama (kineski 龍門石窟; pinyin: Huāshān Bìhuà), poznate i kao Slike na stijenama Zuojiang Huashana, gdje Zuojiang znači zemljopisno-jezično područje rijeke Zuo (Zuojiang Zhuang (jezik), je pozamašni kompleks piktograma u sklopu Rezervata prirode Nonggang u okrugu Ningming na jugozapadu kineskoj provincije Guangxi. Slikarije su slikane nekoliko stotina godina na vapnenačkim liticama planine Hua (Huashan), na zapadnoj obali rijeke Ming, pritoke rijeke Zuo (sliv Biserne rijeke).

Središnje oslikane litice su široke oko 170 m i visoke su oko 40 m, te predstavljaju najveću sliku na stijenama u Kini. Slike su smještene na oko 30 do 90 m iznad površine rijeke, a sastoje se od oko 1900 likova u oko 110 skupina. Likovi su izvedeni u crvenkastom okeru sa životinjskim ljepilom i krvlju. Oni predstavljaju ljudske, ali i životinjske figure s brončanim bubnjevima, noževima, mačevima, zvonima i brodovima. Ljudske figure su visoke od oko 60 do 150 cm, ali se ističe jedna visine 3 m.

Naslikane su prije oko 2500 do 1600 godina, od razdoblja zaraćenih država do kasne dinastije Han. Mnoge slikarije prikazuju način života i običaje drevnog vijetnamskog naroda Lạc Việt (Luoyue) za koje se vjeruje kako su preci današnjih Žuana, a koji su tada naseljavali dolinu rijeke Zuo
God. 2016., 38 skupina huashanskih slika na stijenama su upisane na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji kao "jedini ostatak kulture brončanih bubnjeva koja je nekada prevladavala diljem južne Kine i susjedstvom".

Izvori

Vanjske poveznice

 Nominacijska stranica lokaliteta za svjetsku baštinu UNESCO-a  Preuzeto 16. kolovoza 2016.
 Sveto mjesto spajanja neba, vode i zemlje  Preuzeto 16. kolovoza 2016.

Svjetska baština u Kini
Kineska likovna umjetnost
Arheološki lokaliteti u Kini

Huashanske slike na stijenama


Ephemeraceae, porodica pravih mahovina iz reda Pottiales. Postoji više rodova.

Rodovi
 Aporella Podp.
 Ephemerella Müll. Hal.
 Ephemeridium Kindb.
 Ephemerisporites E. Nagy
 Ephemerum Hampe

Izvori

Pottiales
Biljne porodice

Ephemeraceae


Flaplar; uçakların genellikle kanat firar kenarında bulunan; kanat kamburluğunu artırarak öncelikle taşıma kuvvetini (L) ve kısmen de sürüklemeyi (D) artıran kumanda yüzeyleri. Flaplar uçuşun, özellikle iniş ve kalkış gibi düşük süratlerde daha yüksek taşıma kuvvetine ihtiyaç duyulan safhalarında kullanılırlar (açık duruma getirilirler). Pek çok uçak tipinde flapların birden fazla ayar düzeyi (açısı) bulunur.

Etkileri
 Flaplar taşımayı artırarak uçağın herhangi bir konfigürasyondaki perdövites süratini düşürür (perdövites olmasını güçleştirir). Kalkış esnasında kullanıldığında uçağın yerden erken kesilmesini sağlar.
 Flaplar sürüklemeyi artırır. Bu etki iniş esnasında alçalma oranını artırır. Kalkış sonrasında ise tırmanış oranını azaltarak daha "sığ" bir tırmanış gerçekleşmesine neden olur.
 Flaplar açık konumdayken uçağın burnu (pitch) flapsız duruma nazaran daha aşağıdadır. Bu durum pilota daha iyi yatay görüş sağlar.

Bazı uçak tiplerinde kuvvetli ve hamleli rüzgârlarda flapsız iniş yapılması tavsiye edilir ancak ilgili teknik dokümanlardaki usullere mutlak riayet edilmelidir.

Flap ve kanatçık
Flaplar, görünüş olarak uzunlamasına eksende yatışı (yuvarlanmayı) sağlayan kanatçıklara benzerler ancak görevleri çok farklıdır. Kanatçıklar birbirlerine ters çalışır, yani birisi kamburluğu arttırırken, diğeri azaltır. Bu da uçağa uzunlamasına eksende yuvarlanma momenti sağlar. Ters çalıştıkları için iki kanada ters yönlü aerodinamik kuvvet sağlarlar ki bu sebeple kanatlara herhangi bir gerilme yüklenmez (kuvvet çifti). Fakat flaplar aynı yönlü çalışırlar. Bu yüzden her iki kanadın aynı yönde kuvvete maruz kalması kanat üzerinde bir gerilme yaratırlar. Bu gerilme, moment prensibince ne kadar kısa moment koluna sahip olursa o kadar düşük olacaktır. Flapların kanat kökünde, kanatçıkların kanat ucunda yer almasının gerekçelerinden biri budur. Zira kökte yer alan flapların kanadın kırılmasına yol açacak bir kuvvet oluşturmaması hayati önem taşır.

Flap türleri

Düz flap (Plain): Basit bir menteşe ile monte edilmiş Kanat profilinin arka kısmı aşağıya doğru döner.Kıvrım düz olduğu zaman  herhangi bir sapma yoktur ama kıvrım 15 derece aşağı doğruysa kaldırma etkisini arttırır 40 derece aşağı doğru ise kaldırma etkisini azaltır.Küçük uçaklarda tercih edilir.
Ayrık flap (Split): Ana kanadın arka kısmının  üst yüzeyi sabit kalırken alt yüzeyi menteşe yardımıyla aşağı doğru kıvrılır.Ayrık Flap 1920'de Orville Wright and James M tarafından bulunmuştur ama 1930'larda yaygın olmuştur. Douglas DC-3 ve C-47'de Ayrık Flap kullanılır.
Oluklu flap (Slotted): Flap ile ana kanat arasında boşluk vardır.. Bu oluk sayesinde, kanat alt yüzeyindeki havanın bir kısmı, üst tarafa geçerek kanat üst yüzeydeki hava filelerinin yüzeyden ayrılmasını önler.
Fowler flap: Ayrık Flap türünün arkaya doğru kayan türüdür. bu flap türü bir mafsal etrafında dönmemekte, geriye doğru belirli bir açı altında kaymaktadır. Bu tür flap'lar hem kanat alanını hem de kanat kamburluğunu arttırarak yüksek kaldırma kuvveti elde ettiği gibi, geri sürükleme kuvveti yarattığı için uçak hızını da düşürür. Fowler Flap 1924 yılında Harlan D. Fowler tarafında bulunmuştur.
Junkers flap: Kanadın seviyesinin biraz daha altında bulunan bir flap türüdür kapalı halde kanatla paralel aşağı doğru açıldığında aynı düz flap gibi aşağı doğru kıvrılır ancak bu olay kanat üzerinde gerçekleşmez. O. Mader tarafından 1920'li yılların başlarında bulunmuştur ve yaygın olarak Junkers Ju 52'de kullanılmıştır ancak günümüzde de modern ultra-light tipli uçaklarda görülebilir.

İlgili bağlantılar

 Kanatçık
 Uçuş denetimleri

Aerodinamik (havacılık)
Uçak kumanda yüzeyleri

Flap


Benjamin Lev Kweller (Greenville, Texas, Estados Unidos, 16 de junio de 1981) es un cantante estadounidense, compositor y multinstrumentista.

Historia

Ben Kweller nació en San Francisco en 1981. En 1982, su familia se trasladó a Emory, Texas, donde su padre, Howard Kweller, se convirtió en primer médico de la ciudad. En 1986, Ben Kweller se trasladado a Greenville, Texas. Kweller fue expuesto a la música a una edad muy temprana. su Padre Howard Kweller le enseñó a Ben cómo tocar la batería cuando tenía siete años de edad. Para el próximo año, ellos juegan juntos casi todas las noches después de que Howard llegó a casa del trabajo. Howard cantaba y tocaba la guitarra, mientras que Ben tocaba la batería. Ambos tocaban canciones de The Beatles, The Hollies, Jimi Hendrix, y otros artistas de la década de 1960. Howard es también un viejo amigo de Nils Lofgren, un vecino suyo. Esto fue mencionado durante una entrevista con Marc Riley en la BBC 6music el 4 de diciembre de 2008. Kweller ha mencionado en entrevistas que reunió Lofgren en gran medida ayudó a su exposición a la música. Cuando cumplió 8 años Kweller, uno de sus amigos le enseñó a tocar la canción de la banda de Post-punk: Joy Division "Heart and Soul" en el piano y el joven de inmediato comenzó a crear sus propias canciones utilizando los mismos acordes. En el momento en que él tenía 9 años, tuvo una docena de composiciones originales en su haber y un concurso de composición patrocinado por Billboard, Donde ganó una mención de honor.

Discografía

Álbumes de estudio

 2000: "Sha Sha"
 2001: "Freak Out, It's Ben Kweller"
 2004: "On My Way"
 2006: "Ben Kweller"
 2009: "Changing Horses
 2012: "Go Fly a Kite"

EP

 1999: "Melange"
 2000: "Bromeo"
 2001: "Phone Home"
 2001: "BK"
 2006: "Sundress"
 2008: "How Ya Lookin' Southbound? Come In..."

Sencillos

 "Wasted & Ready", (2002)
 "Commerce TX", (2003)
 "Falling", (2003)
 "The Rules", (2004)
 "Sundress", (2006)
 "Penny On The Train Track", (2006)
 "Sawdust Man", (2009)

Enlaces externos

 Sitio Oficial
 Ben Kweller en Maniatv.com
 Ben Kweller en WOXY.com
 Ben Kweller en Xanthein Archive
 Ben Kweller en LeftLion Magazine
 Ben Kweller en ABC's Music Lounge

Cantautores de Estados Unidos
Cantantes de rock de Estados Unidos
Músicos judíos

Ben Kweller


Afera Sokal, satirična podvala koju je u akademskim krugovima 1996. izveo Alan Sokal, ugledni profesor fizike na njujorškom sveučilištu. Predao je uredništvu postmodernog časopisa Social Text lažni članak pod naslovom "Transgressing the Boundaries: Towards a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity" (S onu stranu granice: Prema transformativnoj hermeneutici kvantne gravitacije), u kojem je tobože dekonstruirao principe kvantne fizike i zaključio kako je kvantna gravitacija društveni i jezični konstrukt.

Uredništvo je prihvatilo i objavilo Sokalov rad u proljetno-ljetnom izdanju časopisa, ne prepoznavši da je riječ o podvali. Social Text u to vrijeme nije imao praksu stručnog recenziranja, pa članak prije objave nije poslan na čitanje fizičaru.

Kada je u svibnju 1996. članak izašao, Sokal je istoga dana u intervjuu za časopis Lingua Franca obznanio da je u rad namjerno dodao "gomilu gluposti". Izrazio je uvjerenje da su ga urednici Social Texta objavili samo zato što je "zvučao dobro", i "bio u skladu s njihovim ideološkim uvjerenjima". Priču o Sokalovoj podvali su prenijeli mnogi američki i britanski mediji.

Izvori

Filozofija

Afera Sokal


El bisbita norteamericano (Anthus rubescens), también conocido como bisbita de agua, es una especie de ave paseriforme de la familia Motacillidae. Su área de distribución incluye Asia, América del Norte y América Central. No tiene subespecies reconocidas.

Referencias

Enlaces externos

rubescens
Aves de Asia
Aves de América del Norte
Aves de América Central
Animales descritos en 1771

Anthus rubescens


118945 Rikhill este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
118945 Rikhill este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Junk Bond Observatory de David Healy (astronom). Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,19 ua, o excentricitate de 0,05 și o înclinație de 7,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 118001-119000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

118945 Rikhill


Zdenko Petranović (Delnice, 8. travnja 1919. - Banja Loka, kod Kostela, 21. travnja 1942..)

Životopis
Narodni je heroj i učesnik Narodnooslobodilačke borbe Jugoslavije. Po završetku prvog razreda pučke škole seli se u Dragu pokraj Sušaka s roditeljima. Tu završava i šegrtsku školu te se zapošljava u svojstvu trgovačkog pomoćnika. Godine 1938., U Sušaku učestvuje u demonstracijama protiv Hitlerove okupacije čehoslovačkih Sudeta. Zbog svog istupa u demonstracijama dobiva otkaz na radnom mjestu. Na odsluženju vojnog roka u Zvorniku dočekuje kapitulaciju Kraljevine Jugoslavije, nakon čega se vraća u Dragu kod roditelja. Početkom Travanjskiog rata, Zdenko živi s obitelji u Sušaku. Vraća se u Delnice i brat ga povezuje s članovima (KPJ) da bi ubrzo i priključio( partizanima u "Delničku četu". Četa ubrzo biva napadnuta, a Zdenko odlazi s grupom boraca u Bitoraj, ličko-fužinski partizanski logor i tamo dobiva nadimak Jastreb. Zdenko postaje zapovjednik Omladinske čete trećeg bataljona "Goranin" Primorsko goranskog odreda. U jednoj akciji kod Banja Loke u Sloveniji, prilikom povlačenja od neprijateljskih tenkova, pada pokošen mitraljeskom rafalnom paljbom. Proglašen je narodnim herojem Jugoslavije 20. prosinca 1951. godine. U Delnicama je u čast Zdenku postavljena bista.

Izvori

Životopisi, Delnice
Narodni heroji Jugoslavije

Zdenko Petranović


La prueba social, conocida también como influencia social informativa, es un fenómeno psicológico donde las personas asumen que la acción de otras personas refleja un comportamiento correcto en una situación especifica. Este efecto se realza en situaciones sociales ambiguas donde las personas son incapaces de determinar un comportamiento apropiado, y son conducidos por la suposición de que las personas que las rodean, en ese momento, poseen más información sobre la situación.

Los efectos de influencia social pueden observarse en las tendencias de grupos grandes para ajustarse a una opción, correcta o incorrecta, un fenómeno que a veces es referido como comportamiento gregario. Aunque la demostración social refleja un motivo racional para tomar en cuenta la información en posesión de otros, los análisis formales muestran que pueden causar que las personas converjan rápidamente a una sola respuesta, de forma que las decisiones de grupos grandes de individuos pueden basarse en una pequeña cantidad de información (ver cascadas de información).

La demostración social es un tipo de conformidad. Cuando una persona está en una situación donde no está segura de cuál es el comportamiento correcto, entonces observa a otras personas para buscar un comportamiento correcto. Cuando "nos conformamos porque creemos que la interpretación de una situación ambigua por parte de otros es más exacta que la nuestra y nos ayudará a elegir la acción apropiada"  Esto está contrastado con las norma de influencia social por las que una persona se ajusta a caer bien o ser aceptada por los demás.

Véase también

 Efecto espectador
 Masa crítica (sociodinámica)
 Psicología de las masas
 Cómplice
 Tercera Ola
 Presión de los pares

Referencias

Psicología social
Comportamiento humano

Demostración social


Europamesterskabet i fodbold for kvinder 2017 var det 12. EM i fodbold for kvinder, afholdt af UEFA. Turneringen afholdtes i Holland fra 16. juli til 6. august 2017, hvor kampene var fordelt på syv stadions i byerne Utrecht, Doetinchem, Rotterdam, Breda, Tilburg, Deventer og Enschede. Mesterskabet havde for første gang deltagelse af 16 hold, hvilket var fire hold flere end hidtil, hvilket blev afgjort af UEFA's eksekutivkomite i december 2011.

Finalen blev spillet mellem hjemmeholdet  og , hvor Holland løb med sejren og altså blev europamestre.

Valg af vært
Holland blev valgt som været for slutrunden 4. december 2014 af UEFA's eksekutivkomite. Udover Holland havde også Østrig, Frankrig, Israel, Polen, Skotland og Schweiz udvist interesse for at afholde mesterskabet.

Kvalifikationen
Kvalifikationen til slutrunden, der har deltagelse af 47 landshold (hvilket er rekord) blev indledt i april 2015, hvor den indledende kvalifikationsturnering blev afholdt. Den afsluttende kvalifikationsturnering varer fra september 2015 til september 2016. De afsluttende playoffkampe spilles i oktober 2016. Andorra deltog for første gang i kvalifikationen til EM for kvinder på seniorsiden.

Kvalificerede hold
Følgende hold kvalificerede sig til slutrunden.

Noter

Spillesteder
Europamesterskabet i fodbold for kvinder 2017 afholdes på syv stadioner i syv forskellige byer:

Gruppespil
De deltagende hold fordeles i fire puljer med fire hold i hver. Efter gruppespillet går to hold fra hver pulje videre til slutspillet, bestående af kvartfinaler, semifinaler og finale. Der spilles ikke bronzekamp.

Gruppe A

Gruppe B

Gruppe C

Gruppe D

Slutspil

Under slutrunden bruges forlænget spilletid og straffesparkskonkurrence, hvis det bliver nødvendigt.

Oversigt

Kvartfinaler

Semifinaler

Finale

Statistik

Målscorere
5 mål
  Jodie Taylor

4 mål
  Vivianne Miedema

3 mål
  Sherida Spitse
  Lieke Martens

2 mål

  Nadia Nadim
  Toni Duggan
  Ilaria Mauro
  Daniela Sabatino
  Carolina Mendes
  Stina Blackstenius
  Lotta Schelin
  Babett Peter
  Nina Burger

1 mål

  Janice Cayman
  Elke Van Gorp
  Tessa Wullaert
  Pernille Harder
  Theresa Nielsen
  Sanne Troelsgaard
  Katrine Veje
  Fran Kirby
  Jordan Nobbs
  Nikita Parris
  Ellen White
  Camille Abily
  Amandine Henry
  Eugénie Le Sommer
  Fanndís Friðriksdóttir
  Cristiana Girelli
  Daniëlle van de Donk
  Shanice van de Sanden
  Ana Leite
  Elena Danilova
  Elena Morozova
  Ramona Bachmann
  Ana-Maria Crnogorčević
  Lara Dickenmann
  Erin Cuthbert
  Caroline Weir
  Vicky Losada
  Amanda Sampedro
  Josephine Henning
  Isabel Kerschowski
  Dzsenifer Marozsán
  Stefanie Enzinger
  Lisa Makas
  Sarah Zadrazil

Selvmål
  Millie Bright (i semifinalen mod Holland)

Hæder
Følgende hæderspriser blev uddelt af UEFA ved turneringens afslutning. Guldstøvle, sølvstøvle og bronzestøvle hæderspriser blev alle sponsoreret af Adidas.

Noter

Referencer

Se også

2017
Fodbold i 2017
Fodbold i Nederlandene

EM i fodbold 2017 (kvinder)


محمد القاضي  (31 ديسمبر 1938-21 أبريل 2015)، مناضل فلسطيني ولد في مدينة كوكبا، يعتبر أحد مؤسسي الجبهة الشعبية لتحرير فلسطين وأحد أبرز الشخصيات الوطنية الفلسطينية يلقبه أنصاره بأبو ناصر، وهو ومن أحد أعضاء حركة القوميين العرب.

نشأته وتعليمه

ولد في قرية كوكبا عام 1938، ودرس المرحلة الأولى من الابتدائية في مدرسة القرية؛ نشأ في قرية كوكبا وعانى من ظروف المعيشة الصعبة بسبب الفقر وظروف الحرب والهجرة. بعد النكبة سكن في مخيم البريج في قطاع غزة 1949م وأكمل تعليمه فيه. تخرج من معهد الضباط في مرحلة لاحقة.

حياته السياسية
عمل مديراً لمكتب الحاكم العام لقطاع غزة (1958-1963)، ثم التحق بكلية الضباط الاحتياط بجمهورية مصر العربية عام1963، ومن ثم التحق بجيش التحرير الفلسطيني حتى 1967، وبعد هزيمة 67، سافر إلى مصر عبر سيناء مشيا على الأقدام مع مجموعة من المناضلين، والتحق هناك بقيادة جيش التحرير، ومن خلال تواجده هناك عمل على إعادة تجميع وتنظيم حركة القوميين العرب من خلال الأطر الطلابية بالجامعات ومن خلال بعض عناصر الجيش والمبعدين من قطاع غزة. وبعد الإعلان عن قيام الجبهة الشعبية تولى مسئولية الجبهة في الساحة المصرية، وأشرف عى إعداد عدة دورات من المقاتلين حيث تم تجهيز وتدريب هذه العناصر وإرسالها إلى الأردن وبعد ذلك القيام بمهامهم. وبعد ذلك تم استدعاؤه إلى الساحة الأردنية حيث تم انتخابه في اللجنة المركزية للجبهة الشعبية في أواخر سنة 1968م، وأشرف على القيام بعدة مهام منها التدريب العام سرا للمقاتلين سواء معنوياً وقتالياً، للقيام بمهام سرية في الضفة الغربية وقطاع غزة والأراضي المحتلة، بالإضافة إلى تدريب الحركة النسائية الخاصة بالجبهة في الداخل والخارج بجميع الدول العربية المجاورة، وكانت إحدى أهم المقاتلات اللواتي تدربن على يده المناضلة ليلى خالد صاحبة أول عملية اختطاف طائرة سنة الـ70. وتولى بعد ذلك مسئولية القطاع الشمالي والجولان وجنوب لبنان، بالإضافة إلى الإشراف على القطاع الجنوبي بالأردن، وبعد أحداث أيلول الأسود بالأردن 1970، تولى مسئولية العمل العسكري سرا في جنوب لبنان والمليشيا في لبنان. في أوائل الـ 1973 م وعلى إثر خلافات سياسية عمت حركة المقاومة الفلسطينية سواء في الجبهة أو في حركة فتح، آثر التنحي عن العمل للتأمل في إعادة التفكير في أسباب كل ما جرى سواء على صعيد العمل الفلسطيني أو العربي عامة.

اشتهرت الجبهة في حقبة السبعينات بعمليات خطف الطائرات ونسف المطارات واقتحام ونسف السفارات واغتيال القيادة الإسرائيلية والتشدد بالموقف. الجبهة الشعبية كانت أول من ابتكر خطف الطائرات وتعتبر ليلى خالد أول إمراة تختطف طائرة في العالم. في بداية 1969، انضمت إلى معسكرات تدريب تابعة للجبهة الشعبية في الأردن. وتلقت التدريب على يد أحد أعضاءالجبهة الشعبية (محمد القاضي) المكلف في وقته عن التدريب العسكري للقوات في الأردن. في 29 فبراير 1969 قامت ليلى بمساعدة سليم العيساوي بخطف طائرة ركاب أمريكية للرحلة رقم 840 التي تصل خط لوس أنجلس/تل أبيب. حيث قاما بالصعود إلى الطائرة عند مرورها من روما حيث بعد مرور نصف ساعة بعد صعودهم للطائرة قاما بتغيير مسار الرحلة إلى دمشق بسوريا حيث قاما بإخراج الركاب الـ116 وبتفجير الطائرة.

مناصب
تدرجه في المناصب:
 مدير مكتب الحاكم العام في غزة.
 ضابط في جيش التحرير الفلسطيني.
 عضو في حركة القوميين العرب.
 أحد مؤسسي الجبهة الشعبية.
 مسؤول الجبهة الشعبية في مصر.
 عضو لجنة مركزية ومسؤول عام التدريبات العسكرية في الأردن.
 مسؤول الجبهة الشعبية في لبنان.
 مسؤول ميليشيا الجبهة في لبنان.

مراجع

وفيات 2015
سياسيون فلسطينيون
قوميون عرب
مقاومة فلسطينية
مواليد 1938

محمد القاضي (سياسي فلسطيني)


Sir Gregory Paul Winter () este un biochimist britanic, laureat al Premiului Nobel pentru Chimie 2018.

Note

Absolvenți Trinity College, Cambridge
Laureați britanici ai Premiului Nobel
Mentenanță CS1: Nume multiple: lista autorilor
Commanders of the Order of the British Empire
Fellows of the Royal Society
Knights Bachelor
Oameni în viață
Laureați ai Royal Medal
Webarchive template wayback links
Nașteri în 1951
Biologi britanici
Laureați ai Premiului Nobel pentru Chimie

Gregory P. Winter


Las Agapetas (latín, Agapetae, muy amadas), eran vírgenes que se consagraban a Dios con un voto de castidad y se asociaban con los Eclesiásticos por motivo de piedad y caridad. Esta asociación resultó más tarde en abusos y escándalos, por lo que los concilios del siglo IV lo prohibieron. El Concilio de Ancira, en 314, prohibió a las vírgenes consagradas a Dios vivir con los hombres como hermanas. Esto no corregía completamente la práctica, porque San Jerónimo acusó a monjes sirios de vivir en ciudades con las vírgenes cristianas. Las agapetas se confunde a veces con las sineisactas, o la mujer que vivía con los clérigos fuera del matrimonio, una clase contra la cual se dirigió el tercer canon del primer concilio de Nicaea (325). La práctica de los clérigos que vivian con mujeres fue finalmente condenada por el Primer y Segundo Concilio de Letrán.

Los Agapetas fueron también una rama del gnosticismo a finales del siglo IV, que sostenía que las relaciones sexuales eran solamente incorrectas si la mente era impura.

Véase también
Consejos evangélicos

Referencias

Eclesiología
Gnosticismo
Eusebio Jerónimo de Estridón
Abstinencia sexual y religión

Agapetas


Umidigi (cunoscut anterior ca UMI) este un producător chinez de smartphone-uri cu sediul în orașul Shenzhen, care produce smartphone-uri Android, ceasuri inteligente și alte dispozitive electronice mobile.

Istoric
Compania a fost fondată în februarie 2012 sub numele de Umi, lansând primul lor telefon, UMI X1, în iulie a acelui an.  Umidigi își vinde produsele numai la comercianții cu amănuntul online precum Banggood, AliExpress, eBay și Amazon.  Numele "Umidigi" a fost folosit ca brand secundar până în 2017, când compania și-a schimbat oficial numele Umidigi.

Produse
Umidigi a lansat peste 55 de modele de telefoane.

Umidigi produce accesorii mobile, cum ar fi căști wireless, ceasuri inteligente, un combo Bluetooth selfie stick/trepied și un suport de încărcare wireless. Aceste produse sunt sub numele de marcă Ubeats, Upod, Uwatch, Selfie Stick și Q1.

În Bangladesh, Umidigi este în parteneriat cu Redgreen.

O versiune a Umidigi A9 este vândută în Statele Unite ca "Freedom Phone".

Note

Producători de echipamente de telecomunicații

UMI


Aleksandar Christow ist der Name folgender Personen:

* Aleksandar Christow (Journalist) (1929–2005), bulgarischer Journalist
 Aleksandar Christow (Boxer) (* 1964), bulgarischer Boxer

Siehe auch:
 Aleksandar Hristov (1914–2000), mazedonischer Rechtswissenschaftler

Aleksandar Christow


Andreas Bäsig (* 21. Dezember 1955) ist ein ehemaliger deutscher Mittel- und Langstreckenläufer, der für die DDR startete.

Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1979 in Wien wurde er Vierter über 3000 m.

1978 wurde er DDR-Vizemeister über 1500 m, 1979 DDR-Hallenmeister über 3000 m und 5000 m.

Andreas Bäsig startete für den SC Cottbus.

Persönliche Bestzeiten

 1500 m: 3:40,9 min, 14. Juni 1979, Halle
 3000 m: 7:59,5 min, 5. Juni 1977, Karl-Marx-Stadt
 Halle: 7:45,6 min, 25. Februar 1979, Wien
 5000 m: 13:33,9 min, 19. Juni 1978, Warschau

Langstreckenläufer (Deutschland)
Deutscher
1500-Meter-Läufer (Deutschland)
Leichtathlet (DDR)
Mann
Geboren 1955
DDR-Bürger

Andreas Bäsig


Pan Am fue una serie de televisión estadounidense centrada alrededor de la emblemática línea aérea Pan American World Airways durante la década de 1960.

El drama de época, del escritor Jack Orman (ER) y el director Thomas Schlamme (The West Wing), es producida por Sony Pictures Television, fue escogida por la ABC en mayo de 2011 para la temporada 2011-2012. Sony tiene licencia de los derechos del nombre y el logotipo de la Pan Am Systems, por parte de una empresa que adquirió la marca Pan Am en 1998.

La serie se estrenó el 25 de septiembre de 2011, finalizando la primera temporada el 19 de febrero del 2012 después de emitir 14 capítulos.

El 10 de mayo de 2012, la cadena ABC anunció su decisión de no renovar la serie para una segunda temporada.

Argumento
La serie se centra en los pilotos y asistentes de vuelo que trabajan para la compañía de fama mundial en 1963. Narra los años dorados de la Pan American World Airways, la aerolínea internacional más importante de Estados Unidos en los años 60, desde el punto de vista de pilotos, azafatas y los turistas más exigentes.

Elenco

Personajes principales
 Christina Ricci como Margaret "Maggie" Ryan.
 Margot Robbie como Laura Cameron.
 Michael Mosley como Ted Vanderway.
 Karine Vanasse como Colette Valois.
 Mike Vogel como Dean Lowrey.
 Kelli Garner' como Catherine "Kate" Cameron.

Personajes recurrentes
 Annabelle Wallis como Bridget Pierce.
 Jeremy Davidson como Richard Parks.
 Kal Parekh como Sanjeev.
 David Harbour como Roger Anderson.
 Colin Donnell como Mike Ruskin.
 Jay O. Sanders como Douglas Vanderway.
 Goran Visnjic como Niko Lonza.
 Ashley Greene como Amanda Mason.

Episodios

Distribución internacional
La serie salió al aire en Canadá en la CTV en la misma noche de las transmisiones en ABC, pero se muestra en intervalos de tiempo diferentes según la región. También saldrá al aire en el canal de cable hermano de la CTV, Bravo! los sábados. En el Reino Unido, Pan Am se retransmitirá por BBC Two.

En España, la serie se emite a través de Canal+ dónde se estrenó el día 29 de octubre de 2011. La Televisión del Principado de Asturias, TPA, la estrenó el 10 de noviembre de 2012.

En Latinoamérica, el canal Sony comenzó a emitir la serie a partir del 12 de junio de 2012, sustituyendo a Revenge.

En Costa Rica, el canal Teletica comenzará a emitir la serie doblada al español, el 15 de octubre de 2012, sustituyendo a V.

Publicidad
La edición del 12 de septiembre de TV Guide Fall Preview incluye un anuncio en la parte posterior de la revista con Ricci, Garner, Vanasse, y Robbie apareciendo como sus personajes en una cubierta de ficción para TV Guide usando el logo de la revista en 1960.

Recepción de la crítica
Pan Am obtuvo un 67/100 en Metacritic basado en 18 opiniones diferentes, indicando críticas generalmente favorables.

Matthew Gilbert de The Boston Globe le dio a la serie un grado "B", comentando: "Junto a The Playboy Club es la mejor asociación dramática de la década de 1960. El romance y la atractiva y estilizada inocencia de la época son adictivos; pero la trama de espionaje ligada a la historia política es absurda. Y el mensaje del poder de las mujeres crece débil".

"Elegante romance trotamundos. Nueva adicción dominical de Estados Unidos" —TV Guide.

"Uno de los mejores shows de otoño" —TheInsider.com

Referencias

Enlaces externos

  (Latinoamérica)

Series de televisión rodadas en Estados Unidos
Series de televisión de Estados Unidos de los años 2010
Series de televisión iniciadas en 2011
Series de televisión finalizadas en 2012
Series de televisión de ABC
Series de televisión canceladas

Pan Am (serie de televisión)