Aceasta este o listă de inventatori și descoperitori români în ordine alfabetică.

A

 Ion Adamache:  inginer, deține 25 de patente pentru invenții, printre care: metodă pentru extragerea petrolului prin injectare de apă sărată în zăcământ; purificare cu sulfuri; tehnologia puțurilor orizontale, producția de gaz acid etc.
 Ion I. Agârbiceanu: proiectantul primului laser cu gaz (heliu-neon) cu radiație infraroșie din România
 Andrei Alexandrescu: muncă de pionierat în policy-based design și template metaprogramming; coinventator al limbajului D.
 Nicolae Andronati: specialist în informatică și tehnică de calcul; autor a 14 brevete de invenție: noi metode de calcul ale sistemelor de ecuații diferențiale și integrale, de majorare a preciziei rezolvării lor, o metodă universală nouă pentru aprecierea fiabilității sistemelor mari de complexitate înaltă.
 Grigore Antipa: biolog, a descoperit o serie de specii noi, printre care și pești din fauna Mării Negre (Alosa caspia nordmanni) și o nouă specie de meduze Capria sturdzii; inițiatorul dioramei biologice.
 Neculai Asandei: inginer chimist, a inventat o metodă de determinare a polimerilor în stare solidă și un procedeu de obținere a polimerilor din benzen.
 Ana Aslan: medic specialist în gerontologie, academician, inventatoarea produsului geriatric Aslavital, realizat împreună cu farmacista Elena Polovrăgeanu, și a Gerovitalului, un produs anti-îmbătrânire utilizat pe scară largă de către personalități celebre, cum ar fi Charles de Gaulle, John F. Kennedy, Indira Gandhi, Charlie Chaplin sau Salvador Dalí.
 Gheorghe Atanasiu:  fizician, geofizician; inventatorul monocromatorului în infraroșu și creatorul metodei de determinare optică a căldurii de disociere.
 Ion Atanasiu: cunoscut ca inițiatorul cerimetriei, o metodă analitică bazată pe ceriu (IV) ca reactiv de titrare.

B

Aurel Babeș: a descoperit testul Papanicolau ca metodă de screening pentru cancerul de col uterin.
Victor Babeș: a descoperit un sporozot parazit al căpușelor, numit Babesia (din genul Babesiidae), ce cauzează o boală severă și rară numită babesiosis; de asemenea a descoperit prezența unor microorganisme patogene în celulele nervoase infectate de rabie.
Emanoil Bacaloglu: este cunoscut pentru "pseudosfera Bacaloglu". Aceasta e o suprafață de rotație pentru care "curbura Bacaloglu" este constantă.
Ion Șt. Basgan: inginer, inventatorul forajului cu aplicația sonicității și descoperitorul "efectului Basgan".
Radu Bălescu: a lucrat la fizica statistică a particulelor încărcate (operatorul de coliziune Bălescu-Lenard).
Adrian Bejan: inventatorul teoriei constructale cu privire la natură.
Alexandra Bellow: a avut contribuții substanțiale în domeniile teoriei ergodice, probabilității și analizei.
 Vitalie Belousov: inginer mecanic; titular a peste 123 de brevete de invenție în România, Franța, SUA, Italia, Germania, Elveția și Belgia, printre care : frână centrifugală autoreglabilă, procedeu de ascuțire a burghielor elicoidale, frezele ROMASCON, aparat de zbor fără motor, freza frontală cu plăcuțe metalo-ceramice, turbina eoliană, mașina de ascuțit freze cu dantură curbilinie și cuțitul armat cu răcire internă.
 Ion Bibicu: inginer electronist; a inventat un prototip de analizor pentru determinarea caseriteitei, a realizat un polarimetru Mössbauer.
Emil Botez: inginer electromecanic, a elaborat teoria lanțurilor cinematice și teoria generării suprafețelor pe mașini-unelte, inventatorul mai multor tipuri de mașini de danturat, roți dințate cilindrice și al aparatului pentru controlul preciziei de danturat.
George de Bothezat: inventatorul elicopterului cu patru elice, denumit "Caracatița zburătoare". Este considerat unul dintre fondatorii studiilor privind forța motrice a zborului avioanelor.
Dumitru Brumărescu: pionier al aviației, pilot, inventatorul aeroplanului cu decolare verticală, a salvatorului de pe submarine, a cuplajului automat la vagoanele de cale ferată, a saniei-automobil și a mașinii de tăiat stuful.
Ionuț Budișteanu: informatician, inventatorul mai multor limbaje de programare, programe avansate pentru computer și creatorul unui proiect vizând folosirea inteligenței artificiale în scopul creării unei mașini autonome low-cost.
Ștefan Burileanu: doctor inginer, cercetător în metalurgie, profesor, general de artilerie, inventatorul tunului antiaerian Burileanu de 57 mm.

C

Ion Cantacuzino: descoperirile sale au fost relevante în tratamentul holerei, epidemiilor de tifos, a tuberculozei și scarlatinei.
Justin Capră: inginer, a dezvoltat un rucsac zburător (aparat individual de zbor) și al micro-autoturismul ecologic "Soleta".
Elie Carafoli: un pionier în domeniul aerodinamicii.
Gheorghe Cartianu-Popescu: profesor universitar, doctor docent, inginer, cercetător, inventatorul primelor instalații românești de emisie cu modulație de frecvență.
Alexandru Ciurcu: publicist, inventatorul primei ambarcațiuni propulsate de un motor cu reacție, alături de Just Buisson.
Henri Coandă: fizician, inventator, inginer și academician român, pionier al aviației, proiectant și designer de aeronave, a descoperit efectul Coandă sau devierea jeturilor de fluid în apropierea suprafețelor curbe.
Sergiu Gh. Condrea: inginer, specialist în telecomunicații, profesor, cercetător, inventatorul unei metode de comprimare a benzii de frecvență a semnalelor de televiziune și realizatorul unei invenții privind bazele multiplexiunii cu diviziune în timp.
George Constantinescu: savant, om de știință, inginer,a fondat teoria sonicității, pe baza căreia a dezvoltat o serie de aplicații, inclusiv un sincronizator al mitralierelor de pe avioane cu viteza de rotație a elicei. Este, de asemenea cunoscut ca inventator al unui convertizor de cuplu mecanic, pe care l-a aplicat la un automobil experimental ca și cutie de viteze automată, inventatorul motorului sonic, al pompei sonice și al ciocanului sonic.
George Cosmovici: inginer mecanic, inventatorul cutiei de ungere continuă pentru roțile vagoanelor de cale ferată.

D

Carol Davila: a inventat tinctura Davila folosită în tratamentul holerei, o soluție orală pe bază de opioide, utilizată pentru managementul simptomatic al diareei.
Radu Deac: medic chirurg cardiac, profesor universitar, inventatorul mai multor valve cardiace artificiale (printre care două valve artificiale, care îi poartă numele).
Ioan A. Dimitriu: inginer, inventatorul avioanelor IAD I și IAD II, a aparatului de direcție destinat învățării conducerii automobilelor și a receptorului radio cu baterii.
Anastase Dragomir: a inventat celula de parașutare, un scaun ejectabil dintr-o aeronavă sau alt vehicul, proiectat pentru salvarea de urgență, o versiune timpurie a modernului scaun ejectabil.
Teodor Dragu: inginer, mecanic, creatorul mai multor tipuri de locomotive cu abur, inventatorul unui injector cu păcură pentru focarele cazanelor.

E
Lazăr Edeleanu: chimist, inventatorul "procedeului Edeleanu", un proces de rafinare selectivă a fracțiunilor de petrol pe baza solubilității specifice a diverselor clase de hidrocarburi în dioxid de sulf lichid. A descoperit și sintetizat pentru prima oară benzedrina/amfetamina.

F
 George Fernic: inginer constructor de avioane; a proiectat și construit un automobil creație proprie, numit "Fernic", și avioane de design Fernic destinate navigației civile.

G

Mihai Gavrilă: teoretician în fizica cuantică, descoperitor al dihotomiei atomice în  câmpurile cu laser de ultra-intensă și înaltă frecvență.
Tudor Ganea: a descoperit conjunctura Eilenberg−Ganea.
Billy Gladstone: printre invențiile sale este Bock-o-da-Bock, un instrument rar de jazz.
George Georgescu: profesor emerit de matematică și logică la Universitatea din București, cunoscut pentru caracterizarea algebrelor Łukasiewicz-Moisil și a aplicațiile lor în biologie matematică, ontologiei categoriale și biostatistică.
Sever Iosif Georgescu: fizician, cercetător, profesor, realizatorul unor metode de predare folosite în scop didactic și de cercetare, inventatorul avertizorului de explozie pentru arzătoarele cu combustibil gazos.
Rodrig Goliescu: a construit primul aeroplan (aeronavă cu aripă fixă), un "avioplan" cu fuselaj tubular și "aviocoleopter", primul avion care avea o aripă toroidală.
Corneliu E. Giurgea: a inventat termenul nootrop, după ce a descoperit piracetamul, descriindu-l ca atare.

H

Spiru Haret: a avut o contribuție fundamentală la definirea problemei N-corp în mecanica cerească, prin care să demonstreze că utilizarea unui aproximări de gradul III în studiul forțelor perturbatoare presupune instabilitatea principalelor axe ale orbitelor, și prin introducerea conceptului de "perturbații seculare" în legătură cu acest lucru.
Horia Hulubei: a fost primul fizician din lume care a obținut spectrul razelor X în gaze. El are contribuții importante în fizica neutronilor și în studiul reacțiilor nucleare.
Dragomir Hurmuzescu: inventator al dielectrinei și electroscopiei, fondator al radiodifuziunii române.

I
Rodica-Mariana Ion: profesor universitar, cercetător, specialist în chimia porfirinelor, inventatoarea unei noi metode de tratament a cancerelor dermatologice pre-maligne.
Marian Ionescu: om de știință, profesor în medicină, chirurg cardiolog, inventator de echipamente chirurgicale, în special valve artificiale pentru inimă.
 Theodor V. Ionescu: a inventat o versiune a  în anul 1935, înaintea celor din Anglia. În anul 1936 a obținut un brevet de invenție pentru imagini în relief pentru cinematografie și televiziune. În anul 1946, împreună cu fizicianul V. Mihu, a inventat și construit o instalație cu care s-a obținut prima "emisie stimulată" de tip MASER (amplificator de microunde prin emisie stimulată a radiației), fiind astfel un precursor al MASER-ului inventat în 1954. Este autorul unor studii ale plasmei deuteriului fierbinte pentru fuziunea nucleară controlată  în 1969 și membru titular al Academiei Române din 1963.

J

K
Matei Kiraly: inginer în domeniul construcțiilor navale, inventatorul și constructorul  unei întregi game de nave pe pernă de aer în România (hidroglisor, hovercraft).

L
Traian Lalescu: matematician, a descoperit secvența Lalescu.
Dumitru Felician Lăzăroiu: inginer, inventator în domeniul servomotoarelor pentru acționări automatizate.
Constantin Levaditi: alături de Karl Landsteiner, a descoperit în 1909 prezența virusului poliomielitei în țesuturile biologice, altele decât țesutul nervos.

M

Radu Manicatide: inginer constructor de aeronave, pilot, inventatorul unor modele de aeronave monoloc și biloc.
Gheorghe Marinescu: medic neurolog, profesor la Facultatea de Medicină din București, membru al Academiei Române, fondatorul școlii românești de neurologie. A realizat în 1898, cu ajutorul operatorului Constantin M. Popescu, primul film științific din lume: "Tulburările mersului în hemiplegia organică".
Ștefania Mărăcineanu: fiziciană al cărui nume este legat de descoperirea radioactivității artificiale și de obținerea unui brevet pentru declanșarea artificială a ploilor, folosind efectul ionizant al sărurilor radioactive.
Preda Mihăilescu: matematician al cărui nume este legat de descoperirea demonstrației conjecturii lui Catalan.

N

Mihai Nadin: a scris primul program din lume în proiectarea asistată de calculator.
Costin D. Nenițescu: A fost pionierul aplicării metodelor fizice în chimia organică în România. Hidrocarbura "Nenițescu", prima anulenă (CH)10, a propulsat chimia anulenelor. A obținut 21 de brevete de invenție.

O
Ștefan Odobleja: a stabilit multe dintre temele majore ale ciberneticii, pe care el a denumit-o "psihologie consonantistă", cu privire la sistemele de gândire, cu zece ani înainte ca Norbert Wiener să publice cartea "Cybernetics or Control and Communication in the Animal and the Machine", în 1948.

P

George Emil Palade: medic și om de știință american de origine română, specialist în domeniul biologiei celulare, laureat al Premiului Nobel pentru fiziologie și medicină în anul 1974, descoperitorul ribozomilor.
Ion Paulat: mecanic în aviație și aerodinamică, inventatorul primului hidroavion cu fuzelaj din lume și al tunelului aerodinamic.
Nicolae Paulescu: medic și fiziolog, profesor la Facultatea de Medicină din București, a contribuit la descoperirea insulinei.
Eugen Pavel: fizician, a inventat tehnologia de fabricare a unei sticle speciale, fluorescente și fotosensibile, ce stă la baza Hyper CD-ROM-ului.
Aurel Perșu:  a construit prima mașină care avea roțile în interiorul liniei sale aerodinamice.
Petrache Poenaru: inginer, matematician, pedagog, membru al Academiei Române din 1870, a inventat stiloul (tocul rezervor - brevetat de guvernul francez în mai 1827 sub titlul plume portable sans fin, qui s'alimente elle-même avec de l'encre).
Ioan I. Pop: profesor universitar emerit, doctor docent inginer, cercetător, inventatorul și dezvoltatorul a numeroase aplicații bazate pe principiile sonicității și dezvolatorul conceptului de sonicitate mecanică.
Ioan Pop de Popa: profesor doctor docent, medic cardiolog, specialist în chirurgie cardiovasculară, inventatorul a numeroase instrumente medicale cu aplicații în practica chirurgiei cardiovasculare, primul medic care a efectuat o operație pe cord deschis din România.
Ștefan Procopiu: fizician, savant, profesor universitar, cercetător, inventatorul magnetonului Bohr-Procopiu și descoperitorul "efectului Procopiu", fenomenul de depolarizare a luminii.

R

Emil Racoviță: fondator al biospeologiei.
Nicholas Georgescu-Roegen: a introdus în economie inter alia, conceptul entropiei din termodinamică.

S
 Anghel Saligny: academician, inginer constructor, ministru și pedagog, considerat unul dintre pionierii tehnicii mondiale în proiectarea și construcția podurilor și a silozurilor cu structură metalică, respectiv din beton armat, unul dintre întemeietorii ingineriei românești.

Ș

T

Ion Tănăsescu: a descoperit Reacția Lehmstedt-Tănăsescu, care a fost îmbunătățită de Karl Lehmstedt.
Victor Toma: inventator al primului calculator românesc (primul din țările socialiste, cu exceptia URSS) - CIFA-1, construit cu echipa sa în 1955.
Nicolae Teclu: a inventat arzătorul Teclu.
Traian Teodorescu: inventator al primului submarin de concepție românească.

Ț
Șerban Țițeica: fondator al școlii românești de fizică teoretică, cu contribuții majore în termodinamică, fizică statistică, mecanica cuantică și fizică atomică.

U
Urban (sau Orban): armurier, inventatorul celebrului "tun Orban", utilizat de otomani în asediul Constantinopolului în 1453.

V

Nicolae Vasile: inginer, cercetător, profesor universitar, prozator, poet, inventatorul și dezvoltatorul a mai multor servomotoare sincrone cu magneți.
Nicolae Vasilescu Karpen: om de știință, inginer, fizician și inventator al pilelor Karpen.
Dumitru Văsescu: inginer, inventatorul unui automobil cu aburi care i-a purtat numele.
Aurel Vlaicu: inginer, pionier al aviației mondiale, a construit primul avion în formă de săgeată.
Gheorghe Volcovinschi: mecanic, inginer, chimist, specialist în ergonomie, cercetator, recunoscut pentru inventarea a numeroase tehnologii și instalații cu un impact favorabil prin utilitatea pe care o prezintă pentru protejarea mediului și utilitatea acestora în viața cotidiană, precum: tehnologie și instalație de prelucrare a minereurilor complexe oxidice, generator pentru obținerea energiei electrice, tehnologie de obținere a cimentului ecologic, tehnologie de tratare recuperativă a apelor reziduale cu conținut de metale grele, instalație pentru irigat, materiale cu proprietăți magnetice pentru agricultură, aparate pentru stimularea reflexogenă, bioenergetică și musculară.
Traian Vuia: avocat, pionier al aviației, inventatorul primului aparat de zbor autopropulsat din lume, a unui generator de abur și a două elicoptere.

W

Z

Vezi și
 Cronologia descoperirilor științifice
 Inventator
 Invenție
 Istoria științei în România
 Istoria tehnologiei în România
 Listă cronologică a invențiilor
 Listă de inventatori
 Listă de inventatori și descoperitori francezi
 Listă de inventatori și descoperitori germani

Bibliografie
 Ecaterina Țarălungă: Enciclopedia identității românești. Personalități, Editura Litera, 2011,
 Enciclopedia marilor personalități din istoria, știința și cultura românească de-a lungul timpului. Vol.14 : Noi științe, noi tehnici și noi teorii datorate românilor. Geneze, 2009,

Legături externe
 Inventatori români
 Inventatori români
 Great Romanian Discoveries
 Short history of the Romanian science

Listă
Români
Inventatori

Listă de inventatori și descoperitori români


رابطة ريال باماكو الرياضية  نادي كرة قدم مالي يلعب في دوري الدرجة الممتازة. ويقع مقره في باماكو العاصمة ويلعب مبارياته في ملعب موديبو كيتا الذي يتسع لنحو 35000 متفرج.

ومن بين أنجح اللاعبين في ريال باماكو كان ساليف «دومينغو» كيتا (1963-1967)، الذي فاز بثلاث بطولات وجائزة الكرة الذهبية الإفريقية (1970) في نادي سانت إتيان في فرنسا.

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1960
أندية كرة قدم في مالي
الرياضة في باماكو
تأسيسات سنة 1960 في مالي

ريال باماكو


Joan Antoni Pàmias i Castellà (Barcelona 1903 - 9 de mayo de 1980) fue un empresario teatral y abogado español, que fue empresario del Gran Teatro del Liceo desde 1947 hasta su muerte en 1980.

En 1947 formó, asociado con J.Fugarolas i Arquer —y, desde 1959 a 1980, solo—, la empresa del Gran Teatro del Liceo, desde que cesó Joan Mestres i Calvet. Durante su gestión impulsó el teatro con la creación de una orquesta (1958) y un cuerpo de baile (1966) estables. Amplió la duración y el repertorio de las temporades de ballet y de ópera, para las que contrató solistas y compañías de categoría internacional. Publicó artículos sobre temas musicales. En 1955 consiguió que el Festival de Bayreuth visitara Barcelona. En 1959 se le concedió el Premio Nacional de Teatro.

Enlaces externos
 Artículo sobre Joan Antoni Pàmias en la Gran Enciclopedia Catalana

Gran Teatro del Liceo
Directores de teatros de ópera
Empresarios de España del siglo XX
Empresarios de teatro
Nacidos en Barcelona

Joan Antoni Pàmias


An Dendrobium steatoglossum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Dendrobium steatoglossum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha New Caledonia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium steatoglossum


Parodia scopa ist eine Pflanzenart aus der Gattung Parodia in der Familie der Kakteengewächse (Cactaceae). Das Artepitheton scopa stammt aus dem Lateinischen, bedeutet 'dünner Zweig' und verweist auf die Bedornung der Art.

Beschreibung
Parodia scopa wächst einzeln oder bildet Gruppen. Die dunkelgrünen kugelförmigen bis zylindrischen Triebe erreichen Wuchshöhen von 5 bis 50 Zentimeter und Durchmesser von 6 bis 10 Zentimeter. Die Triebe sind vollständig von der dichten Bedornung verdeckt. Der Triebscheitel ist niedergedrückt. Die 18 bis 40 niedrigen Rippen sind fein gehöckert. Die auf ihnen befindlichen Areolen sind weiß bewollt. Die zwei bis zwölf kräftigen, nadelige Mitteldornen sind braun bis rot gefärbt oder weiß. Sie weisen Längen von 0,6 bis 1,2 Zentimeter auf. Die 15 bis 40 (oder mehr) borstenartigen, glasig weißen oder gelblichen Randdornen sind 0,5 bis 0,7 Zentimeter lang.

Die leuchten gelben Blüten erscheinen häufig zu mehreren im Triebscheitel. Sie erreichen Längen von 2 bis 4 Zentimeter und Durchmesser von 3,5 bis 4,5 Zentimeter. Ihr Perikarpell ist mit Wolle und Borsten besetzt. Die Narben sind dunkelrot. Die kugelförmigen Früchte weisen Durchmesser von bis 0,7 Zentimeter auf und reißen auf. Die Früchte enthalten zahlreiche trübschwarze Samen, die gehöckert sind.

Verbreitung, Systematik und Gefährdung
Parodia scopa ist im brasilianischen Bundesstaat Rio Grande do Sul sowie in Paraguay und Uruguay verbreitet.

Die Erstbeschreibung als Cactus scopa durch Kurt Sprengel wurde 1825 veröffentlicht. Nigel Paul Taylor stellte die Art 1987 in die Gattung Parodia. Weitere nomenklatorische Synonyme sind Echinocactus scopa  (1828), Malacocarpus scopa  (1922, unkorrekter Name ICBN-Artikel 11.4), Cereus scopa  (1831) und Peronocactus scopa  (1999, unkorrekter Name ICBN-Artikel 11.4).

Die Unterarten Parodia scopa subsp. marchesii  und Parodia scopa subsp. succinea  werden nicht mehr anerkannt. Parodia scopa subsp. neobuenekeri  wird als eigenständige Art Parodia neobuenekeri  geführt.

In der Roten Liste gefährdeter Arten der IUCN wird die Art als "", d. h. als gefährdet geführt.

Nachweise

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks

Parodia (Kakteen)
Scopa

Parodia scopa


El cacique candela, turpial de vientre rojo o chango ventrirrojo (Hypopyrrhus pyrohypogaster) es una especie de ave paseriforme de la familia Icteridae endémica de Colombia. Es el único miembro del género Hypopyrrhus.

Hábitat
Vive en la canopia y los bordes de bosques tropicales de montañas del oeste de Colombia, entre los 1.200 y 2.700 m de altitud. Está amenazado por pérdida de hábitat.

Descripción
El macho mide 31,5 cm de longitud y la hembra 27 cm. Plumaje negro mate, en la cabeza, el cuello y la nuca con ejes brillantes; vientre rojo brillante. El pico y las patas son negros. El iris es amarillo.

Alimentación
Se alimentan de insectos y arañas, que buscan en los troncos de los árboles, el rastrojo bajo y en el suelo bajo las hojas secas. También consumen frutos.

Reproducción
En la época de reproducción los grupos mayores, que generalmente están integrados por 6 a 8 individuos, se segmentan y cada pareja junto con un ayudante, que podría ser un juvenil de una nidada anterior, construyen y cuidan el nido, a unos 9 m del suelo, colocado en un tridente invertido sobre una rama terminal. El nido tiene forma de cuenco de 13 cm de diámetro, 8 cm de profundidad y 17 cm de altura. Tanto el macho como la hembra, como el ayudante, incuban los huevos. Los pichones permanecen 14 a 17 días en el nido, pero pueden depender algunos días más de sus padres.

Referencias

Icteridae
Aves endémicas de Colombia
Aves de América del Sur
Géneros monotípicos de aves
Animales descritos en 1847
Fauna de Antioquia

Hypopyrrhus pyrohypogaster


Events from the year 1857 in Canada.

Incumbents
Monarch — Victoria

Federal government
Parliament — 5th

Governors
Governor General of the Province of Canada — Edmund Walker Head
Colonial Governor of Newfoundland — Charles Henry Darling
Governor of New Brunswick — John Manners-Sutton
Governor of Nova Scotia — John Gaspard Le Marchant
Governor of Prince Edward Island — Dominick Daly

Premiers
Joint Premiers of the Province of Canada —
, Canada West Premier
, Canada East Premier
,
Premier of Newfoundland — Philip Francis Little
Premier of New Brunswick — Charles Fisher
Premier of Nova Scotia — William Young
Premier of Prince Edward Island — John Holl

Events
March 12 — Desjardins Canal disaster - The bridge over Desjardins Canal, near Hamilton, Canada West, collapses under a Great Western Railway passenger train. About 60 people die.
Grand Trunk Railway (Windsor-Montreal) completed, but $7 million in debt.
December 31 - Queen Victoria names Ottawa as capital of the Province of Canada.
The Palliser Expedition begins its exploration of Western Canada.

Births

January to June
February 2 — Alexander Cameron Rutherford, lawyer and politician, first premier of Alberta (died 1941)
February 25 — Robert Bond, politician and Prime Minister of Newfoundland (died 1927)
February 27 — Adelaide Hoodless, educational reformer who founded the Women's Institute (died 1910)
March 17 — Willis Keith Baldwin, politician (died 1935)
June 20 — Adam Beck, politician and hydro-electricity advocate (died 1925)

July to December
July 27 — Ann Stowe-Gullen, doctor
August 15 — Theodore Arthur Burrows, politician and Lieutenant-Governor of Manitoba (died 1929)
August 15 — John Strathearn Hendrie, Lieutenant Governor of Ontario (died 1923)
September 12 — George Halsey Perley, politician and diplomat (died 1938)
October 10 — Cassie Chadwick, fraudster (died 1907)
October 10 — George Johnson Clarke, lawyer, journalist, politician and 14th Premier of New Brunswick (died 1917)
November 25 — Frederick W. A. G. Haultain, politician and 1st Premier of the Northwest Territories (died 1942)

Deaths
February 10 — David Thompson, fur trader, surveyor and map-maker (born 1770)
March 13 — William Amherst, 1st Earl Amherst, diplomat and governor general (born 1773)
September 3 — John McLoughlin, physician, fur trader, and merchant (born 1784)
November 3 — William Fitzwilliam Owen, naval officer, hydrographic surveyor (born 1774)

Full date unknown
Isabella Clark, first wife of John A. Macdonald, premier of the Province of Canada (born 1811)

References

Years of the 19th century in Canada
Canada
1857 in North America

1857 in Canada


El Spaarne es un río que de Holanda Septentrional, en los Países Bajos. Este río, parcialmente canalizado, conecta el canal de Ringvaart con una ramificación del canal del mar del Norte. Fluye a través de Haarlem, Heemstede y Spaarndam. El canal del foso de Haarlem está conectado con el Spaarne. Una esclusa situada en Spaardam separa al río del canal del mar del Norte. Según el historiador Sterck-Proot, el nombre del río proviene probablemente de la palabra Spier, que significa «caña» en neerlandés antiguo.

Historia
Antes el río iba desde Haarlemmermeer hasta la bahía del IJ, que se extendía desde el Zuiderzee hasta Velsen. En el , se construyó en la desembocadura del Spaarne una presa con esclusas, donde se formó la localidad de Spaarndam.

Tras un siglo de preparativos, el lago de Haarlem se drenó en tres años, entre 1850 y 1853, y se formó un pólder. El Spaarne se convirtió en una rama del Ringvaart y perdió la mayoría de su caudal, pasando a ser más estrecho.

La construcción del canal del mar del Norte, terminado en 1876, redujo la mayor parte de la bahía del IJ a polders, pero quedó una pequeña sección canalizada del IJ en Spaardam para conectar el Spaarne al nuevo canal. Se aumentó la profundidad del río en beneficio de las industrias que se encontraban en sus márgenes.

Lugares de interés en sus márgenes

En la unión del río con el Ringvaart se encuentra el Museo De Cruquius, que se halla en el lugar donde se encontraba una de las tres estaciones de bombeo originales de 1850. Se usaban máquinas de vapor para bombear el agua del pólder de Haarlemmermeer. También se encuentran en sus orillas el Slot Heemstede, lugar donde estaba el antiguo castillo de Heemstede; y numerosos edificios históricos del centro de Haarlem, como la báscula pública de Haarlem, el Museo Teylers, el Teylers Hofje o los molinos De Hommel y De Adriaan.

Referencias
 J. M. Sterck-Proot, Tjeenk Willink, Haarlems oudste tijden: een vroeg-middeleeuwsch stadsbeeld, Haarlem, 1930.
 Bert Sliggers et al., De loop van het Spaarne; de geschiedenis van een rivier, Haarlem, Schuyt, 1987.

Enlaces externos

Ríos de la provincia de Holanda Septentrional
Haarlem
Haarlemmermeer

Spaarne


Déborah Révy (* 10. März 1987 in Lyon) ist eine französische Schauspielerin. Sie ist für Darstellungen in erotischen Serien und Filmen bekannt.

Karriere
Déborah Révy debütierte im Kurzfilm Reminiscence als Filmschauspielerin. Im selben Jahr spielte sie in einer Episode der erotischen Fernsehserie X Femmes mit. Außerdem war sie 2009 in den Kurzfilmen The Lesson und Privation zu sehen. 2011 übernahm sie eine der weiblichen Hauptrollen im Erotikfilm Q – Sexual Desire. Ihre Szenen im Spielfilm Die Köchin und der Präsident wurden in der finalen Filmfassung Opfer des Filmschnitts. 2015 hatte sie eine Nebenrolle im Erotikdrama Love.

Filmografie
 2008: Reminiscence (Kurzfilm)
 2008: X Femmes (Fernsehserie, Episode 1x06)
 2009: The Lesson (Kurzfilm)
 2009: Privation (Kurzfilm)
 2011: Xanadu (Fernsehserie, 2 Episoden)
 2011: I'm Not a F**king Princess (My Little Princess)
 2011: Q – Sexual Desire (Q)
 2012: Augustine
 2012: Die Köchin und der Präsident (Les saveurs du palais)
 2013: La fille du 14 juillet
 2013: Les mauvaises têtes (Fernsehfilm)
 2015: Love
 2020: Voyeur(s) (Kurzfilm)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Franzose
Geboren 1987
Frau

Déborah Révy


Epifanio Sierra Conde es un hermano de la Congregación Pasionista asesinado por las fuerzas anticlericales durante la Guerra Civil Española. Fue beatificado por el Papa Juan Pablo II el 1 de octubre de 1989.

Infancia
Epifanio nació el 12 de mayo de 1916 en San Martín de los Herreros, pueblo situado en el norte de la provincia de Palencia.
El 25 de mayo de 1916 fue bautizado en la iglesia parroquial de su localidad natal. Su infancia transcurre feliz junto a sus padres y hermanos.

Juventud
Epifanio comienza su formación en la escuela de su localidad natal. Un Padre Pasionista se presentó en el pueblo buscando vocaciones y Epifanio sintió la llamada de Dios. El 22 de septiembre de 1929 ingresó en el Colegio de San Gabriel de la Dolorosa en Zaragoza.

Epifanio sufre
Los sucesos políticos de 1931 obligan a Epifanio y otros jóvenes a trasladarse a su pueblo, ya que junto a los Padres y hermanos de la Congregación corrían peligro sus vidas.
Durante su estancia en San Martín, Epifanio siente la necesidad de ser misionero Pasionista.
Epifanio consigue el permiso de sus padres para regresar al colegio de Zaragoza y terminar así los tres años que le quedaban. Los vecinos del pueblo intentan disuadirle para que no se marche debido a la posibilidad de que le matasen.

Epifanio ora
El 17 de septiembre de 1934 se marcha a Corella a comenzar el noviciado.
Con tan buena preparación de espíritu los sacerdotes le otorgaron el santo Hábito de Pasionista el 21 de octubre de 1934.
Su vida tenía dos direcciones: oración y estudio, pero estaba marcada por los acontecimientos externos en torno a la Segunda República Española.
El 23 de octubre de 1935 hizo su profesión religiosa y marchó a Daimiel para continuar con sus estudios y su formación.

Fallecimiento
La noche del 21 al 22 de julio de 1936 un grupo de milicianos desaloja el convento. La Congregación Pasionista se divide en grupos y se dispersa. Su objetivo es llegar a Madrid y posteriormente a Zaragoza.
Epifanio y otros jóvenes inexpertos son tutelados por el Padre Nicéforo de Jesús y María. Este grupo toma el tren que les conduciría a Manzanares. Les obligaron a bajar y en un campo próximo a la estación fueron asesinados. Se trataba de veintiséis religiosos pasionistas.

Epifanio descansa
El 23 de abril de 1941 los Beatos Mártires de Daimiel son trasladados a su Convento. Y allí, en la Cripta de los Mártires, descansan sus reliquias. Las de Epifanio quedarán en un relicario en la iglesia de parroquial de San Martín de los Herreros

Beatificación
Fue beatificado por el Papa Juan Pablo II el 1 de octubre de 1989 en la Plaza de San Pedro, donde se encontraba un nutrido grupo de palentinos: familiares, devotos y amigos..., encabezados por Nicolás Castellanos, Obispo de Palencia.

Enlaces externos
 Comunidad Pasionista de Daimiel
 Niceforo y Compañeros (en inglés)

Véase también
 Terror Rojo (España)
 Víctimas de la persecución religiosa durante la Guerra Civil Española

Beatos de España
Beatos mártires de Daimiel
Beatos muertos durante la guerra civil española
Beatos pasionistas
Mártires católicos españoles del siglo XX
Personas beatificadas por Juan Pablo II
Religiosos asesinados
Religiosos de la provincia de Palencia
Religiosos ejecutados
Víctimas de la represión en la zona republicana
Nacidos en Cervera de Pisuerga

Epifanio Sierra Conde


Eisenbahnbaugesellschaften waren Bauunternehmen, deren vorrangiger Geschäftszweck die Projektierung, der Bau und Betrieb von Eisenbahnstrecken war.

Die Mehrzahl dieser zumeist als Aktiengesellschaft organisierten Unternehmen entstanden während der Gründerzeit ab 1870. Die 1. Aktienrechtsnovelle vom 11. Juni 1870 schuf die Grundlage für Unternehmen, die keiner staatlichen Kontrolle mehr unterstanden. Damit floss sehr viel freies Kapital in diese neue Unternehmensform. Im Speziellen versprach der Bau und Betrieb von Eisenbahnen reiche Gewinne. Die Gründerkrise von 1873 ließ jedoch die meisten der neuen Unternehmen scheitern, zumal die meisten der begonnenen Bauprojekte noch nicht fertiggestellt waren.

Während der Gründerzeit bestanden u. a. folgende Eisenbahnbaugesellschaften:

 Bau-Gesellschaft für Eisenbahn-Unternehmungen F. Plessner & Comp. (1872–1875)
 Deutsche Eisenbahnbau-Gesellschaft, gegründet 1871
 Deutsche Reichs- und Continental-Eisenbahnbaugesellschaft
 Internationale Bau- und Eisenbahnbaugesellschaft
 Sächsische Eisenbahnbaugesellschaft
 Österreichische Eisenbahnbaugesellschaft (1872–1878)
 Société anonyme pour la construction des chemins de fer (1873–1877)

Weblinks

 Freiherr von Röll: Enzyklopädie des Eisenbahnwesens, Band 4. Berlin, Wien 1913, S. 39

Einzelnachweise

!

Eisenbahnbaugesellschaft


Sakari Mattila (født 14. juli 1989 i Tampere) er en finsk fodboldspiller, som spiller for den danske Superliga-klub SønderjyskE. Han kom hertil fra engelske Fulham F.C. i august 2016. Tidligere i karrieren har han  spillet i  HJK Helsinki, Aalesund , Klubi 04, Udinese, Ascoli, Bellinzona og seneste altså Fulham FC.

Mattila har spillet på flere finske ungdomslandshold, og han er noteret for ti A-landskampe. Han fik debut på A-landsholdet 5. marts 2014 i en 2-1-sejr i en venskabskamp mod , hvor han blev skiftet ind sidst i kampen.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Sakiri Mattili på transfermarkt.co.uk

Fodboldspillere fra Finland
Fodboldspillere fra HJK Helsinki
Fodboldspillere fra Fulham F.C.
Fodboldspillere fra SønderjyskE

Sakari Mattila


Aceasta este o listă de filme artistice românești despre cel de-Primul Război Mondial:

Vezi și

 Listă de filme despre Primul Război Mondial
 Opere literare românești inspirate de Primul Război Mondial
 Opere literare inspirate de Primul Război Mondial
 Listă de filme românești
 Listă de filme românești despre cel de-al Doilea Război Mondial
 Căpitanul Conan, film de război francez din 1996

Note

Legături externe
 http://www.cinemagia.ro/filme-razboi/romanesti/
 http://www.cinemarx.ro/filme/razboi/romania/

Primul Război mondial
 Listă
Primul Război mondial

Listă de filme românești despre Primul Război Mondial


Die Bürgerschaftswahl in Bremen 1975 war die neunte Wahl zur Bürgerschaft in der Freien Hansestadt Bremen. Sie fand am 28. September 1975 statt.

Ergebnis
Die Wahlbeteiligung lag bei 82,2 Prozent. Die regierende SPD, die zum zweiten Mal mit Hans Koschnick an der Spitze antrat, musste Verluste hinnehmen, konnte aber ihre absolute Mandatsmehrheit verteidigen. Demgegenüber verblieb die CDU, die erstmals mit Bernd Neumann an der Spitze antrat, in der Opposition.

Siehe auch
 Liste der Mitglieder der Bremischen Bürgerschaft (9. Wahlperiode)

Weblinks

 Wahlen in Deutschland
 Wahlarchiv der Tagesschau

1975
Bremen Burgerschaft

Bürgerschaftswahl in Bremen 1975


Marcel Louis Kurz (* 24. Juni 1887 in Neuenburg NE; † 21. Juli 1967 ebenda) war ein Schweizer Topograf, Alpinist, Expeditionsbergsteiger, Pionier des Winterbergsteigens und Autor.

Leben
Marcel Kurz studierte 1909–1913 an der ETH Zürich Ingenieur-Topograf, arbeitete 1913–1922 für das Bundesamt für Landestopografie.

Im Alter von elf Jahren unternahm er mit seinem Vater, dem Violinlehrer und Alpinisten Louis Kurz, die ersten Bergtouren. Ab 1907 unternahm er hochalpine Skitouren und Winterbesteigungen, darunter viele Ski- und Winter-Erstbesteigungen. Ab 1909 war er Mitglied des Akademischen Alpen-Clubs Zürich.

Im Fels gelang ihm u. a. 1919 die Erstbegehung der Hug-Kurz-Route in der Salbitschijen Südwestwand mit Oskar Hug und Giacomo Bertolini.

1925 erschien sein grundlegendes Werk Alpinisme hivernal, er schrieb den dreibändigen Skiführer durch die Walliser Alpen und Führer des Schweizer Alpen-Clubs für die Walliser- und Urner Alpen und das Berninagebiet und bearbeitete den Mont-Blanc-Führer seines Vaters.

1921 besuchte Marcel Kurz das noch kaum erschlossene Olymp-Gebirge und bestieg als erster den Thron des Zeus (Stefani ), verfasste eine Monografie und eine Karte. 1926/27 gelangen ihm grosse Bergtouren in Neuseeland. 1930 kam er mit der Expedition von Günther Dyhrenfurth erstmals in den Himalaya. Er nahm an der Erstbesteigung des Jongsong Peak teil, des höchsten bis dahin bestiegenen Berges der Erde, und erstellte eine Karte des Kangchendzönga-Massivs. 1932 durchstreifte er Sikkim, Garhwal und Kaschmir.

Marcel Kurz war von 1947 bis 1953 Redaktor der von der Schweizerischen Stiftung für Alpine Forschung herausgegebenen Buchreihe Berge der Welt. Seine 1957 erschienene und 1963 ergänzte Chronique Himalayenne war ein Standardwerk der Himalaya-Literatur.

Marcel Kurz war Ehrenmitglied zahlreicher Bergsteigervereinigungen, darunter Alpine Club, Groupe de Haute Montagne, Schweizer Alpen-Club, Club Alpino Italiano, Österreichischer Alpenklub, Sektion Neuenburg des Schweizer Alpen-Clubs. Sein Nachlass wird in der Zentralbibliothek des Schweizer Alpen-Clubs aufbewahrt.

Die Pointe Marcel Kurz, eine  hohe Erhebung im Westgrat des Mont Brulé in den Walliser Alpen ist nach ihm benannt.
Eine zweite Pointe Kurz in den Aiguilles Rouges du Dolent im Mont-Blanc-Gruppe ist seinem Vater Louis Kurz (1854–1942) gewidmet, dem 1888 die Erstbesteigung der  hohen Granitspitze gelang.

Ski-Erstbesteigungen (Auswahl)
 Aiguille du Chardonnet
 Dent Blanche
 Ulrichshorn
 Rimpfischhorn (31. März 1912)

Winter-Erstbesteigungen (Auswahl)
 Grand Combin (31. März 1907) (teilweise mit Ski)
 Obergabelhorn
 Täschhorn
 Zinalrothorn

Werke (Auswahl)
 Le Mont Olympe. Verlag Attinger, Neuenburg 1923.
 Alpinisme hivernal: le skieur dans les Alpes. Payot, Paris 1925.
 Guide des Alpes Valaisannes. Club Alpin Suisse, 1920–1947.
 Guide du Skieur dans les Alpes Valaisannes. Club Alpin Suisse, 1939.
 Clubführer durch die Bündner Alpen, Bernina Gruppe. Schweizer Alpen-Club, 1932.
 Fremde Berge – ferne Ziele: das Werk schweizerischer Forscher und Bergsteiger im Ausland. Berge der Welt, Band 3, Zürich 1948.
 Chronique Himalayenne. Fondation suisse pour explorations alpines, Zürich 1959. Supplement 1963.

Literatur
 Schweizer Alpen-Club. Section Neuchâteloise: Hommage à Monsieur Marcel Kurz. Suivi d'une bibliographie des travaux de Marcel Kurz. Neuchâtel 1949.

Weblinks

Einzelnachweise

Bergsteiger (Schweiz)
Schweizer
Geboren 1887
Gestorben 1967
Mann

Marcel Kurz


Hipparchus ist ein großer Einschlagkrater auf der Mondvorderseite, südöstlich des Sinus Medii. Er liegt nördlich des Kraters Albategnius und nordöstlich von Ptolemaeus.
Der Krater ist sehr stark erodiert und vor allem am westlichen Rand von zahlreichen weiteren Einschlägen überlagert. Innerhalb des Kraterrings liegt am nordöstlichen Rand der Krater Horrocks.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem griechischen Astronomen Hipparchos offiziell benannt.

Weblinks

 Hipparchus auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Hipparchus (Mondkrater)


Antônio Amâncio Pereira de Carvalho, conhecido como Amâncio de Carvalho (Salvador, 8 de abril de 1850 – São Paulo, 17 de julho de 1928) foi um médico legista brasileiro.

Biografia

Nasceu em Salvador, na Bahia, em 8 de abril de 1850, filho de Francisco José Pereira de Carvalho e Joaquina Marcelina Pereira de Carvalho, que ainda viviam em 1900. Após os estudos iniciais, matriculou-se no curso de preparatórios do Gymnasio Bahiano, então dirigido por Abílio César Borges, depois barão de Macaiubas. Matriculou-se na Academia de Medicina da Bahia em 1866, diplomando-se em 1872 com a tese Hemorrhagia puerperal.

Casou-se por 1879, no Rio de Janeiro, com Emília Pereira da Silva.

Em julho de 1886, fez parte da chapa do Partido Conservador para juiz de paz da freguesia de Santo Antônio.

Carreira médica

Cursando o terceiro ano acadêmico, foi nomeado aluno interno do Hospital de Caridade. No último ano, fez parte da comissão governamental nomeada para estudar as febres que então assolavam o município de Alagoinhas, por proposta do lente José de Goes Siqueira.

Em novembro de 1874, era comissário vacinador municipal de Araçuaí, em Ouro Preto, na Província de Minas Gerais.

Em 26 de maio de 1877, foi comissionado pelo governo da Província da Bahia para diagnosticar e prestar socorro às vítimas da febre amarela que grassava em Amargosa. Em agosto de 1877, foi louvado pelos esforços empregados nessa missão, sendo o louvor verificado e lavrado em ofício dirigido ao governo imperial e datado de 13 de outubro do mesmo ano.

Em janeiro de 1878, foi contratado como médico da colônia orfanológica, industrial e agrícola Isabel, em Pernambuco, com obrigação de tratar também dos empregados da colônia, das praças do destacamento aí estacionadas, e dos retirantes da seca que então assolava a província, sendo exonerado desse posto, a seu pedido, em fevereiro de 1880.

Após 1872, estabeleceu-se no Rio de Janeiro, onde fez parte, a título gratuito, da Junta Sanitária, aquando de um surto epidêmico. Aí praticou como médico legista, auxiliar da justiça pública, permanecendo no cargo até ir para São Paulo.

Em setembro de 1881, propôs a ereção de uma enfermaria no Hospital de São João Batista, em Niterói, na qual os doentes sejam tratados exclusivamente pelo sistema dosimétrico, por meio de sal e grânulos do Dr. Naury, não sendo aceito.

Em fevereiro de 1883, foi nomeado médico adjunto do Hospital de São João de Deus da Sociedade Portuguesa de Beneficência.

Em 24 de janeiro de 1886, foi nomeado médico da polícia do Rio de Janeiro.

Em 1887, um ano antes da abolição da escravatura no Brasil, Amâncio de Carvalho observou que, após a aprovação da Lei do Ventre Livre em 1871, as práticas de infanticídio entre a população escrava haviam diminuído, diminuindo com elas a mortalidade infantil. Carvalho atribuia o fato a um aumento do instinto maternal por parte das mulheres escravizadas, ao saberem que os seus filhos não sofreriam da sua sujeição. Carvalho identifica a maternidade como o estado natural das mulheres de qualquer raça, classe social e estado legal, considerando que as mães escravas, sufocadas pela escravidão, tentavam libertar pela morte os seus filhos, para que não fossem sujeitos à escravatura, por meio do aborto e do infanticídio.

Em janeiro desse ano, conferenciou na Sociedade de Medicina e Cirurgia do Rio de Janeiro sobre um caso de enforcamento que havia tido oportunidade de observar, na qualidade de médico da polícia, lamentando que numa cidade como o Rio de Janeiro, então com  habitantes, e crimes diários, fossem somente dois os médicos encarregados das investigações médico-legais.

Graças à boa prestação como médico legista no Rio de Janeiro, o Governo Federal escolheu-o, em 1891, para lente da nova cadeira de Medicina Legal, que acabava de ser criada na Faculdade de Direito do Largo São Francisco. Em 2 março de 1891, pediu a exoneração do cargo de médico da polícia do Rio de Janeiro, partindo para São Paulo.

Na reforma curricular de fevereiro de 1896, havida no curso jurídico daquela faculdade, foi nomeado lente catedrático da cadeira de Medicina Pública. Ao ser estabelecida a Escola de Farmácia de São Paulo, foi escolhido para lente catedrático da disciplina de História de Farmácia e Legislação Farmacêutica.

Embalsamamentos

Em 19 de agosto de 1896, Carvalho apresentou ao público o cadáver embalsamado de uma criança, que ficou 30 dias na sala dos médicos da Polícia Central, sem se decompor. No procedimento, Carvalho usou o mesmo processo de embalsamamento de Dubois e Lacassagne, de injeções intersticiais de álcool metílico, que considerava especialmente interessante, por ser pouco intrusivo. Segundo o jornal O Archivo Illustrado, terá sido o primeiro a praticar o embalsamamento de um cadáver no Brasil, com essa técnica inovadora e até então inédita no país. Carvalho aperfeiçoara esse método, despertando grande curiosidade e reconhecimento, sendo comparado ao usado pelos antigos egípcios.

Em 26 de novembro de 1900, Carvalho solicitou à Polícia Civil o cadáver de Jacinta, mulher negra, pobre e sem ocupação fixa, que costumava caminhar pelo centro da cidade de São Paulo. Segundo Carvalho, teria cerca de 30 anos, sendo "hóspede habitual da Polícia, por sua desmedida intemperança". Encontrava-se "toda infiltrada, particularmente no ventre, onde havia derrame peritoneal", estando para ser recolhida na Santa Casa de Misericórdia com o diagnóstico de lesão cardíaca quando, pelas 10 horas da manhã desse dia, morreu no carro que a transportava. Solicitado o corpo para nele experimentar um novo método de embalsamamento, foi-lhe entregue às 12 horas do mesmo dia.

A mumificação de Jacinta seria um dos motivos pelos quais Amâncio de Carvalho ficaria célebre, sobretudo entre os seus alunos, em parte devido aos trotes estudantis e vilipêndios que na primeira década de 1900 aplicavam à múmia. Quando morreu, em 1928, entre os casos curiosos da sua vida profissional relatados nos elogios fúnebres que saíram na imprensa nos dias após o seu falecimento, contava-se o da "célebre múmia que o distinto médico obtivera por processo seu e ainda não divulgado", usada para explicações em aula de lições de medicina legal aos alunos do quinto ano, descrevendo-se também a ocasião em que fora roubada por alunos da faculdade.

Em 1.º de dezembro de 1901, concluído o embalsamamento, o corpo envernizado de Jacinta foi temporariamente exposto na vitrine da Charutaria do Commercio, na rua Quinze de Novembro, entre a rua do Tesouro e a rua Direita, suscitando grande curiosidade e aglomerações de transeuntes em frente ao estabelecimento. Alguns dias depois, a múmia "foi levada à Faculdade de Direito, onde permaneceria por três décadas, sendo usada nas aulas. Carvalho a mantinha trancada num expositor velado, com tampa de vidro, pendurada pelo couro cabeludo, à esquerda de sua mesa na Sala 7 e do lado oposto a um esqueleto, onde os estudantes do quinto ano assistiam às aulas de medicina legal.

Publicações

Em 1900, havia publicado na Revista da Sociedade de Antropologia Criminal, Ciências Penais e Medicina Legal uma monografia intitulada "As cicatrizes sob o ponto de vista médico-legal", e outra "Resposta a uma consulta", e várias outras na Revista da Faculdade de Direito.

Associativismo

Foi o primeiro presidente da Sociedade de Antropologia Criminal, Ciências Penais e Medicina Legal, fundada em São Paulo em 1895, e sócio-fundador da Sociedade de Medicina e Cirurgia de São Paulo. Foi médico ajudante da Sociedade Beneficente Portuguesa, médico das Sociedades Beneficente Italiana, Operária Príncipe de Nápoles, da Associação Providência Doméstica e da Sociedade Humanitária dos Empregados do Comércio, sendo tido como um dos melhores clínicos e operadores.

Eugenia
Amâncio de Carvalho foi sócio e presidente honorário da Sociedade Eugênica de São Paulo, dedicada ao aperfeiçoamento físico e moral da espécie humana, desde a sua fundação em 1918, partilhando a presidência honorária comAugustino José de Sousa Lima, sendo presidente atuante Arnaldo Vieira de Carvalho. Segundo a historiadora Pietra Diwan, Arnaldo foi um dos médicos mais entusiastas do movimento da eugenia, termo criado por Francis Galton (1822–1911), que a definiu como o estudo dos agentes sob o controle social que podem melhorar ou empobrecer as qualidades raciais das futuras gerações, seja física ou mentalmente. Não se deve tomar o termo eugenia na acepção que a tornou mais conhecida, isto é, como uma política racista. A rigor, tratava-se, antes, de contribuir, pelo higienismo e pelas campanhas de vacinação, para o fortalecimento das populações diante da doença e das condições adversas de alimentação, moradia, clima, entre outras. Dos quadros da Sociedade fizeram parte, entre outros expoentes da intelectualidade nacional, o médico Francisco Franco da Rocha (1864–1933).

A Sociedade Eugênica, a primeira do gênero na América Latina, deve a sua fundação ao empenho pessoal do médico e eugenista Renato Ferraz Kehl, figura emblemática no movimento eugênico brasileiro, responsável por lançar a ideia de uma entidade voltada ao estudo e divulgação da ciência eugênica, mobilizando, para tal, importantes intelectuais como o Dr. Arnaldo Vieira de Carvalho, prestigiado com a Presidência da entidade e os três presidentes honorários: os médicos, A. de Sousa Lima, Amâncio de Carvalho e Belisário Penna.

Morte e sepultamento

Morreu na sua residência, na rua da Liberdade, n.º 75, no dia 17 de julho de 1928, sendo sepultado no Cemitério São Paulo. Um ano depois, em junho de 1929, a pedido de sua viúva Emília da Silva Carvalho, sepultar-se-ia no mesmo cemitério, em campa perpétua, o cadáver mumificado de Jacinta.

Homenagens

A antiga rua do Curtume, na Vila Mariana, em São Paulo, foi rebatizada em 18 de agosto de 1928 como rua Doutor Amâncio de Carvalho em sua homenagem. No início da década de 1940, foi dado o seu nome a uma das salas da Faculdade de Direito, possivelmente aquela em que teria lecionado.

Em 10 de abril de 2021, após a publicação de uma reportagem sobre a múmia de Jacinta pela Ponte, estudantes de direito da Faculdade de Direito da Universidade de São Paulo (FDUSP) se mobilizaram contra as homenagens concedidas a Amâncio de Carvalho, por ter mumificado Jacinta. Assim que a reportagem foi publicada, alunos da unidade entraram em contato com docentes e coletivos para dialogar sobre a renomeação da sala da instituição que leva o nome desse professor catedrático, Em 11 de agosto do mesmo ano, estudantes da FDUSP fizeram uma intervenção política na cidade, colando nomes de personalidades negras em placas de rua que homenageiam pessoas com histórico racista e eugenista. Na ocasião, a rua Doutor Amâncio de Carvalho foi renomeada simbolicamente em sua placa, dando lugar à "rua Jacinta Maria de Santana", com a descrição: "Moradora de rua negra que teve seu corpo embalsamado, exposto como curiosidade científica e utilizado em trotes estudantis no Largo São Francisco". A intervenção foi simbólica e não alterou o nome oficial da via, que ainda mantém o nome de Amâncio de Carvalho.

Naturais de Salvador
Médicos legistas do Brasil
Professores universitários do Brasil
Médicos da Bahia
Eugenistas

Amâncio de Carvalho


Crkva sv. Petra, rimokatolička crkva u Makarskoj, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Petra podignuta je u 15. st. na poluotoku sv. Petar, nekad prapovijesnoj gradini, kao jednobrodna gotička crkva, a pregrađena je u vrijeme baroka. U siječnju 1962.g. crkva je oštećena od potresa, te kasnije srušena, a faksimilno je obnovljena 1992. god. Dijelovi prozora, vrata i trijumfalnog luka stare crkve ugrađeni su u zdanje. U pod su ugrađene nadgrobne ploče plemena Kačića. Arheološka istraživanja tijekom obnove crkve pokazala su starokršćansku i srednjovjekovnu crkvu, te groblje, a zapadno od crkve otkriveni su antički zidovi i ostaci cisterne nad kojom je građena kula.

Zaštita
Pod oznakom Z-4940 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Makarskoj

Crkva sv. Petra u Makarskoj


Boodleaceae, porodica zelenih algi, dio reda Cladophorales. Postoji šest rodova s tridesetak vrsta.

Rodovi
 Boodlea G.Murray & De Toni
 Cladophoropsis Børgesen
 Nereodictyon Gerloff
 Phyllodictyon J.E.Gray
 Struvea Sonder
 Struveopsis Rhyne & H.Robinson

Izvori

Cladophorales

Boodleaceae


Der Folgepfeil ist ein doppelter Pfeil nach rechts, links oder auf beide Seiten. Er ist die mathematische Notation für einen logischen Schluss.

Verwendung
Der Folgepfeil ist das mathematische Symbol für "daraus folgt", die logische Schlussfolgerung. Er stellt eine logische Verknüpfung dar: Das Symbol wird eingesetzt, wenn aus etwas Richtigem ein richtiger, aus etwas Falschem ein falscher oder aus etwas Falschem ein richtiger Schluss gezogen wird.
Niemals darf er jedoch verwendet werden, um aus etwas Richtigem etwas Falsches zu folgern.

x ist durch 4 teilbar ⇒ x ist durch 2 teilbar ⇒ x ist gerade
 (hier ein transitiver Schluss, daraus folgt auch direkt x ist durch 4 teilbar ⇒ x ist gerade)

Natürlich kann man die Folgerungen jederzeit umstellen ("folgt aus"), und verwendet dann ⇐ (Folgepfeil links). Außerdem kann man für wechselseitige Schlussfolgerungen (Äquivalenzrelationen) den Pfeil ⇔ setzen, und spricht "folgt wechselseitig" oder "folgt äquivalent":

4 mal x ist 8 ⇔ 8 durch 4 ist x
 Beide Aussagen beschreiben denselben Sachverhalt, nur anders formuliert: Sie sind austauschbar.

Folgt eine Aussage aus einer anderen nicht, verwendet man "daraus folgt nicht" ⇏ durchgestrichen. Auch hier gibt es  ⇎ "daraus folgt nicht äquivalent" – was aber keine Aussage trifft, ob nicht die Schlussfolgerung in einer Richtung korrekt ist:
x ist durch 4 teilbar ⇎ x ist durch 2 teilbar
 mit dem ersten Beispiel, weil man aus x gerade nicht folgern kann, dass x durch 4 teilbar ist, sondern nur, dass es durch 2 teilbar ist: Die Aussagen "gerade" und "durch 2 teilbar" sind äquivalent.

In den verschiedenen Teilgebieten und für präzisere Aussagen gibt es zahlreiche speziellere Abwandlungen dieser Pfeilsymbolik.

Textverarbeitung und Satz
Der Pfeil kann auch mit => (Gleichheitszeichen und Größerzeichen) dargestellt werden, und wird in einigen Editoren nach der Eingabe umgewandelt.

In Unicode befinden sich die mathematischen Folgepfeile im Unicodeblock Pfeile (Pfeile, 2190–21FF), und zwar an den Codepoints:

Außerdem gibt es dieselben Pfeile nach oben und unten, was man in Flussdiagramm-artigem Satz verwenden kann (im selben Block), sowie in verlängerter Form, wenn das im Satz notwendig ist (im Unicodeblock Zusätzliche Pfeile-A 27F0–27FF)

In TeX werden sie als \Leftarrow  und \Rightarrow und \Leftrightarrow (mit dem Großbuchstaben in ausdrücklicher Unterscheidung zum einfachen Pfeil) beziehungsweise \nLeftarrow, \nRightarrow, \nLeftrightarrow (mit vorangestelltem kleinen "n" für Negation) gesetzt. Auch hier gibt es etliche Varianten:

Siehe auch
 Implikation
 Pfeil (Symbol)
 Bikonditional (⇔)

Einzelnachweise

Mathematisches Zeichen
Logik

Folgepfeil


Rioconejos es una localidad española del municipio de Asturianos, en la provincia de provincia de Zamora, y la comunidad autónoma de Castilla y León.

Conserva la arquitectura tradicional propia del noroeste zamorano. La exuberante naturaleza de su territorio, le señala como un lugar ideal para el disfrute de la paz y la tranquilidad.

Geografía
Se encuentra ubicado en la comarca de Sanabria, al noroeste de la provincia. Pertenece al municipio de Asturianos junto con las localidades de Asturianos, Cerezal,  Entrepeñas, Lagarejos y Villar de los Pisones.

Se encuentra muy próximo a la A-52 o Autovía de la Rías Bajas y a la N-525. Su acceso habitual es desde la N-525, para lo que se ha de tomar la salida del cruce con la ZA-125 en dirección a Anta de Rioconejos, revasar este pueblo y continuar camino hasta llegar a Rioconejos.

Flora
Es importante indicar que la denominación de las plantas en Rioconejos es muy heterogénea; en unos casos corresponde a la denominación gallega o portuguesa, en otros, forma parte de la sinonimia castellana o del dialecto leonés y, aún en algunos, es una modificación local o comarcal de alguna de las anteriores. En el cuadro siguiente se expone una pequeña lista de las denominaciones populares de las plantas frente a los nombres castellanos y científicos:

La flora es rica. Si hacemos un repaso mental por las distintas ubicaciones y zonas podremos encontrarnos según el caso con:

 Junto a los cauces de agua, en las riberas de los ríos, abunda el humero; también se encuentran otros arbustos ( salgueras, sanguiños, fresnos, etc. ), junto a zarzas, helechos, madreselvas, matorral muy tupido y elevado de brezo y escobas, y multitud de plantas herbáceas.En estas zonas que disponen de abundante agua, no hay praderas tan lozanas como pudiera pensarse.

 Los "cotos" dan hierba dura para pasto, no para recoger. Únicamente en primavera y verano reverdecen; durante el resto del año adquieren, por las heladas, tonalidades grises y amarillentas. Anualmente estas praderas se limpian y escardan, porque el matorral, más resistente a las veleidades climáticas, los invade.

 En algunos remontes de valles ( faceras ), en las orillas de ciertos caminos y en fincas aisladas crece el roble y su matorral secundario ( carrasco ). Cerca del pueblo hay algunos grupos de castaños, señal inequívoca de la presencia humana.

 En "chanas" y montículos domina el matorral de brezo, brecina y carqueixa, muy bien adaptado e interrumpido continuamente por "carriles" de ganado y regueros. En las tierras abandonadas ( adiles ), en las linderas y "cembas" de las fincas y en el sotobosque de robledales y castañares el matorral es de escobas, chaguarzos y piornos, con algún núcleo de zarzas y rosales silvestres.

El matorral cubre casi todo el monte, caracterizando la fisonomía del terreno con su presencia. No es más que el resultado de la deforestación impenitente a que se ha visto sometidas estas tierras desde antiguo. Los grandes bosques de roble que cubrían la península ibérica, desaparecieron en estas latitudes como consecuencia de la presión demográfica y el hambre que obligaron a ensanchar las tierras de cultivo. Se hicieron reparto de propiedades comunales entre los vecinos ( quiñones ) para ser roturadas y dedicadas a producción de centeno y patatas. Las "cortas" para leña y los incendios fueron una ayuda adicional. Aunque los incendios han hecho estragos durante todas las épocas de la historia, durante el periodo en el que existía una ganadería floreciente, se incrementaron ferozmente. Los ganaderos necesitados de pastos, quemaban el matorral cerrado y espeso que lo invadía todo, inconscientes de que con ello provocaban un empobrecimiento del suelo y contribuían a la erosión y deforestación. Aunque la mentalidad de hoy a cambiado, siguen produciéndose numerosos incendios, causas de imprudencias humanas o respondiendo a oscuros intereses personales. A finales de los años 60, ICONA repobló de pinos más de 30 Ha de brezales con el pretexto de frenar la erosión y beneficiar económicamente a los pueblos con las facturas de las entresacas de madera; pero está claro que esas repoblaciones fantasmas con especies foráneas, sólo ha servido para colmar la voracidad de determinados industriales. Entre las consecuencias funestas de estas actuaciones, se han señalado: la destrucción de la morfología natural del suelo tras la roturación y aterrazamiento con maquinaria pesada que aumenta la erosión, las fumigaciones obligadas que contaminan las aguas y ocasionan gran mortandad en el mundo animal, la reducción del espacio útil al pastoreo, aunque esta última no causa demasiados problemas porque la ganadería prácticamente a desaparecido de la zona.

El principal peligro para el medio, hoy por hoy, somos las propias personas que queremos disfrutar de él. En especial la despreocupación que manifiestan veraneantes desaprensivos que se creen con licencia para ensuciar y destruir, y la soberbia de aquellos que se creen dueños de todo por residir todo el año aquí.

En los prados cercanos al pueblo abundan los chopos, plantados en épocas en que el precio de la madera prometía. En puntos muy concretos hay álamos. Sauces y mimbres forman sebe en las lindes de los prados para separar las distintas propiedades. Grupos de manzanos están repartidos por el pueblo y las "cortinas" de los alrededores. El único frutal extendido es el manzano, pero no resulta extraño encontrar de forma aislada, algunos perales, ciruelos y cerezos silvestres pero con escaso fruto.

Todavía en algunos lugares, a modo de reliquia, permanecen los esqueletos de los negrillos ( olmos ), especie extinguida en toda la península debido a la enfermedad de la "grafiosis".

En los laterales de las calles, junto a las casas y cerca de las huertas, se crían ortigas, marrubio, zarzas, celidonia, milenrama, etc.

Entre los cultivos nacen multitud de especies herbáceas, algunas muy pertinaces, contra las que los campesinos deben redoblar esfuerzos si quieren eliminarlas. Entre estas encontramos: cenizos, bistortas, correhuelas, grama, verdolaga, hiedra silvestre, magarza, cardos, cizaña, avena loca, etc.

En los prados que se preparan ( escarda, arrastre de hojas, apertura de madres y agüeras, etc. ) para la recogida del heno, son habituales ciertas gramíneas, ranunculáceas y umbelíferas, y el trébol, acederas, llantén y diente de león, entre otros grupos y especies.

Comentario especial merecen las plantas medicinales y tóxicas. La adscripción de calificativo medicinal o tóxica es relativo, porque una planta puede ser medicinal cuando está bien indicada y se da en las dosis correctas y ser tóxica o cuando menos inútiles cuando se saltan estas condiciones. El arsenal de plantas a las que se le atribuyen propiedades curativas es inmenso. Muchas de las citadas con anterioridad lo son, aunque en la actualidad se utilicen muy pocas. Se hace uso de la manzanilla, el pazote, el poleo, la milenrama, la malva, las flores de sauco, la celedonia, y pocas más. Entre las consideradas como venenosas están: la digital, la yerba mora, la dulcámara, la cicuta ( cicutina ), la amanita muscaria, etc. Las peligrosas propiedades de estas últimas plantas han terminado con la vida de numerosos animales, en especial cerdos, desconocedores de sus peculiaridades.

Encontramos así mismo en las paredes umbrías: musgos, ombligos de Venus, uvas de gato, polipodios, etc., y por todas partes, sobre las losas de los tejados, en los árboles ( árboles barbudos ) nos tropezamos con líquenes. Estas plantas son extraordinariamente sensibles a la contaminación y desaparecen en ambientes urbanos. Su presencia es un magnífico indicador de la pureza del aire.

Historia
Durante la Edad Media Rioconejos quedó integrado en el Reino de León, cuyos monarcas habrían acometido la repoblación de la localidad dentro del proceso repoblador llevado a cabo en Sanabria. Tras la independencia de Portugal del reino leonés en 1143 Rioconejos habría sufrido por su situación geográfica los conflictos entre los reinos leonés y portugués por el control de la frontera, quedando estabilizada la situación a inicios del .

Posteriormente, en la Edad Moderna, Rioconejos fue una de las localidades que se integraron en la provincia de las Tierras del Conde de Benavente y dentro de esta en la receptoría de Sanabria. No obstante, al reestructurarse las provincias y crearse las actuales en 1833, Rioconejos pasó a formar parte de la provincia de Zamora, dentro de la Región Leonesa, quedando integrado en 1834 en el partido judicial de Puebla de Sanabria.

Finalmente, en torno a 1850, el antiguo municipio de Rioconejos se integró en el de Asturianos.

Monumentos y lugares de interés

En Rioconejos destaca la iglesia parroquial de Santiago Apóstol, construida conforme al modelo de arquitectura tradicional sanabrés, con la peculiaridad de que para acceder a su campanario hay que subir por una escalera interna de caracol, a diferencia del sistema utilizado en muchos otros pueblos de su alrededor. En la plaza de Rioconejos, situada en el centro del pueblo, podemos observar las casas más antiguas y de la arquitectura tradicional sanabresa.

De especial interés es el viejo edificio de la escuela, construido a la manera tradicional sanabresa y restaurado a comienzos del , en el que tienen su domicilio tres asociaciones: La Marra, la Asociación de jubilados y la Asociación de Santiago Apóstol. La Fragua, edificio reconstruido en 2013, fue el lugar donde antaño se ejercía el oficio de herrero y hoy se pueden contemplar los instrumentos que se usaban como el martillo y el yunque. El molino también restaurado cumple hoy al igual que la fragua una función representativa de lo que fue antaño.

Cultura

Costumbres

En Rioconejos como en otros muchos pueblos sanabreses, y zamoranos en general, se tiene la costumbre de coger el día de San Juan antes de que amanezca la siempreviva que es una planta que aleja los rayos de las casas donde se pone además de que esta planta aguanta de año en año.
Hasta no hace muchos años cuando fue robada una virgen de la iglesia la cual tenía además un amuleto esta se sacaba cuando granizaba se rezaba una plegaría y dejaba de granizar.

La noche de los difuntos se tocan las campanas toda la noche, costumbre que en muy pocos pueblos de España se sigue realizando.

Fiestas

Celebra sus fiestas el 20 de mayo; festividad del Corpus Christi. El  24 de julio se celebra la Ronda a medianoche; fiesta de origen muy antiguo que consiste en ir por todo el pueblo casa por casa, cada vecino aporta comida y bebida. Este baile es acompañado de la gaita y el tambor. Se trata como ya dije de una fiesta muy antigua cuyos orígenes se pierden en el tiempo. El 25 de julio se celebra fiesta  de su patrón, Santiago Apóstol, también lo es de toda España.
El 15 de agosto se celebra el día de la Marra.

Servicios

Los productos son suministrados por diversos vendedores ambulantes, como los productos de panadería y repostería que los traen los martes y los viernes desde la panadería "Rabanillo" de Mombuey. Una vez al mes aproximadamente visita un bibliobus en la plaza de Rioconejos, el cual presta no solo libros sino también películas. El consultorio médico se encuentra en Anta de Rioconejos, pueblo que dista un kilómetro y que presta servicio los lunes.

Véase también
 Sanabria

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Asturianos
Municipios desaparecidos de la provincia de Zamora
Localidades de la provincia de Zamora
Localidades de Sanabria

Rioconejos


මෙහි ලැයිස්තුගත වන්නේ විවිධ තෙම්පරාදු බත් වර්ග වෙයි.

ප්‍රධාන
 තෙම්පරාදු බත්
 චීන ෆ්‍රයිඩ් රයිස්

තෙම්පරාදු බත්

තෙම්පරාදු බත් වර්ග ලැයිස්තුව


Conor Maynard (* 21. November 1992 in Brighton) ist ein britischer Popsänger.

Werdegang
Maynard meldete sich im Mai 2006 bei der Videoplattform YouTube an und lud eine Interpretation des Titels Breathe von Lee Carr hoch. In den folgenden Jahren folgten weitere Coverversionen, die er zum Teil mit seinem Freund, dem Rapper Anthony Melo einspielte, darunter Crawl von Chris Brown, Dynamite von Taio Cruz, Price Tag von Jessie J und E.T. von Katy Perry.

Im November 2011 wurde er vom Musiksender MTV neben Delilah, Michael Kiwanuka, Lana Del Rey und Lianne La Havas für den Nachwuchspreis Brand New for 2012 nominiert, den er mit etwa 45 % der Zuschauerstimmen gewinnen konnte. Ende 2011 erhielt er einen Plattenvertrag bei dem Label Parlophone und begann mit den Arbeiten an seinem Debütalbum. Seine erste Single Can't Say No erschien am 15. April 2012 und stieg auf Platz 2 der britischen Charts ein. Das Lied wurde anschließend auch in weiteren europäischen Ländern und in Australien veröffentlicht und konnte sich auch dort in den Charts platzieren.

Vor der Albumveröffentlichung erschien Maynards zweite Single Vegas Girl, die es bis auf Platz 4 in Großbritannien schaffte und wie der Vorgänger auch in Deutschland Platz 63 erreichte. Ende Juli kam dann das Album Contrast heraus und eroberte auf Anhieb Platz 1 der UK-Charts.

Die dritte Single Turn Around mit Ne-Yo ist am 8. Oktober 2012 erschienen. Sie konnte sich schon vorher in Großbritannien auf Platz 8 der Charts platzieren. Das Musikvideo kam am 10. September heraus.

Als nächste Single aus dem Album wurde Animal präsentiert, an der Wiley mitwirkte. Sie erschien am 21. Januar 2013. Das dazugehörige Video erschien schon am 10. Dezember 2012. Mit dem Track R U Crazy, der am 4. Oktober 2013 veröffentlicht wurde, erreichte er ein weiteres Mal die Top-10 der britischen Single-Charts. Mit einer Platzierung auf Platz 4, wurde der Song mit einer silbernen Schallplatte ausgezeichnet.

Mit der im März 2015 erschienenen Single Talking About konnte er nicht an den Erfolg des Vorgängers anschließen. Es folgte Royalty im April 2015.

Im Jahr 2016 kam es zu Kollaborationen mit verschiedenen EDM-Projekten. So arbeitete er mit unter anderem Kris Kross Amsterdam, DJ Antoine und Drumsound & Bassline Smith zusammen. Bei der Kris-Kross-Amsterdam-Single Are You Sure? steuerte er den Gesang gemeinsam mit dem US-Rapper Ty Dolla $ign bei. Der mit Marcus Butler produzierte Hip-Hop-Track I'm Famous erreichte Platz 85 der britischen Single-Charts.

Im Juni 2017 veröffentlichte Maynard den Track Understand Me, der in Zusammenarbeit mit dem niederländischen DJ und Produzenten CMC$ entstand und über Martin Garrix Plattenlabel "STMPD RCRDS" erschien. Gemeinsam mit Cash Cash wurde der Song All My Love veröffentlicht.

Mit That Way wurde in Zusammenarbeit mit Simone Giani und Mattia Mavi alias S :D J :M im Januar 2018 eine Coverversion des Liedes I Want It That Way von den Backstreet Boys aus dem Jahr 1999. Im Sommer des Jahres 2018 wurde in Zusammenarbeit mit dem schwedischen DJ und Produzenten Alesso der Future-Progressive-Song Remedy veröffentlicht. Es folgte das Future-Bass-Lied Hold On Tight, das in Kollaboration mit R3hab entstand.

Am 22. Juni 2018 veröffentlichte Maynard seine zweite Kollaboration mit Kris Kross Amsterdam, bei der ebenfalls der niederländische Produzent The Boy Next Door mitwirkte. Dabei kam eine Cover-Version des Liedes Whenever, Wherever von Shakira aus dem Jahr 2001 heraus. Die Cover-Version gelang der Einstieg in die offiziellen Single-Charts von unter anderem Deutschland, Großbritannien sowie in der Kategorie Dance und Electronic in den USA.

Am 7. Dezember 2018 wurde das Lied How You Love Me, eine Zusammenarbeit mit Hardwell und Snoop Dogg, veröffentlicht.

Diskografie

Alben

Weitere Alben
 2016: Covers

Singles

Weitere Singles
 2012: Better Than You (feat. Rita Ora)
 2012: Drowning (Promo-Single)
 2013: Pictures (Promo-Single)
 2015: Royalty
 2016: Are You Sure? (mit Kris Kross Amsterdam feat. Ty Dolla $ign)
 2017: Understand Me (mit CMC$)
 2018: That Way (mit S :D J :M)
 2018: Hold on Tight (mit R3hab)
 2019: Hate How Much I Love You
 2019: Not Over You
 2019: Ooh Girl (mit Kris Kross Amsterdam feat. A Boogie wit da Hoodie)
 2019: Waste Your Time
 2021: Early in the Morning (mit Kris Kross Amsterdam & Shaggy)

Gastbeiträge

Weitere Gastbeiträge
 2016: Dancing in the Headlights (DJ Antoine feat. Conor Maynard)
 2016: Catch Me Here (Drumsound & Bassline Smith feat. Conor Maynard)
 2017: All My Love (Cash Cash feat. Conor Maynard)
 2018: Remedy (Alesso feat. Conor Maynard)
 2018: How You Love Me (Hardwell feat. Conor Maynard & Snoop Dogg)
 2018: Way Back Home (Sam Feldt Edit) (Shaun feat. Conor Maynard)
 2019: Pray (Alok feat. Conor Maynard)
 2019: Medicine (Anth feat. Conor Maynard)
 2020: Talk to Me (Sam Feldt Edit) (Möwe feat. Conor Maynard & Rani)

Auszeichnungen für Musikverkäufe

Awards und Nominierungen

Quellen

Weblinks

 Offizielle Website

Popsänger
Brite
Geboren 1992
Mann

Conor Maynard


A.V. Olsen, Arnold Vilhelm Olsen, (født 30. august 1889, død 10. maj 1980) var en dansk manuskriptforfatter.

Olsen var  manuskriptforfatter hos Nordisk  Film fra 1912 til 1921, hvor han skrev mange manuskripter. Senere hos Palladium, hvor han bl.a. skrev manuskripter til en  række film om Fyrtårnet og Bivognen.

Filmografi

 1957, Lutter løjer
 1952, Her er vi igen
 1946, Op med lille Martha
 1929, Højt paa en Kvist
 1927, Vester-Vov-Vov
 1926, Lykkehjulet
 1926, Dødsbokseren
 1926, Ulvejægerne
 1925, Grønkøbings glade Gavtyve
 1924, Byens Don Juan
 1924, Professor Petersens Plejebørn
 1923, Blandt Byens Børn
 1923, Daarskab, Dyd og Driverter
 1923, Vore Venners Vinter
 1923, Bag Filmens Kulisser
 1922, Hans gode Genius
 1922, Han, hun og Hamlet
 1921, Hans Ungdomsbrud
 1921, Amatørdetektiven
 1920, Manden, der sejrede
 1920, Gudernes Yndling
 1920, Blind Passager
 1920, Den lille Don Juan
 1919, Gøglerbandens Adoptivdatter
 1919, Det lille Pus
 1919, Stakkels Karin
 1919, Han vil til Filmen
 1919, Livsforsikringsagenten
 1919, Skruebrækkeren
 1919, En forfløjen Ægtemand
 1919, Med og uden Kone
 1918, Sfinxens Hemmelighed
 1918, Blomsterpigens Hævn
 1918, En Kunstners Kærlighed
 1918, Tøffelheltens Fødselsdag
 1918, Straalemesteren
 1918, Den firbenede Barnepige
 1917, Abemennesket
 1917, Et livligt Pensionat
 1916, For sin Dreng
 1916, Proletardrengen
 1916, Malkepigekomtessen
 1915, En moderne Don Juan
 1915, Den skønne Ubekendte
 1915, Lykkeligt Indbrud
 1915, Susanne paa Eventyr
 1915, Den gale Digter
 1915, Kærlighed pr. Flytteomnibus
 1915, En virkelig Helt
 1914, Snustobaksdaasen
 1914, En Udskejelse
 1914, Helvedesmaskinen
 1914, Det svage Punkt
 1914, Kvindehadernes Fald
 1913, Hvor er Pelle?
 1913, Broder mod Broder
 1913, Kæmpedamens Bortførelse
 1913, Amor paa Spil
 1913, Den troløse Hustru
 1910, Medbejlerens Hævn

Eksterne henvisninger og kilder

Manuskriptforfattere fra Danmark

A.V. Olsen


Kip Gospe od Loreta u Primoštenu posvećen je Gospi od Loreta, zaštitnici Primoštena, gdje se i nalazi. Kip je svečano otvoren 2017. godine za blagdan Gospe od Loreta.

Zajedno s postoljem visok je 17 i 30 metara, točno desetina brda Gaj. Spomenik je od betona, šupalj, može se vidjeti unutrašnjost, a završna obrada je mozaička, od zlata, srebra i bojanog stakla. Za konačan izgled kipa Gospe bio je zadužen arhitekt Aron Varga, a na mozaiku je radila ekipa stručnjaka s mozaičarom Milunom Garčevićem na čelu. To je najveći takav spomenik na svijetu.

Svaki prsten ovog golemog spomenika ima svoju priču: prvi počinje apstrakcijom, dok je na drugom simboličan prikaz drva života s monografijom AM kao Ave Maria. Na trećem prstenu su u mozaiku prikazana dva srca, na četvrtom je glavni motiv rođenje Isusovo, dok su na petom nepravilni geometrijski oblici. Šesti dio je mistična ruža, odnosno Marijin simbol i masline. Na Gospinoj glavi nalazi se starohrvatska kruna optočena dragim kamenjem koje je obiteljsko vlasništvo mozaičara Garčevića.

Općina Primošten je s predstavnicima talijanskog projekta 'Cammini Lauretani' dogovorila da se primoštenska Gospa nalazi na međunarodnim hodočasničkim rutama marijanskih svetišta povezanih s Gospom od Loreta. Na popisu je i Trsat te niz mjesta u Europi kao što su: Rim, Beč, Krakov, Lisabon, Madrid, Pariz, Bruxelles i dr.

Galerija

Izvori

Primošten
Spomenici u Hrvatskoj
Skulpture
Marija u umjetnosti
Katolički vjerski objekti u Hrvatskoj

Kip Gospe od Loreta u Primoštenu


A Madea Christmas est un film américain réalisé par Tyler Perry, sorti en 2013. Il s'agit du septième film mettant en vedette le personnage de Madea.

Synopsis
La nièce de Madea va aller fêter Noël avec sa belle-famille mais sa mère décide de s'imposer pour le réveillon et d'entrainer sa sœur avec elle.

Fiche technique
 Titre : A Madea Christmas
 Réalisation : Tyler Perry
 Scénario : Tyler Perry
 Musique : Christopher Young
 Photographie : Alexander Gruszynski
 Montage : Maysie Hoy
 Production : Ozzie Areu, Matt Moore, Tyler Perry et Mark E. Swinton
 Société de production : The Tyler Perry Company
 Société de distribution : Lionsgate (États-Unis)
 Pays :
 Genre : Comédie dramatique
 Durée : 100 minutes
 Dates de sortie :
 :

Distribution
 Tyler Perry : Madea
 Anna Maria Horsford : Eileen
 Tika Sumpter : Lacey
 Eric Lively : Conner
 James Roch : Oliver
 Larry the Cable Guy : Buddy
 Kathy Najimy : Kim
 Chad Michael Murray : Tanner
 Alicia Witt : Amber
 Noah Urrea : Bailey
 Lisa Whelchel : Nancy Porter
 Caroline Kennedy : Lucy

Accueil
Le film a reçu un accueil défavorable de la critique. Il obtient un score moyen de 28 % sur Metacritic.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2013
Comédie dramatique américaine
Film réalisé par Tyler Perry
Film de Noël
Adaptation d'une pièce de théâtre américaine au cinéma

A Madea Christmas


Ege Bölgesi, Türkiye'nin yedi coğrafi bölgesinden biridir. İsmini kıyısında olduğu Ege Denizi'nden alır. Ege (Asıl Ege, Kıyı Ege) ve İç Batı Anadolu (İç Ege) olmak üzere iki bölüme ayrılır. Kuzeyde Marmara, doğuda İç Anadolu, güneyde Akdeniz bölgeleriyle ve batıda Ege Denizi'yle çevrilidir. Türkiye'nin en uzun kıyı şeridine sahip bölgesidir. Tarihi mekanlar çoktur örneğin; Efes Antik Kenti daha birçok tarihi mekanlar vardır. Ege Bölgesi'nin iklimi Akdeniz İklimi'dir.

Coğrafya

Sınırlar
Bölgenin sınırları kuzeyde Kaz Dağı, Madra Dağı, Simav Dağları ve Dominiç Dağı; doğuda Türkmen Dağı ve Emir Dağları; güneyde Karakuş Dağı ve Göreli Dağı; batıda Çanakkale'ye bağlı Bababurun'dan başlayarak tüm Edremit Körfezi, İzmir ve Aydın illerinin tüm kıyı şeritleri ve Muğla'da, Köyceğiz hariç olmak üzere, kuzeyden güneye Köyceğiz kıyılarına kadardır.

Ovalar: Ege Bölümü'nde horstlar arasında kalan grabenler birer alüvyon ovasıdır. Bunlar Bakırçay, Gediz, Büyük ve Küçük Menderes grabenleridir. Bu grabenler fiziksel bir haritada yeşil renk ile gösterilir. Gediz ağzında Menemen Delta ovası, Büyük Menderes ağzında Balat Delta ovasından oluşmuştur.

Nüfus ve Toplumsal Yapı
Kentleşmenin en yoğun yaşandığı bölge konumundadır. Ege Bölgesi'ndeki kentler, çoğunlukla ana yolların geçtiği oluklar ve verimli ovaların kenarlarında yer alır; kıyı kesiminde ise körfezlerin kenarlarında bulunur. Kırsal yerleşmeler, genellikle ovalardaki akarsu kenarlarında ve vadi içlerinde görülür. Türkiye nüfusunun 1/8 kadarı Ege Bölgesi'nde yaşamaktadır. Bu nüfusun yarıdan fazlası (%62,2) kentlerdedir. Ege Bölgesi'nin ortalama nüfus yoğunluğu ise Türkiye ortalamasının üzerindedir. Nüfus yoğunluğu açısından Marmara Bölgesi'nden sonra ikinci sırada bulunur. Ege Bölümü'ndeki ovalar üzerinde fazla olan nüfus yoğunluğu, İç Batı Anadolu Bölümü'nde ve Menteşe Yöresi'nde azalır.

Nüfus bakımından Ege Bölgesin'deki illerin sırası şöyledir :
 İzmir
 Manisa
 Aydın
 Denizli
 Muğla
 Afyonkarahisar
 Kütahya
 Uşak

Ekonomi ve Yerleşim

Tarım
Ege Bölgesi'nde nüfusun çoğunluğu iklim toprak koşulları ve ulaşım kolaylıklarının da elverişliliğiyle geçimini tarımdan sağlar. Ege bölümünde Akdeniz iklimine uygun bazı bitkiler (zeytin, üzüm vb.) ağır basar. Ege bölümünden, İçbatı Anadolu bölümüne geçildikçe, tarımın niteliği değişir; tahıl ekimi artar ve hayvancılık geçimde daha önemli yer tutar. Tahıl ekiminde buğday başta gelir, onu arpa ve mısır izler. Buğday özellikle Afyon ve Denizli'de üretilir, Bu illeri İzmir, Aydın ve Muğla izler. Arpa ise Afyon ve Manisa illerinde, mısırın da başlıca ekim alanı Manisa'dır. Pirinç ekimine ovalarda az miktarda yer verilir. Bölgede yaş ve kuru sebze üretimine de önem verilir. İklim koşulları uygun olduğu için, turfanda sebze (domates, fasulye vb.) yetiştirilerek diğer bölgelere yollanır. Soğan ve patates ekimi yaygındır; baklagillerden en çok nohut ekilir. Kavun ve karpuz üretimi de yaygın biçimde yapılmaktadır.

Bölgede yetiştirilen sanayi bitkileri arasında tütün, pamuk, susam, keten ve şekerpancarı baş sıralarda yer alır. Edremit Körfezi kıyıları yağ zeytini üretimi kesir ağaç sayısı bakımından önemlidir. Üzüm bağlarına da bölgenin her yerinde rastlanır. Üzüm ayrıca şarap ve pekmez yapımında da kullanılır. Kuru üzüm Manisa-İzmir civarında, kış soğuna dayanamayan incir ise kıyı kesimlerde özellikle Aydın'da yetişir. Türkiye'deki incir ağaçlarının yaklaşık olarak %81'i Ege Bölgesi'ndedir. Turunçgiller bölgenin özellikle güney kesiminde yetişir; Kuşadası Körfezi ve Bodrum Yarımadası'nda mandalina; Aydın ve Nazilli arasında portakal, limon, mandalina ve turunç yetişir.

Hayvancılık

Ege bölgesinde hayvancılık çok gelişmemiştir. Üstelik yakın dönemde otlakların daralması nedeniyle, hayvan sayısında azalma gözlenmektedir. Kıyı kesimde daha çok kıl keçisi, tiftik keçisi ve koyun, iç kesimlerde sığır ve manda besiciliği yaygındır. Balıkçılık ise eski önemini kaybetmiştir. Özellikle İzmir Körfezi 'nin sularının  pis olmasından dolayıdır. Yine eski önemini yitirmiş olmakla birlikte Bodrum kıyılarında sünger avcılığı yapılmaktadır. Aynı zamanda Ege Bölgesi'nde kümes hayvancılığı ve arıcılık da yapılır.

Sanayi

Sanayi bakımından Marmara Bölgesi'nden sonra ikinci sırada gelir. Bölümler arasında gelişmişlik ve sanayi oranı bakımından büyük farklılık vardır. Asıl Ege Bölümü sanayi bakımından daha gelişmiştir. Zaten bölgenin en büyük ve gelişmiş kenti İzmir de bu bölümde yer alır. İzmir sanayisi, fuarı ve ihracat limanı ile bölgenin önemli kentidir. İzmir'de Aliağa Petrol Rafinerisi de bulunmaktadır. İzmir'de otomotiv, madeni eşya, kimya, seramik, dokuma, çimento, sigara ve zeytinyağı, Edremit ve Ayvalık'ta zeytinyağı, Aydın tarım, Manisa sanayi ve tarım, Denizli ve Uşak'ta dokuma, Uşak'ta şeker, seramik, kümes hayvancılığı, altın madenciliği ve deri Afyon Karahisar'da şeker, çimento ve mermer, Uşak, Gördes, Kula, Demirci ve Simav'da halıcılık sektörleri, Aydın da incir işleme fabrikaları vardır. İhracat sıralamasında  İzmir, Manisa ve Denizli ilk 10 da kendilerine yer bulmaktadır. İşsizlik oranın en düşük olduğu illerin başında Denizli gelir, nüfusuna oranla en fazla sanayi ve ticaret hacmine sahip olması bu durumda etkilidir.

Ege Bölgesi'nde üretilen incir, zeytin gibi ürünlerin sanayileri yapılır. İzmir'de toplanmış olan başlıca sanayi kolları arasında dokumacılık da vardır. Dokumacılık ve tekstil Denizli ve Uşak'ın ilçelerinde oldukça fazladır.

Turizm
Ege Bölgesi turizm potansiyeli olarak Türkiye'de Akdeniz Bölgesinden sonra gelmektedir. Birçok tarihi eser, yapıt, kalıntı Efes, Didim, Pamukkale,Hiearpolis,Laodikeia gibi tarihi yerler ve buna ilave olarak doğa harikası sahilleri Fethiye, Bodrum, Marmaris, Didim, Kuşadası ve Çeşme gibi önemli plajları mavi bayraklı sahilleri ile gözde turizm ve tatil bölgeleri mevcuttur.

Ulaşım

Kara yolu ulaşımı
Ege bölgesinde karayolu ulaşımı oldukça gelişmiştir.
Başlıca ulaşım merkezleri: İzmir, Afyonkarahisar, Manisa ve Denizli önemli kavşak yolları üzerindedir.

Deniz yolu ulaşımı
İzmir, Çeşme, Aliağa, Dikili, Ayvalık, Kuşadası, Didim, Bodrum, Fethiye, Marmaris,

Hava yolu ulaşımı
İzmir, Dalaman, Milas, Denizli, Kütahya, Edremit, Uşak.

Demiryolu ulaşımı
Bölgede demiryolu ulaşımı özellikle yük ve yolcu taşımacılığında kullanılır. Türkiye'nin ilk demiryolu İzmir ve Aydın arasına döşenmiştir.

Ayrıca Bakınız
 Türkiye'nin coğrafi bölgeleri
İzmir
Manisa
Aydın
Denizli
Muğla
Afyonkarahisar
Kütahya
Uşak

Kaynakça

Dış bağlantılar
 TUİK Adrese dayalı nüfus kayıt sistemi

Türkiye'nin coğrafi bölgeleri

Ege Bölgesi


A Supercopa Alemã de Voleibol Masculino de 2017 foi a 2.ª edição deste torneio organizado pela Volleyball Bundesliga. Participaram do torneio o campeão do Campeonato Alemão de 2016–17 e da Copa da Alemanha de 2016–17.

Pela segunda vez consecutiva o VfB Friedrichshafen se sagrou campeão ao derrotar o Berlin Recycling Volleys. O ponteiro grego Athanasios Protopsaltis foi eleito o melhor jogador da partida.

Regulamento
O torneio foi disputado em partida única.

Local da partida

Equipes participantes

Resultado
|}

Premiação

Ligações externas

Supercopa Alemã de Voleibol Masculino
2017 no voleibol
Desporto na Alemanha em 2017


Robert Desmond Meikle (n. 1923) es un botánico y explorador norirlandés. Es miembro del equipo científico del Real Jardín Botánico de Kew. Se convirtió en muy conocido por su trabajo, Flora de Chipre (en dos volúmenes: de 1977 y de 1985, 1.136 pp.) la primera contribución completa sobre los taxones de plantas, casi desde 1750, de Chipre.

Otras obras incluyen partes de la enciclopedia Flora Europaea, Willows and Poplars of Great Britain and Ireland de 1984, y Garden Plants, de 1963. Ha escrito artículos para la Irish Naturalists' Journal, desde 1940: y es editor del índice Proyecto de abreviaturas de autores compilados en el Herbario del Real Jardín Botánico de Kew, a partir de 1980.

Algunas publicaciones
 . 1990. Wild flowers of Cyprus. Editor Bank of Cyprus Cultural Foundation

 . 1981. Proposal to the Sydney Congress for a further change to I.C.B.N. Art. 8. 1 pp.

 . 1973. Cyclamen: a gardener's guide to the genus. Alpine Garden Society guide. 2ª edición ilustrada, revisada de Alpine Garden Society, 49 pp.

 . 1964. Garden flowers. Volumen 6 de The Kew series. Editor Eyre & Spottiswoode, 479 pp.

 . 1960. Garden shrubs and trees. Volumen 4 de Kew series. Editor Eyre and Spottiswoode, 318 pp.

 . 1958a. The Kew series. Editor Eyre and Spottiswoode

 -------------------------. 1958b. British trees and shrubs. Volumen 2 de Kew series. Editor Eyre and Spottiswoode, 244 pp.

 -------------------------. 1954. A Survey of the Flora of Chios. Nº 1 de Kew Bulletin. 116 pp.

 -------------------------,  1952. Eriocaulaceae and Xyridaceae in Liberia. Edición reimpresa

Fuente
 . 1994. Dictionary of British & Irish Botanists & Horticulturists includins Plant Collectors, Flower Painters & Garden Designers. Taylor & Francis y Museo de Historia Natural, Londres

Referencias

 . 1984. Handwörterbuch der Pflanzennamen. 13ª edición; Eugen Ulmer Verlag, Stuttgart, ISBN 3-8001-5042-5
 2010. Robert Desmond Meikle. Editores Lambert M Surhone, Mariam T Tennoe, Susan F Henssonow; y editor VDM Verlag Dr. Mueller AG & Co. kg, 124 pp. ISBN 6132476520

Enlaces externos

Botánicos de Irlanda del Norte
Botánicos de Kew Gardens
Escritores en inglés
Exploradores del Reino Unido

Robert Desmond Meikle


Tea Tree Gully (TTG) is a suburb in the greater Adelaide, South Australia area, under the City of Tea Tree Gully. Tea Tree Gully is in the City of Tea Tree Gully local government area, the South Australian House of Assembly electoral district of Newland and the Australian House of Representatives Division of Makin.

History
The suburb acquired its name from the white flowered 'tea trees' (Leptospermum lanigerum) that grew in the gully. Their leaves were brewed as a tea substitute by early settlers. John Stevens originally purchased land in the area, subdividing it in 1850 and naming the settlement Steventon.  By 1867 the settlement was known variously as Tea Tree Gully or Steventon, but Steventon had dropped from common usage by 1900. It was also sometimes known as "Teatree Gully".

Steventon Post Office opened around January 1859, was renamed Tea Tree Gully in 1872, Teatree Gully in 1925, Tea Tree Gully again in 1966 and St Agnes in 1969.

The gully is a notable one, as it provided a gradient negotiable by bullock wagons travelling through the Mount Lofty Ranges and it had permanent springs which promoted the growth of tea tree.

The historic Highercombe Hotel in Perseverance Road and the Old Tea Tree Gully Council Chambers in Haines Road are listed on the South Australian Heritage Register.

Highercombe Hotel

The Highercombe Hotel was built in 1854. Its first licensee was William Haines, who served as District Clerk of Tea Tree Gully council for 37 years and Member of Parliament for 6 years. The State Government purchased the building in 1879 and it was used from 1880 to 1963 as a post and telegraph office. During this period part of the building was used as a school classroom, and accommodation for Headmasters' and the Postmasters' families. From 1963 to 1967 the Tea Tree Gully Council used it as an office and library. The National Trust took over the building in 1967 and their Tea Tree Gully branch restored it and converted it to a heritage museum.

References

Suburbs of Adelaide

Tea Tree Gully, South Australia


Turbe može biti:

 Turbe (Travnik, BiH), mjesto u srednjoj Bosni
 Turbe (mauzolej), arapska riječ za mauzolej
 Turbe (grob), turska riječ, koja znači grob, grobnica, mauzolej

Turbe


AIG is American International Group, a major American insurance corporation.

AIG or AiG may also refer to:

 And-inverter graph, a concept in computer theory
 Answers in Genesis, a young-earth creationist organization in the U.S.
 Arta Industrial Group in Iran
 Aigburth railway station (National Rail code) in Liverpool, England
 A.I.G. or Allah Is God, a pop duo
 Asian Indoor Games

See also

 AIG American General, a subsidiary of AIG
 Age (disambiguation)

AIG (disambiguation)


Engelbrektsbuen er den svenske konservative ungdomsorganisation Moderata Ungdomsförbundets (MUF) symbol (tidligere Ungsvenskarna og Högerns ungdomsförbund). Symbolet er opkaldt efter Engelbrekt Engelbrektsson og består af en armbrøst omgivet af tre kroner og en ring eller kæde. Armbrøsten anvendtes af og til som symbol for det svenske konservative parti Högerns (nuværende Moderaterne) politik, dog inden Ungsvenskarna (nuværende MUF) dannedes. Symbolet repræsenterede værnet af fædrelandets selvstændighet.

MUF anvendte symbolet som alment logo fra 1934 til 1985, men det har i forbundets udadrettede materiale sidenhen veget pladsen for mere moderne udformede symboler. I dag anvendes Engelbrektsbuen blandt andet på forbundets fortjenstemedaljer.

Samme symbol, dog uden kæden, anvendes også af Moderater i utlandet, som er et netværk for udlandssvenskere, der stemmer på Moderaterne.

I oktober 2015 begyndte Sverigedemokraternes nydannede ungdomsforbund Ungsvenskarna SDU at anvende et lignende symbol.

Noter

Symboler
Heraldik

Engelbrektsbuen


Salamine (Külür, Kelür veya Kolori olarak da bilinir; Modern Yunanca: Σαλαμίνα Salamína, Antik Çağ/Katarevusa: Σαλαμίς Salamís), Atina'nın bulunduğu yarımadaya kuzeyden güneye paralel uzanan ve özellikle antik çağda Atina limanının güvenliği açısından stratejik öneme sahip olan ada.

Salamine, Saronik Körfezi'nde en büyük Yunan adası olup, Pire Liamanı'ndan yaklaşık 1 deniz mili uzaklıkta ve Atina'nın yaklaşık 16 km batısındadır. Kabaca hilal şeklinden dolayı ada bölgede Simit olarak bilinir. Başşehir, Salamis veya Salamina,Salamis Körfezi da hilâl şeklinin  batı yüzünde yayılır ve Saronik Körfezine açılır. Adanın ana limanı Paloukia, Pire'ye göre ikinci büyüklükte olup, adanın batı tarafında yer alır.

Kaynakça

Salamis Adası


إيلي بلاتشي ، من مواليد 1956 وتوفي في 21 أكتوبر 2018، لاعب ثم مدرب كرة قدم روماني.
تميز بلاتشي بكونه درب أندية من أغلب الدوريات العربية.

المسيرة التدريبية

 درب النادي الإفريقي التونسي في موسم 1992/1991 وتحصل معه على الرباعية التاريخية (بطولة وكأس تونس وكأس إفريقيا للأندية البطلة والكأس الأفروآسياوية (بطل نصف العالم )
 درب نادي النصر السعودي 1997
 درب نادي الهلال السعودي 1998
 درب نادي كاظمة الكويتي منذ 2009.
 درب نادي الرجاء الرياضي سنة 2011
 درب نادي الهلال السوداني
 درب نادي السويق العماني منذ 2017 إلى 2018

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية رومانيون
لاعبو كرة قدم من مقاطعة دولج
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص من مقاطعة دولج
رياضيون رومانيون مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
رياضيون رومانيون مغتربون في السعودية
رياضيون رومانيون مغتربون في السودان
رياضيون رومانيون مغتربون في الكويت
رياضيون رومانيون مغتربون في المغرب
رياضيون رومانيون مغتربون في تونس
رياضيون رومانيون مغتربون في سلطنة عمان
رياضيون رومانيون مغتربون في قطر
صناديق تصفح تاريخ مدربي كرة قدم قطرية
لاعبو باندوري تارغو جيو
لاعبو دوري الدرجة الأولى الروماني
لاعبو دوري الدرجة الثانية الروماني
لاعبو كرة قدم رومانيون
لاعبو منتخب رومانيا لكرة القدم
لاعبو نادي أولت سكورنيكشتي
لاعبو نادي دينامو بوخارست
لاعبو نادي يونيفيرسيتاتيا كرايوفا
مدربو الرجاء البيضاوي
مدربو النادي العربي (قطر)
مدربو دوري المحترفين السعودي
مدربو دوري المحترفين العماني
مدربو دوري نجوم قطر
مدربو سي إس باندوري تارغو جيو
مدربو كرة قدم رومانيون
مدربو كرة قدم رومانيون مغتربون
مدربو كرة قدم مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
مدربو كرة قدم مغتربون في السعودية
مدربو كرة قدم مغتربون في السودان
مدربو كرة قدم مغتربون في الكويت
مدربو كرة قدم مغتربون في المغرب
مدربو كرة قدم مغتربون في تونس
مدربو كرة قدم مغتربون في عمان
مدربو كرة قدم مغتربون في قطر
مدربو نادي السد (قطر)
مدربو نادي الشباب (الإمارات)
مدربو نادي الشباب العربي
مدربو نادي العين
مدربو نادي النصر (السعودية)
مدربو نادي الهلال (السعودية)
مدربو نادي الهلال (السودان)
مدربو نادي كاظمة
مواليد 1376 هـ
مواليد 1956
وفيات 2018
مدربو الدوري السوداني الممتاز لكرة القدم
رياضيون من مقاطعة دولج

إيلي بلاتشي


YouTube Bazaar este un film documentar românesc din 2015 regizat de Dan Chișu. Filmul îl are ca subiect pe Daniel "Bahoi" Alexe, un bărbat de etnie romă, devenit cunoscut în urma unui videoclip viral postat pe platforma YouTube. Prin interviuri cu persoane din domeniul mass-media, alte filmări ale lui Bahoi sunt analizate în contextul creșterii în popularitate a internetului și a serviciilor de încărcare online a videoclipurilor.

Rezumat
Filmul începe cu Daniel "Bahoi" Alexe, un tânăr de etnie romă originar din comuna constănțeană Lumina, sosit în București pentru a strânge calculatoare de la persoane care nu le mai folosesc, cu scopul de a le dona apoi copiilor fără posibilități materiale.

Alexe explică originile poreclei sale, "Bahoi", iar mama acestuia vorbește despre pasiunea lui înca din copilărie pentru filmat. Urmează o reconstituire și o analiză a videoclipului devenit viral pe platforma  online YouTube, în care Bahoi se aruncă de pe un pod suspendat, în apă, în timp ce este urmărit și filmat de câțiva copii din sat. Se discută despre cum platforma YouTube și, implicit internetul, dă șansa unor înregistrări ca acestea să devină populare. Documentarul continuă cu analiza altor videoclipuri încărcate de Bahoi: o serie (intitulată "Bahoi de învață") în care acesta face tutoriale și dă sfaturi audienței pe diverse teme, un număr de piese hip hop compuse și interpretate de el, câteva filme de scurt metraj și mai multe înregistrări cu locuitor ai comunei Lumina sau din împrejurimi. Este prezentat fandom-ul online al lui Bahoi care publică filmări imitând și parodiind scene din videoclipurile sale.

Ca o continuare a scenei din introducere, Bahoi montează un calculator într-o locuință suprapopulată de romi, învățându-i să-l folosească și să urmărească videoclipuri pe internet. Textul afișat în timpul genericului de final menționează că Bahoi a instalat calculatoare vechi pentru 47 de familii de rromi din satul său.

Interviuri
Persoanele intervievate și numite în film sunt listate în ordinea apariției:

 Gheorghe Daniel "Bahoi" Alexe
 Iulian Comănescu, blogger
 Costi Rogozanu, jurnalist
 Bogdan Teodorescu, profesor și analist politic
 Alfred Bulai, sociolog și profesor universitar
 Mugur Ciumăgeanu, psiholog
 Teo, comedian
 Bogdan Naumovici, director de creație
 Tudor Giurgiu, regizor și producător
 Valentin Pavel, producător al platformei 220.ro
 Cosmin Urmeanu, proprietar al unui internet cafe local
 Aforic, rapper
 Gojira, muzician și DJ
 Dragoș Mușat, copywriter
 Mădălin Voicu, parlamentar
 Paul Ilea, compozitor
 Dobrin Aurel, locuitor al comunei

Producție
YouTube Bazaar a fost regizat, scris și produs de Dan Chișu, prin DaKINO Production, în colaborare cu Watch Me Productions și DiudFilm. Andrei Gheorghe a fost director de imagine, montajul a fost realizat de Mihai Codleanu, iar inginer de sunet a fost Marius Leftărache. Din coloana sonoră face parte piesa "Robot Armăsar Attack", un remix al unei piese de Liviu Vasilică, produs de Gojira. Filmările au avut loc, cu întreruperi, pe durata a trei ani. Mare parte din scene au fost filmate în satul lui Bahoi, iar scenele în care acesta strânge calculatoare pentru a le dona copiilor au fost filmate în București. Într-un interviu pentru All About Romanian Cinema, Chișu a declarat că, prin urmărirea videoclipurilor lui Bahoi, a dorit să analizeze "fenomenul YouTube în lume, sau cel puțin în România".

Filmul a avut premiera pe 3 iunie 2015, în cadrul Festivalul internațional de film Transilvania.

Note

Legături externe

 YouTube Bazaar integral pe YouTube

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2015
Filme regizate de Dan Chișu
Filme documentare românești

YouTube Bazaar