The Weavers were an American folk music quartet based in the Greenwich Village area of New York City originally consisting of Lee Hays, Pete Seeger, Ronnie Gilbert, and Fred Hellerman. Founded in 1948, the group sang traditional folk songs from around the world, as well as blues, gospel music, children's songs, labor songs, and American ballads. The group sold millions of records at the height of their popularity, including the first folk song to reach No. 1 on popular music charts, their recording of Lead Belly's "Goodnight, Irene." Despite their popularity, the Weavers were blacklisted during much of the 1950s.

During the Red Scare, members of the group were followed by the FBI and blacklisted, with Seeger and Hayes called in to testify before the House Committee on Un-American Activities

Seeger left the group in 1957. His tenor and banjo part was covered in succession by Erik Darling, Frank Hamilton and finally Bernie Krause until the group disbanded in 1964.

History

Formation
In 1940, Lee Hays and Pete Seeger co-founded the Almanac Singers, which – along with American folk songs and ballads – promoted peace and isolationism in the years preceding World War II, working with the  Communist Party-backed American Peace Mobilization (APM). The Almanacs featured many songs opposing entry into the war by the U.S. In June 1941, when Germany invaded the Soviet Union, the APM changed its name to the American People's Mobilization and followed the Party line by altering its focus to supporting U.S. entry into the war. The Almanacs supported the change and produced many pro-war songs urging the U.S. to fight on the side of the Allies. The Almanac Singers disbanded after the U.S. entered the war.

The Weavers were formed in November 1948 by Hays, Seeger, Ronnie Gilbert, and Fred Hellerman. At Hellerman's suggestion, the group took its name from a play by Gerhart Hauptmann, Die Weber (The Weavers 1892), a powerful work depicting the uprising of the Silesian weavers in 1844 which contains the lines, "I'll stand it no more, come what may".

Early career
After a period of being unable to find much paid work, they landed a steady and successful engagement at the Village Vanguard jazz club. This led to their discovery by arranger-bandleader Gordon Jenkins and their signing with Decca Records. The group had a big hit in 1950 with Lead Belly's "Goodnight, Irene", backed with the 1941 song "Tzena, Tzena, Tzena", which in turn became a best seller. The recording stayed at number one on the charts for 13 weeks, the first folk song arrangement to achieve such success. "Goodnight, Irene" sold one million copies in 1950. (Pete Seeger later wrote that total sales were about two million records.) In keeping with the audience expectations of the time, these and other early Weavers' releases had violins and orchestration added behind the group's own string-band instruments. Because of the deepening Red Scare of the early 1950s, their manager Pete Cameron advised them not to sing their most explicitly political songs and to avoid performing at "progressive" venues and events. Because of this, some folk song fans criticized them for watering down their beliefs and commercializing their singing style. But the Weavers felt it was worth it to get their songs before the public, and to avoid the explicit type of commitment which had led to the demise of the Almanacs. The new approach proved a success, leading to many bookings and increased demand for the group's recordings.

The successful concerts and hit recordings of the Weavers helped introduce to new audiences such folk revival standards as "On Top of Old Smoky" (with guest vocalist Terry Gilkyson), Woody Guthrie's 1935 "So Long, It's Been Good to Know Yuh" (which reached #4 in 1951), "Follow the Drinking Gourd", "Kisses Sweeter than Wine", Tony Saletan's adaptation of "Michael, Row the Boat Ashore", "The Wreck of the John B" (a/k/a "Sloop John B"), "Rock Island Line", "The Midnight Special", "Pay Me My Money Down", "Darling Corey" and "Wimoweh". The Weavers encouraged sing-alongs in their concerts, and sometimes Seeger would shout out the lyrics in advance of each line in lining out style.

Film footage of the Weavers is relatively scarce. The group appeared as a specialty act in a B-movie musical, Disc Jockey (1951), and filmed five of their record hits that same year for TV producer Lou Snader: "Goodnight, Irene", "Tzena, Tzena, Tzena", "So Long", "Around the World", and "The Roving Kind".

McCarthy era
During the 1950s Red Scare, Pete Seeger and Lee Hays were identified as Communist Party USA members by FBI informant Harvey Matusow (who later recanted). Both were called to testify to the House Committee on Un-American Activities in 1955. Hays asserted his rights under the Fifth Amendment, which allows people not to give evidence against themselves. Seeger also refused to answer, but claimed justification under the First Amendment, the first to do so after the conviction of the Hollywood Ten in 1950. Seeger was found guilty of contempt and placed under restrictions by the court pending appeal, but in 1961 his conviction was overturned on technical grounds. Because Seeger was among those listed in the entertainment industry blacklist publication Red Channels, all of the Weavers were placed under FBI surveillance and not allowed to perform on television or radio during the McCarthy era. Despite their enormous popularity, Decca Records terminated the Weavers' recording contract and deleted their records from its catalog in 1953. Their recordings were denied airplay, which curtailed their income from royalties. Right-wing and anti-Communist groups protested at their performances and harassed promoters. As a result, the group's economic viability diminished rapidly and in 1952 it disbanded. After this, Pete Seeger continued his solo career, although as with all of them, he continued to suffer from the effects of blacklisting.

Reunited and later reconstituted
In December 1955, the group reunited to play a sold-out concert at Carnegie Hall. The concert was a huge success. A recording of some of the concert, The Weavers at Carnegie Hall, was issued by the independent Vanguard Records, and this led to their signing by that record label. (Additional tracks from the 1955 Carnegie Hall concert were included on 1957's The Weavers on Tour.) By the late 1950s, folk music was surging in popularity and McCarthyism was fading. Yet it was not until the height of the 1960s that Seeger was able to end his blacklisting by appearing on the nationally broadcast CBS-TV variety show The Smothers Brothers Comedy Hour in 1967.

After the April 1957 LP release of the Carnegie Hall concert, the Weavers launched a month-long concert tour. That August, the group reassembled for a series of recording sessions for Vanguard. As Seeger's college concert bookings grew, the singer felt restricted by his obligations to the group. Vanguard booked the Weavers for a January 15, 1958, session to record a rock-and-roll single. The results were embarrassing and fueled Seeger's frustration. The following month Gilbert, Hays, and Hellerman overruled Seeger about recording a cigarette ad for a tobacco company. Seeger, opposed to the dangers of tobacco and discouraged by the group's apparent sell-out to commercial interests, decided to resign. Honoring his commitment to record the jingle, he left the group on March 3, 1958.

Seeger recommended Erik Darling of the Tarriers as his replacement. Darling remained with the group until June 1962, leaving to pursue a solo career and eventually to form the folk-jazz trio the Rooftop Singers. Frank Hamilton, who replaced Darling, stayed with the group nine months, giving his notice just before the Weavers celebrated the group's fifteenth anniversary with two nights of concerts at Carnegie Hall in March 1963. Folksinger Bernie Krause, later a pioneer in bringing the Moog synthesizer to popular music, was the last performer to occupy "the Seeger chair". The group disbanded in 1964, but Gilbert, Hellerman, and Hays occasionally reunited with Seeger during the next 16 years. In 1980, Lee Hays, ill and using a wheelchair, wistfully approached the original Weavers for one last get-together. Hays' informal picnic prompted a professional reunion, and a triumphant return to Carnegie Hall on November 28, 1980, which was to be the band's last full performance. They appeared one final time in June 1981 at the Clearwater Festival, in an informal "rehearsal".

Music style
In a 1968 interview, in response to claims that record companies found the Weavers difficult to classify, Seeger told the Pop Chronicles music documentary to "leave that up to the anthropologists, the folklorists. ... For you and me, the important thing is a song, a good song, a true song. ... Call it anything you want."

A documentary film, The Weavers: Wasn't That a Time! (1982), was released after the 1981 death of Hays. The film chronicled the history of the group, including the events leading up to their final reunion. Critic Roger Ebert gave the film four stars out of a possible four in his Chicago Sun-Times review and named it one of his top 10 films for 1982.

After disbanding
Following the dissolution of the band, Ronnie Gilbert toured America as a soloist, and Fred Hellerman worked as a recording engineer and producer. Gilbert also performed and recorded with Holly Near, and then (in 1985) as "HARP," featuring Holly Near, Arlo Guthrie, Ronnie Gilbert, and Pete Seeger.

The group was inducted into the Vocal Group Hall of Fame in 2001. In February 2006, the Weavers received the Grammy Lifetime Achievement Award. Represented by members Ronnie Gilbert and Fred Hellerman, they struck a chord with the crowd as their struggles with political witch hunts during the 1950s were recounted. "If you can exist, and stay the course – not a course of blind obstinacy and faulty conception – but one of decency and good sense, you can outlast your enemies with your honor and integrity intact", Hellerman said. Some commentators see the reference to "blind obstinacy" as a veiled criticism of those who believed uncritically in all the actions of the Communist Party.

Lee Hays died in 1981, aged 67. His biography, Lonesome Traveler by Doris Willens, was published in 1988. Erik Darling died August 3, 2008, aged 74, in Chapel Hill, North Carolina, from lymphoma. After a long career in music and activism, Pete Seeger died at the age of 94 on January 27, 2014, in New York City. Ronnie Gilbert died at the age of 88 on June 6, 2015. Last-surviving founding member Fred Hellerman died at the age of 89 on September 1, 2016.

Members
Ronnie Gilbert – alto (1948–1952, 1955–1964, 1980; died 2015)
Lee Hays – bass (1948–1952, 1955–1964, 1980; died 1981)
Fred Hellerman – baritone, guitar (1948–1952, 1955–1964, 1980; died 2016)
Pete Seeger – tenor, long-neck banjo (1948–1952, 1955–1958, 1980; died 2014)
Erik Darling – tenor (1958–1962; died 2008)
Frank Hamilton – tenor (1962–1963)
Bernie Krause – tenor (1963–1964)

Partial discography
 The Weavers' Greatest Hits
 The Weavers at Carnegie Hall (live)
 The Weavers at Carnegie Hall Vol. 2 (live)
 Wasn't That a Time! boxed set
 Best of the Vanguard Years
 The Weavers Reunion at Carnegie Hall: 1963 (live)
 The Reunion at Carnegie Hall, 1963, Pt. 2 (live)
 The Weavers at Home – Vanguard VRS 9024 (1957–58)
 Travelling On with The Weavers VRS 9043 (1957–58)
 Reunion at Carnegie Hall No. 2 (live)
 Rarities from the Vanguard Vault
 Kisses Sweeter Than Wine (compilation of 1950–51 live shows, edited by Fred Hellerman)
 The Weavers Almanac
 The Best of the Decca Years
 Ultimate Collection
 The Weavers Classics
 Best of the Weavers
 Gospel
 Goodnight Irene: Weavers 1949–53 boxed set
 We Wish You a Merry Christmas (1952)
 The Weavers on Tour (Live) – Vanguard VRS 9013
 Together Again (Live at Carnegie Hall in 1980, recorded in 1981) Loom 10681
 The Weavers: Wasn't That a Time! (video)

See also

 American folk music revival
 The Kingston Trio
 Red Scare
 "Waist Deep in the Big Muddy", the song that ended Pete Seeger's blacklisting in 1968

References

External links
 Folk music archives article on the Weavers
 Pete Seeger interviewed

American folk musical groups
Grammy Lifetime Achievement Award winners
Musical groups disestablished in 1964
Musical groups established in 1948
Vocal quartets
Decca Records artists
Vanguard Records artists

The Weavers


تعلم الثقافات المتباينة  هو مجال بحث ودراسة وتطبيق المعرفة حول أوجه الشبه والاختلاف بين الثقافات المختلفة. وللمجال وجهين: الأول يتعلق بالعمل الأكاديمي من دراسة وبحث والثاني هو تطبيقاته العملية مثل تعلم مفاوضة جهات من ثقافة مختلفة أو العيش مع مجتمع مختلف وأوجه إحلال السلام بين ثقافات مختلفة متحاربة.

وهناك اهتمام متزايد حول الموضوع بسبب تزايد دور الدراسات الثقافية والعولمة. ومن أهم استعمالاته هو في ميادين تعلم لغات جديدة.

تعريف
آلثقآفه الوطنية هي من آهـم آلثقآإفآت آلمتبآينة وهذي آلثقآفـه تعد قسم من آقـسسآم آلثقآفآت وآهمهآإ آن تعلم آلثقآفه الوطنية هو آهـم ثقآفه وهي آلتي ستشعرك وستعلمك وستنمي ثقآفتك بعد مآتتعلمهآ وآذآ تعلم آلشخص آلثقآفه الوطنية فهو سيتعلم آلثقآفه آلمتبآينة تلقآئيآ لآنه تعدى آكبر وآصعب

نظريات حول الثقافة
في مجال تعلم الثقافات المتباينة، من الضروري الاضطلاع على تقاسيم الثقافات مثل «الثقافة الموضوعية» أو ما يسمى big C والتي تعني المؤسسات والحكومات وشخصيات التاريخ المؤثرة وما شابه، ومثل «الثقافة المخفية» أو ما يسمى small c والتي تهتم بأمور ثقافية غير محسوسة مثل العادات اليومية. وللنجاح في هذا المجال، يجب الجمع بمهارة بين الاثنين، لكن من الضروري التمعن وفهم الثقافة المخفية التي تشعل فتيل تحسين كفاءة التعامل مع الثقافات المتباينة.

كما من الضروري التفرقة بين الثقافة الخصوصية والثقافة العامة:
 الثقافة الخصوصية: وتركز على الكفاءات المطلوبة للتعامل مع ثقافة معينة ومتعلقة بلغة محددة والتي تطبق في مجتمع محدد.
 الثقافة العامة: والتي لا تركز على ثقافة معينة بل تبحث في التصنيفات الثقافية بشكل عام وشامل وهي التي تسمح بمقارنة الثقافات المختلفة فيما بينها.

وعلى مدرس مادة الثقافات المتباينة أن يجمع بين الخاص والعام في أطروحاته الدراسية لكي يصل إلى مفاهيم أشمل مثل العرقية، الوعي الثقافي، وما إلى ذلك، إذ لا يمكن اكتساب كفاءة في الثقافات المتباينة إذا كان التركيز على ناحية واحدة أو لثقافة مكزمتمكل

انظر أيضا
 مبادئ التواصل بين الثقافات

المراجع

 تقرير قدم مركز المؤسسة الأوروبية حول تعلم الثقافات المتباينة.
 المركز الكندي للثقافات المتباينة
 www.intercultural-learning.net/ الشبكة الأوروبية لتعلم الحضارات المتباينة - NILE

تعلم
ثقافة

دراسات عابرة للثقافات

تعلم الثقافات المتباينة


A dot is usually a small, round spot.

Dot, DoT or DOT may also refer to:

Orthography
 Full stop or "period", a sentence terminator
 Dot (diacritic), a mark above or below a character (e.g. ȧ, ạ, İ, Ċ, ċ, etc.), usually to indicate sound mutation
 Interpunct () also known as an "interpoint", "middle dot", "middot", "centered dot" or "centred dot", a punctuation mark

Mathematics
 "Dot as decimal point", the form of decimal separator generally used in anglophone countries, e.g., $24.99
 Dot operator, a notation used to signify multiplication
 Dot product, algebraic operation returning a single number from two equal-length sequences

Arts and entertainment
 The Dot (Toyism), a work of art in Emmen, the Netherlands
 "Dot" (song), a single by the Los Angeles pop punk band ALL
 "Dot", a song by Destiny's Child featured on the Charlie's Angels soundtrack
 Dot, A Drama in Three Acts, an 1859 stage adaption of the book The Cricket on the Hearth by Charles Dickens
 The Dot (book), a 2003 children's picture book
 The Dot (computer), a portable computer
 Dot., a 2013 children's book adapted into a 2016 TV series
 Dot (film), a 2010 British animated short film
 The Dot (restaurant), a fictional café in Degrassi: The Next Generation
 WTTK, A local television station broadcasting as "The Dot"

Government agencies
 Department of Telecommunications, India
 Department of Tourism (Philippines)
 Department for Transport, UK, formerly the Department of Transport (DoT)
 In Australia:
 Department of Transport (1930–1932)
 Department of Transport (1941–1950)
 Department of Transport (1972–1982)
 Department of Transport (1983–1987)
 Department of Transport (1993–1996)
 Department of Transport (Victoria, 2008–13)
 Department of Transport (Victoria) (current)
 Department of Transport (Western Australia)
 Department of Transport (South Africa)
 Department of Transportation (New Brunswick), Canada
 Department of Transportation, USA
 Departure Order Tracking, term used by Citizenship and Immigration Canada
 Taxation Administration, Taiwan

Companies
 Dot Cycle and Motor Manufacturing Company, a British motorcycle manufacturing company established in 1903
 Dot Foods, the largest foodservice redistribution company in the United States
 Dot Records, an American company

Technology
Dot (dit), an element in Morse code
Dot (Unix)
DOT (graph description language), in computation, the plain-text format for describing graphs used by Graphviz software
".", the DNS root zone, the root domain of the Domain Name System
DoT, DNS over TLS
DOT code, an alphanumeric character sequence for purposes of tire identification
Damage over time, in computer and video games
Designated Order Turnaround or SuperDot, an electronic system used by NYSE to route market orders
Diffuse optical imaging, also known as diffuse optical tomography, a medical imaging technique
Directly observed treatment, a way to administer medicine
Dissolved oxygen tension (DOT)
Dutch Open Telescope
The Dot, an Office Assistant, one of several interactive animated characters in Microsoft Office
Amazon Echo Dot, also called the Dot, part of a brand of smart speakers developed by Amazon

Places
 Dot, Kentucky, United States, an unincorporated community
 Dot, Michigan, ghost town
 Lake Dot, Orlando, Florida, United States
 Dot Cliff, Victoria Land, Antarctica
 Dot Peak, Oates Land, Antarctica
 Dot Island (disambiguation)
 Dorchester, Boston, Massachusetts, United States

People, fictional characters, and mascots
 Dot (given name), a list of people and fictional characters
 Pedro Dot (1885–1976), Spanish rose breeder
 Admiral Dot, stage name of Leopold S. Kahn (1859 or 1863–1918), a dwarf performer for P. T. Barnum
 Dot, the mascot of PBS Kids since 1999

Other uses
 Tropical Storm Dot (disambiguation), several tropical storms
 Deed of trust (disambiguation), several meanings
 Dictionary of Occupational Titles
 Dot (mango), a cultivar from Florida
 Epiphone Dot, a series of archtop guitars

See also
 .dot (disambiguation)
 Dots (disambiguation)
 Dot notation (disambiguation)
 Dotted note, in music notation (  𝅭 )
 Dot dot dot (disambiguation)
 Bullet (typography) (•)
 Two dots (disambiguation)
 Three dots (disambiguation)

Dot


46720 Pierostroppa este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
46720 Pierostroppa este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la San Marcello Pistoiese de Luciano Tesi și Andrea Boattini. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,00 ua, o excentricitate de 0,28 și o înclinație de 3,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 46001-47000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

46720 Pierostroppa


Karen Blixen - Out of This World (dansk titel:Karen Blixen - En fantastisk skæbne) er en dokumentarfilm om den succesfulde, stærke og fandenivoldske kvinde Karen Blixen, som gik imod tidens normer. Den er instrueret af Anna von Lowzow og Marcus Mandal.

Handling
Blixen bidrager selv i gamle optagelser, og filmen indeholder nye interviews med blandt andre hendes svigerinde, Jonna Dinesen, hendes afrikanske tjener, Tumbo, amerikaneren Judith Thurman, som har skrevet en Blixen-biografi, og skuespilleren, Meryl Streep, som spillede Blixen i filmatiseringen af hendes mest berømte bog, Den amerikanske farm. Filmens instruktører har haft adgang til Blixens private fotografier og breve, hvoraf mange aldrig tidligere har været offentliggjort, og materialet er suppleret med nye optagelser fra Kenya, USA og Danmark. Hovedparten af musikken stammer fra Karen Blixens egen samling af lakplader.

Priser

 New York International Independent Film & Video Festival (USA): Best Documentary
 Roma Independent Film Festival (Italy): Best Documentary
 Fort Lauderdale International Film Festival (USA): Best Foreign Documentary
 U.S. International Film and Video Festival (USA): Gold Camera / Arts, Culture; Silver Screen / History, Biography; Certificate for creative excellence / Documentary
 The 39th WorldFest Houston (USA): Special Jury Award
 27th Annual Telly Awards (USA): The Telly Award
 MCA Awards (Denmark): Best Documentary
 The Aurora Awards (USA) : Platinum Best of Show / Documentary, Biography; Platinum Best of Show / Documentary, Cultural; Platinum Best of Show / Documentary, Art
 The 53rd Columbus International Film & Video Festival (USA): Bronze Plaque / The Arts; Bronze Plaque / Education & Information; Bronze Plaque / The Humanities; Best Media of Print' New York Festivals (USA): Finalist Award / Biography New York International independent Film & Video Festival (USA): Best Cinematography''

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005
Out of This World
Portrætfilm fra Danmark

Karen Blixen - Out of This World


Berzweiler ist ein Ortsteil der Ortsgemeinde Hefersweiler im Landkreis Kusel in Rheinland-Pfalz. Bis 1969 war er eine selbständige Gemeinde.

Geographie

Berzweiler liegt im Nordpfälzer Bergland im nördlichen Gemeindegebiet und wird vom Odenbach durchflossen. In diesem mündet vor Ort von rechts der Borngraben und weiter nördlich von links der Zangengraben. Östlich des Ortes erhebt sich die 355,9 Meter messende Berzweiler Höhe.

Geschichte
Anfangs gehörte der Ort zur Herrschaft Reipoltskirchen. Später gehörten Dorf und Gericht dem Kloster Otterberg.

Während der frühen Neuzeit kam Berzweiler zu Pfalz-Zweibrücken, innerhalb dessen es dem Amt Meisenheim und dem Oberamt Meisenheim unterstand.

Von 1801 bis 1814, als die Pfalz Teil der Französischen Republik (bis 1804) und anschließend Teil des Napoleonischen Kaiserreichs war, war Berzweiler in den Kanton Wolfstein eingegliedert. 1815 wurde der Ort Österreich zugeschlagen. Bereits ein Jahr später wechselte der Ort in das Königreich Bayern. Von 1818 bis 1862 war der Ort Bestandteil des Landkommissariat Kusel, das anschließend in ein Bezirksamt umgewandelt wurde.

1939 wurde der Ort in den Landkreis Kusel eingegliedert. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde Berzweiler innerhalb der französischen Besatzungszone Teil des damals neu gebildeten Landes Rheinland-Pfalz. Im Zuge der ersten rheinland-pfälzischen Verwaltungsreform wurde Berzweiler am 7. Juni 1969 in die Nachbargemeinde Hefersweiler eingegliedert.

Kultur

Mit dem Schulhaus und einem Kriegerdenkmal befinden sich vor Ort insgesamt zwei Objekte, die unter Denkmalschutz stehen.

Infrastruktur

Durch Berzweiler verläuft die Landesstraße 382, die den Ort unter anderem mit Odenbach, Otterberg und Enkenbach-Alsenborn verbindet.

Einzelnachweise

Ehemalige Gemeinde (Landkreis Kusel)
Gemeindeauflösung 1969
Ort im Landkreis Kusel
Hefersweiler

Berzweiler


Ntozake Shange (; 18 de outubro de 1948 - 27 de outubro de 2018) nascida Paulette Linda Williams, foi uma dramaturga e poeta estadunidense. Como feminista negra, ela abordou questões relacionadas à raça e ao poder negro em grande parte de seu trabalho. Ela é mais conhecida por sua peça vencedora do Prêmio Obie, "For Colored Girls Who Have Considered Suicide / When the Rainbow Is Enuf" (1975). Ela também escreveu romances, incluindo "Sassafrass, Cypress & Indigo" (1982), "Liliane" (1994) e "Betsey Brown" (1985), sobre uma garota afro-americana que fugiu de casa. Entre as honrarias e prêmios de Shange estavam bolsas da Fundação Guggenheim e do Lila Wallace Reader's Digest Fund, um Prêmio Shelley Memorial da Poetry Society of America e um Prêmio Pushcart. Em abril de 2016, o Barnard College anunciou que havia adquirido o arquivo de Shange. Ela morava no Brooklyn, em Nova York. Shange teve uma filha, Savannah. Shange foi casada duas vezes: com o saxofonista David Murray e o pintor McArthur Binion, pai de Savannah, sendo que ambos os casamentos terminaram em divórcio.

Vida pregressa
Shange nasceu Paulette Linda Williams em Trenton, Nova Jersey, em uma família de classe média alta. Seu pai, Paul T. Williams, era cirurgião, e sua mãe, Eloise Williams, educadora e assistente social psiquiátrica. Quando ela tinha oito anos, sua família de mudou-se para a cidade racialmente segregada de St. Louis. Como resultado da decisão do caso Brown v. Board of Education, Shange foi transferida para uma escola branca onde sofreu racismo e ataques racistas.

A família de Shange tinha um grande interesse pelas artes e incentivou sua educação artística. Entre os convidados em sua casa estavam Dizzy Gillespie, Miles Davis, Chuck Berry, Paul Robeson e W.E.B. Du Bois. Desde cedo, Shange se interessou por poesia. Enquanto crescia com sua família em Trenton, Shange assistia a leituras de poesia com sua irmã mais nova, Wanda (agora conhecida como a dramaturga Ifa Bayeza). Essas leituras de poesia fomentaram um interesse precoce por Shange no Sul em particular, e a perda que isso representou para as crianças negras que migraram para o Norte com seus pais. Em 1956, a família de Shange mudou-se para St. Louis, Missouri, onde Shange foi enviada a vários quilômetros de casa para uma escola não segregada que permitia que ela recebesse educação para "talentosos". Enquanto frequentava esta escola, Shange enfrentou racismo e assédio. Essas experiências mais tarde influenciariam fortemente seu trabalho.

Quando Shange tinha 13 anos, ela voltou para Nova Jersey, onde se formou em 1966 na Trenton Central High School. Em 1966, Shange matriculou-se no Barnard College (turma de 1970) na Universidade Columbia na cidade de Nova York. Durante seu tempo em Barnard, Shange conheceu sua colega estudante de Barnard e aspirante a poeta Thulani Davis. As duas poetas viriam a colaborar em várias obras. Shange formou-se cum laude em Estudos Americanos, depois obteve um mestrado na mesma área pela Universidade do Sul da Califórnia em Los Angeles. No entanto, seus anos de faculdade não foram todos agradáveis. Ela se casou durante seu primeiro ano na faculdade, mas o casamento não durou muito. Deprimida com a separação e com um forte sentimento de amargura e alienação, ela tentou o suicídio. Em 1970, em San Francisco, tendo aceitado sua depressão e alienação, Shange rejeitou "Williams" como um nome de escravo e "Paulette" (em homenagem a seu pai Paul) como patriarcal, e pediu aos músicos sul-africanos Ndikho e Nomusa Xaba para lhe atribuirem um nome africano. Em 1971, Ndikho escolheu devidamente Ntozake e Shange, que Shange glosou respectivamente como xossa "Ela que vem com suas próprias coisas" e zulu "Ela que anda como um leão".

Carreira
Em 1975, Shange voltou para a cidade de Nova York, depois de obter seu mestrado em Estudos Americanos em 1973 pela Universidade do Sul da Califórnia em Los Angeles, Califórnia. Ela é reconhecida como uma poetisa fundadora do Nuyorican Poets Café. Naquele ano, sua primeira e mais conhecida peça foi produzida - "for colored girls who have considered suicide / when the rainbow is enuf". Produzido pela primeira vez Off-Broadway, a peça logo mudou para a Broadway no Booth Theatre e ganhou vários prêmios, incluindo o Prêmio Obie, o Outer Critics Circle Award e o Prêmio AUDELCO. Esta peça, seu trabalho mais famoso, era um coreopoema de 20 partes - um termo que Shange cunhou para descrever sua forma dramática inovadora, combinando poesia, dança, música e canção — que narrava a vida de mulheres de cor nos Estados Unidos. O poema acabou sendo transformado em peça de teatro e publicado em livro em 1977. Em 2010, o coreopoema foi adaptado para filme (For Colored Girls, dirigido por Tyler Perry). Shange posteriormente escreveu outras peças de sucesso, incluindo "Spell No. 7", um coreopoema de 1979 que explora a experiência negra, e uma adaptação de Mãe Coragem e os Seus Filhos (1980), de Bertolt Brecht, que ganhou um prêmio Obie.

Em 1978, Shange tornou-se associada do Women's Institute for Freedom of the Press (WIFP). WIFP é uma organização editorial americana sem fins lucrativos. A organização trabalha para aumentar a comunicação entre mulheres e conectar o público com formas de mídia feminina. Shange lecionou no Programa de Escrita Criativa da Universidade de Houston de 1984 a 1986. Enquanto estava lá, ela escreveu a coleção de poesia ecfrástica "Ridin the Moon in Texas: Word Paintings" e atuou como orientadora de tese para a poetisa e dramaturga Annie Finch. Em 2003, Shange escreveu e supervisionou a produção de "Lavender Lizards e Lilac Landmines: Layla's Dream" enquanto trabalhava como artista visitante na Universidade da Flórida.

Os poemas, ensaios e contos individuais de Shange apareceram em várias revistas e antologias, incluindo The Black Scholar, Yardbird, Ms., Essence, The Chicago Tribune, VIBE, Daughters of Africa e Third-World Women.

Relação com o Movimento de Artes Negras
O Movimento de Artes Negras — também conhecido como BAM — foi descrito como a "irmã estética e espiritual do conceito de Black Power". O Movimento das Artes Negras é um subconjunto do Movimento do Poder Negro. Larry Neal descreveu o Movimento das Artes Negras como uma "reordenação radical da estética cultural ocidental". Os conceitos-chave do BAM foram focados em um "simbolismo, mitologia, crítica e iconologia separados", bem como no desejo do afro-americano de "autodeterminação e nacionalidade". BAM consistia de atores, atrizes, coreógrafos, músicos, romancistas, poetas, fotógrafos e artistas. Enquanto artistas masculinos como Amiri Baraka dominaram fortemente o Movimento das Artes Negras, algumas notáveis escritoras do movimento foram Gwendolyn Brooks, Nikki Giovanni, Rosa Guy, Lorraine Hansberry, Lucille Clifton e Sonia Sanchez, entre outras. Embora Shange seja descrita como uma "artista pós-negra", seu trabalho era decididamente feminista, enquanto BAM foi criticado como misógino e "o sexismo foi amplamente debatido nas publicações e organizações do movimento". Correspondendo à ideia de que a arte do BAM era uma "reordenação radical da estética cultural ocidental", a própria Shange descreveu seu estilo de escrita como atípico. Sobre suas peças, ela afirmou: "uma peça teatral tem uma forma que tem que ser finalizada. Uma peça performática tem uma forma orgânica, mas pode até fluir. E não precisa haver um clímax final nisso. E não precisa haver um desenlace".

Embora o trabalho de Shange tenha uma "reorganização radical da estética cultural ocidental" com sua ortografia, estrutura e estilo, Baraka — uma das principais figuras masculinas do movimento — negou-a como uma artista pós-negra. Com relação a Shange como parte da estética negra e como artista pós-negra, ele afirmou "que várias mulheres escritoras, entre elas Michelle Wallace [sic] e Ntozake Shange, como [Ishmael] Reed, tinham sua própria estética 'Hollywood', uma de 'capitulação' e 'lixo.'"

Em termos de estética negra, Shange descreveu diferentes estilos de escrita para diferentes partes do país, afirmando: "Não há um estilo californiano, mas há certos sentimentos e uma certa liberdade que separam esses escritores dos grupos tripóides de Chicago-St.Louis-Detroit (...) de modo que o chauvinismo que você pode achar que é excludente, naquele triângulo, você não encontra muito na Califórnia". Shange separou sua escrita da estética negra do movimento das artes negras ao criar uma "estética especial" para mulheres negras "até certo ponto". Ela afirmou, "a mesma retórica que é usada para estabelecer a estética negra, devemos usar para estabelecer uma estética feminina, ou seja, aquelas partes da realidade que são nossas, aquelas coisas sobre nossos corpos, os ciclos de nossas vidas que foram ignorados por séculos em todas as castas e classes de nosso povo, devem ser tratados agora".

Morte
Shange morreu enquanto dormia em 27 de outubro de 2018, aos 70 anos, em uma casa de repouso em Bowie, Maryland. Ela estava doente, tendo sofrido uma série de derrames em 2004, mas ela "estava se recuperando ultimamente, criando novos trabalhos, fazendo leituras e sendo homenageada por seu trabalho". Sua irmã Ifa Bayeza (com quem ela co-escreveu o romance de 2010 Some Sing, Some Cry) disse: "É uma grande perda para o mundo. Acho que não há um dia no planeta em que não haja uma jovem que se descubra através das palavras de minha irmã".

Prêmios

 Amiga da NDEA, 1974
 Prêmio Obie
 Prêmio Outer Critics Circle
 Prêmio Comitê de Desenvolvimento de Audiência (Audelco)
 Prêmio Mademoiselle
 Prêmio Oficina de Escritores Frank Silvera, 1978
 Premio literário para poesia do Los Angeles Times, 1981 (por Three Pieces )
 Bolsa Guggenheim, 1981
 Medalha de Excelência, Universidade de Columbia, 1981
 Prêmio Obie, 1981, por Mother Courage and Her Children
 Prêmio Nori Eboraci
 Barnard College, 1988
 Prêmio anual do escritor Lila Wallace-Reader's Digest Fund, 1992
 Prêmio Paul Robeson Achievement, 1992
 Prêmio de Realização Artística e Cultural
 Coalizão Nacional de 100 Mulheres Negras (Pensilvânia), 1992
 Campeã Taos World Poetry Heavyweight, 1992, 1993, 1994
 Prêmio Living Legend, Festival Nacional de Teatro Negro, 1993
 Prêmio Claim Your Life
 WDAS-AM/FM, 1993
 Prêmio Mérito Monarca
 National Council for Culture and Arts
 Conjunto de cartões colecionáveis Supersisters (um dos cartões apresentava o nome e a foto de Shange), 1979
 Prêmio Pushcart
 Indicada para a Calçada da Fama de St. Louis
 Proclamação do "Dia de Ntozake Shange" (Manhattan, Nova York) pelo congressista Charles Rangel em 14 de junho de 2014.
 Prêmio Shelley Memorial

Nomeações

 Emmy Award, 1977, indicada, Melhor Roteiro em Comédia-Variedade ou Especial Musical, por An Evening with Diana Ross The Big Event.
 Tony Award, 1977, indicada, Tony Award de Melhor Peça, por For Colored Girls Who Have Considered Suicide / When the Rainbow Is Enuf.
 Grammy Award, 1978, indicada, Prêmio Grammy de Melhor Álbum Falado, por For Colored Girls Who Have Considered Suicide / When the Rainbow Is Enuf.

Trabalhos

Peças

 For Colored Girls Who Have Considered Suicide / When the Rainbow Is Enuf (1975). Indicado ao Tony Award, Grammy Award e Emmy Award; publicado pela primeira vez em 1976.
 A Photograph: Lovers-in-Motion (1977). Produzido Off-Broadway no Public Theater.
 Where the Mississippi Meets the Amazon (1977).
 A Photograph: A Study of Cruelty (1977).
 Boogie Woogie Landscapes (1979). Produzido pela primeira vez no Writers' Workshop de Frank Silvera em Nova York, depois na Broadway no Symphony Space Theatre.
 Spell #7 (escrito spell #7):Geechee jibaro Quik magic trance manual for technologically stressed third world people (1979). Produzido Off-Broadway no New York Shakespeare Festival Public Theatre de Joseph Papp .
 Black and White Two Dimensional Planes (1979).
 Mother Courage and Her Children (1980). Produzido off-Broadway no Public Theater. Vencedor do Prêmio Obie de 1981.
 Three for a Full Moon (1982).
 Bocas (1982). Produzido pela primeira vez no Mark Taper Forum em Los Angeles.
 From Okra to Greens/A Different Kinda Love Story (1983).
 Three views of Mt. Fuji (1987). Produzido pela primeira vez em São Francisco no The Lorraine Hansberry Theatre ; primeira produção em Nova York no New Dramatists.
 Daddy Says (1989).
 Whitewash (1994).

Poesia

 Melissa & Smith (1976).
 Natural Disasters and Other Festive Occasions (1977)
 Nappy Edges (1978)
 A Daughter's Geography (1983)
 From Okra to Greens (1984)
 Ridin' the Moon in Texas: Word Paintings (St. Martin's Press, 1987)
 The Love Space Demands (a continuing saga) (St. Martin's Press, 1987)
 A Photograph: Lovers in Motion: A Drama (S. French, 1977)
 Some Men (1981)
 Three Pieces (St. Martin's Press, 1992)
 I Live in Music (1994)
 The Sweet Breath of Life: A Poetic Narrative of the African-American Family (Atria Books, 2004). Fotografia por Kamoinge Inc.
 "Enuf"
 "With No Immediate Cause"
 "you are sucha fool"
 "People of Watts" (publicado pela primeira vez em novembro de 1993 na VIBE Magazine)
 "Blood Rhythms"
 "Poet Hero"
 Wild Beauty (Atria Books, 2017)
 Freedom's a-Callin Me (Harper Collins, 2012 )

Romances

 Sassafrass (Shmeless Hussy Press, 1976)
 For Colored Girls Who Have Considered Suicide/When the Rainbow is Enuf (Shameless Hussy Press, 1976)
 Sassafrass, Cypress & Indigo (1982)
 Betsey Brown (St. Martin's Press, 1985)
 Liliane (1994)
 Some Sing, Some Cry (2010) (com Ifa Bayeza)

Livros infantis

 Coretta Scott (2009)
 Ellington Was Not a Street (2003)
 Float Like a Butterfly: Muhammad Ali, the Man Who Could Float Like a Butterfly and Sting Like a Bee (2002)
 Daddy Says (2003)
 Whitewash (1997)

Ensaios e não-ficção

 See No Evil: Prefaces, Essays & Accounts, 1976–1983 (1984)
 Foreword em The Black Book por Robert Mapplethorpe (1986)
 if i can cook / you know god can (1998)
 Dance We Do: A Poet Explores Black Dance (2020)

Leitura adicional

Ligações externas

Website oficial
 Guia para os papéis Ntozake Shange no Barnard College
 Página Ntozake Shange, Clube do Livro de Literatura Afro-Americana
 Ntozake Shange Bio, Henry Holt Editores:
 Multimanifestações: Ntozake Shange
 Hilton Als, "Color Vision" (perfil de Ntozake Shange), The New Yorker, 8 de novembro de 2010,

Coreógrafos dos Estados Unidos
Ativistas afro-americanos
Feministas dos Estados Unidos
Feministas afro-estadounidenses
Alunas do Barnard College
Mulheres romancistas dos Estados Unidos
Romancistas afro-americanos
Mortos em 2018
Nascidos em 1948
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Ntozake Shange


Wörthsee, pe vremuri denumit Ausee, este un lac glaciar de apă dulce situat pe teritoriul comunelor Wörthsee, Inning am Ammersee și Seefeld, în Districtul Starnberg, Bavaria superioară (Germania), la aproximativ 30 de kilometri vest-sud-vest de München. El este cel mai mare ca mărime dintre cele trei lacuri mici ale Țării de cinci Lacuri (Fünf-Seen-Land).

Geografie
Wörthsee este cel mai mare dintre cele trei lacuri mici ale "Țării de cinci Lacuri" (Fünf-Seen-Land), fiind situat la est de Ammersee și în apropiere imediată de Pilsensee (3 km). El are o suprafață de 4,34 km² (lungime maximală 3,7 km, lățime maximală 1,2 km) și un volum de aproape 64 km³, având o adâncime medie de 14,7 m și una maximă de 34 m. Bazinul său are doar o suprafață de 26,35 km². A fost creat de ghețari în epoca de glaciație din Alpi ca un bazin lateral al lui Ammersee. Nașterea lacului însă este controversată. Wörthsee ar putea fi fost o parte din Ammersee (care inițial a fost mult mai mare) după epoca de gheață în urmă cu aproximativ 15.000 de ani. Dar clar împotriva acestei teorii vorbește nivelul mediu de apă de 560 m deasupra nivelului mării, în contrast cu al lui Ammersee cu 532,9 m. Chiar și având în vedere că nivelul de apă lui Ammersee a fost cu aproximativ 25 de metri mai înalt decât în prezent în epoca numită Würm, teoria stă pe picioare slabe. O teză mai nouă zice că morena care a luat sfârșit acolo a provocat îndiguiri naturale, în care s-a acumulat peste mult timp apă, creând astfel lacul.

Mica insulă Wörth (inițial Werth) cu o mărime de 12 ha și dens împădurită, de la care provine numele lacului, este situată în apropierea țărmului de sud-vest, la Bachern pe teritoriul comunei Inning. Ea se ridică aproximativ șapte metri deasupra nivelului lacului și este separată la capătul de nord doar printr-un pasaj îngust de abia zece metri de uscat. Zona din sud care aparține comunei Seefeld este o arie protejată.

Așezări direct pe malul lacului:
 Steinbach cu cartierul Auing (comuna Wörthsee)
 Walchstadt (comuna Wörthsee)
 Bachern (comuna Inning am Ammersee)
 Schlagenhofen cu cartierul Oberndorf (comuna Inning am Ammersee)

Istoric
În urma rezultatelor cauzate cercetărilor moderne cum ar fi palinologia, s-a dovedit că zona Wörthsee a fost colonizată deja 2000-3000 de ani î. Hr. de vânători, pescari și agricultori. Mai departe au fost descoperite tumuli care pot fi urmăriți înapoi până la aproximativ 1500 î. Hr.

Prima așezare înregistrată în jurul de Steinebach datează din perioada de aproximativ 450 până la 100 î. Hr. Pe atunci celții au trăit acolo până ce romanii au cucerit teritoriul în jurul anului 14 î. Hr. urmați de baiuvarii (sec. VI-VIII). Prima menționare scriptică a localității sub denumirea Steniginpah este din anul 920 d. Hr. La fel ca și celelalte lăcașuri din apropiere precum lacul (inclusiv drepturile de pescuit) și insula, satul a aparținut mai întâi străvechii familii de nobili Huosi, apoi conților de Dießen și după 1248 familii Greifen zu Greifenberg care a vândut insula Wörth patricianului münchenez Johann Kazmair în 1369. Succesorii lui Kazmair au posedat-o timp de 125 de ani și au construi în 1446 primul castel pe ea. Din mijlocul secolului al XV-lea noii proprietari ai insulei (precum lacului și satelor) au fost conții de Toerring care au rupt mari părți ale castelului vechi și au construit în 1768 un mic palat ca reședință de vară. După reformele politice din 1848, conții de Toerring-Jettenbach au pierdut toate privilegiile lor privind satele, lacul și insula le aparține însă până în prezent.

Conform noii constituții în Bavaria și din ea rezultantul edict municipal din 1818, au fost formate comunele Etterschlag (cu Schluifeld și Walchstadt) și Steinebach (cu Auing).

Deschiderea primei linii de cale ferată locală München-Herrsching am Ammersee cu stație în Steinebach în 1903 (1906) a transformat mijloacele de trai ale sătenilor. Viața zilnică în satele din jurul Wörthsee dominată anterior de agricultură țărănească, pescuit și vânătoare, s-a schimbat cu accent evident spre turism, datorită mulților oaspeți din München care de atunci caută odihnă, recreere sau posibilități de a face sport.

Steinebach formează după reforma teritorială bavareză din 1972 împreună cu locațiile Auing, Etterschlag, Waldbrunn și Walchstadt municipalitatea politică Wörthsee.

Recreere și sport
La lac se ajunge ușor cu S8 (tren urban rapid) de la Aeroportul München Franz Josef Strauß peste München la Herrsching am Ammersee (stația Steinebach), și autostrada A 96 (München-Lindau) cu ieșirea Wörthsee. El reprezintă o zonă importantă de recreere și sport:

Obiective turistice în apropiere
Cu excepția vechii biserici Sf. Martin din Steinebach precum unui mic castel originar din 1446 pe insula Wörth cu capela Sf. Simpert (obiectele nu pot fi vizitate în interior, fiind în proprietate priovată), obiective turistice în jurul lacului nu există. Dar în apropiere se pot vizita multe în împrejurimile de Ammersee și Pilsensee.

Biserica Sf. Martin a fost construită în secolul al XI-lea în stil romanic, transformată în prima parte a secolului al XV-lea în cel gotic târziu și amvon din secolului al XVII-lea. În sfârșit a fost reconstruită aproape în permanență și barochizată (1735).

Note

Legături externe

Galerie de imagini

Starnberg
Districtul Starnberg

Wörthsee


An Chikusichloa brachyathera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jisaburo Ohwi. An Chikusichloa brachyathera in nahilalakip ha genus nga Chikusichloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chikusichloa

Chikusichloa brachyathera


An Neuwiedia in uska genus han Liliopsida. An Neuwiedia in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Neuwiedia

Neuwiedia


NGC 1705, Ressam takımyıldızı yönünde yaklaşık olarak 17 milyon ışık yılı uzaklıkta bulunan bir tuhaf merceksi gökada. 5 Aralık 1834 tarihinde John Herschel tarafından keşfedilen gökada, Kılıçbalığı Grubu'nun bir üyesidir. NGC 1075'in merkezinde muazzam büyüklükte bir de yıldız kümesi bulunur.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 http://www.seds.org/~spider/ngc/ngc.cgi ?
 http://simbad.u-strasbg.fr/sim-id.pl?Ident=NGC%20
 http://vizier.u-strasbg.fr/viz-bin/VizieR-S?NGC%20
 http://nedwww.ipac.caltech.edu/cgi-bin/nph-objsearch?objname=NGC%20

Merceksi galaksiler
Tuhaf galaksiler
Kılıçbalığı Grubu
Ressam takımyıldızı
1705
16282

NGC 1705


Lægens Hustru er en kortfilm instrueret af William Augustinus efter manuskript af Mary Hennings.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1911

Lægens Hustru


ييلفا آنا ماريا ليند (بالسويدية:Ylva Anna Maria Lindh)؛(19 يونيو 1957 - 11 سبتمبر 2003)، سياسية سويدية ذات التوجه الاجتماعي الديمقراطي ووزيرة الخارجية لمملكة السويد في الفترة من 1998 وحتى اغتيالها في عام 2003.

شغلت قبل ذلك منصب وزيرة للبيئة في الفترة من عام 1994 إلى عام 1998. آنا ليند متزوجه من بو هولمبرج، حاكم سودرمانلاند، ولها ابنان، واسمهما ديفيد وفيليب.

تعرضت لمحاولة اغتيال في 10 سبتمبر 2003 أدت إلى وفاتها في 11 سبتمبر.

انظر أيضاً
 صندوق آنا ليند التذكاري
 مؤسسة آنا ليند الأورومتوسطية للحوار بين الثقافات

مراجع

وصلات خارجية

أعضاء البرلمان السويدي 2002–2006
عقد 2000 سياسيون مغتالون في أوروبا
عضوات البرلمان السويدي
أشخاص قتلوا في السويد
أشخاص من ستوكهولم
اغتيالات في السويد
جرائم 2003 في السويد
جرائم قتل في أوروبا 2003
جرائم قتل في السويد عقد 2000
خريجو جامعة أوبسالا
دبلوماسيات سويديات
سويديات في القرن 20
سياسيات سويديات في القرن 20
سياسيات سويديات في القرن 21
سياسيات في القرن 20
سياسيو حزب العمال الديمقراطي الاجتماعي السويدي
سياسيون سويديون مغتالون
سياسيون من ستوكهولم
ضحايا قتل سويديون
مواليد 19 يونيو
مواليد 1957
وزراء بيئة سويديون
وزراء خارجية السويد
وزيرات السويد
وزيرات خارجية
وزيرات سويديات
وفيات 2003
وفيات بالطعن في السويد
جرائم قتل في السويد 2003
دبلوماسيون سويديون في القرن 21
دبلوماسيون سويديون في القرن 20

آنا ليند


Biserica "Adormirea Maicii Domnului" - Mavrodolu este un o biserică ortodoxă din România, situată în municipiul Pitești, fiind ridicată la începutul secolului al XIX-lea. Declarată monument istoric, apare în Repertoriul Arheologic Național, cu codul 13448.01.

Descriere generală
Cunoscută sub denumirile mai vechi ca și Biserica din Mahalaua Albastră sau Biserica din Mahalaua de Jos, clădirea este amplasată pe o colină, fiind împrejmuită cu un zid de piatră și cărămidă, iar la intrarea în curte se află o troiță și o cruce de piatră de Albești, unde este înmormântat ctitorul acestui edificiu, Ioan Mavrodolu, împreună cu familia sa.  Lăcașul de cult dispune de un spațiu generos, sub formă de cruce și este format din: altar, naos și pronaos. Hramurile bisericii sunt: "Adormirea Maicii Domnului, Sfântul Spiridon și Sfântul Haralambie".

Istoric
Primele documente care atestă existența acestei biserici, datează din anul 1752, unde apare specificat faptul că pe locul actualului lăcaș de cult se afla o biserică din lemn, realizată de către Ene Cupețul, rudă apropiată a mitropolitului Varlaam, ctitorul schitului Trivale. În perioada anilor 1815-1818, biserica a fost rezidită de către ctitorul acesteia, Ioan Mavrodolu (1769-1832) și este singura biserică din orașul Pitești, care a preluat numele fondatorului. În anul 1818, lăcașul de cult a fost sfințit de către întâiul episcop al Argeșului, D. D.Iosif. Dintre darurile făcute de ctitor către biserică, se cunosc următoarele: o evanghelie, o tavă de argint pentru anafură, două potire, o icoană a hramurilor îmbrăcată în argint, precum și un chivot de argint. Ctitorul a mai donat și cărți de cult, cum ar fi: un Liturghier, Sibiu,1807, o Psaltire, București, din anul 1820, precum și un Triodion, Neamț, 1833. În intervalul anilor 1818-1852, biserica a fost considerată Catedrala orașului. Acest lăcaș de cult a suportat mai multe reparații, printre care le amintim pe cele efectuate în cursul anilor 1848, 1868 și 1914, menținându-se însă arhitectura inițială. În anul 1848, Biserica Mavrodolu a ars, acoperișul și bolțile fiind distruse total, doar zidurile acesteia au rămas intacte. Din 1849, biserica a cunoscut un proces de  restaurare în care s-au implicat și enoriașii bisericii, fiind refăcută și extinsă, prin adăugarea unui pridvor închis, cu influență neoclasică, iar din anul 1868 a fost pictată în ulei. Dintre restauratorii lăcașului de cult, îi amintim pe Nichifor Ivanovici și Radu Hagi Tudor, lucrările de restaurare implicând lărgirea ferestrelor, precum și înlocuirea tâmplei de zid cu o catapeteasmă din lemn, realizată în stil baroc. Este consemnat faptul că în anul 1912, Epitropia solicită Episcopiei Argeșului, aprobarea cedării iconostasului unei biserici sărace, deoarece biserica Mavrodolu a fost înzestrată de d-na Bălașa I. Deleanu cu unul nou realizat din aramă. Începând cu anul 1914 s-a trecut la refacerea catapetesmei bisericii, în acest context, fiind introdus și curentul electric. Tot în acest an, s-au achiziționat două clopote, iar pictura edificiului de cult a fost reînnoită de către pictorul Gheorghe Belizarie. Din anul 1945, s-au realizat reparații  în exteriorul bisericii, cum ar fi: refacerea tencuielilor exterioare, al unui trotuar de beton, precum și realizarea unui grilaj de beton armat la mormântul ctitorului bisericii. Între anii 1955-1957, pictura Bisericii Mavrodolu a fost refăcută de către pictorul bisericesc, Emil Ivănescu din Curtea de Argeș și tot în acest an, mozaicul din biserică a fost înlocuit cu piatră de Albești. Din anul 1977, Biserica Mavrodolu se confruntă cu efectele distructive, provocate de seismul din 4 martie și astfel au început alte lucrări de restaurare, în cadrul cărora s-a realizat înlocuirea turlelor de lemn cu altele de zid. În anul 1994, pictura locașului a fost realizată în stil neobizantin, de către pictorul argeșean, Ilie Căpușe. Catapeteasma acestei biserici este lucrată în stil brâncovenesc și posedă 10 icoane îmbrăcate în argint, precum și alte 10 icoane ovale argintate, iar în interiorul lăcașului de cult se mai găsesc 30 de icoane de lemn pictate în ulei, în anul 1867. De-a lungul timpului, biserica a primit mai multe donații, aflate în Patrimoniul Cultural Național al României, printre acestea remarcându-se argintăria unor icoane de mari dimensiuni, realizate de argintarul piteștean, Ștefan Avrămescu. Pe locul fostei case parohiale din spatele altarului, a fost ridicat un alt lăcaș de cult, dedicat persoanelor cu deficiențe auditive și de vorbire, individualizat în conformitate cu cerințele specifice acestora. În cadrul acestui ansamblu bisericesc se mai află o biserică dedicată în exclusivitate copiilor, interiorul acesteia fiind decorat cu mobilier și icoane în miniatură, ctitoria acestor două lăcașuri, aparținându-i preotului Constantin Onu.

Galerie

Note

Bibliografie

 Constantin Onu,  Vasile Novac - "Biserica Mavrodolu",  Curtea de Argeș, Editura Dacpress, 2006, ISBN 973-7666-07-0 ; ISBN 978-973-76666-07-9
 Augustus Constantin Bărbulescu - "Catalogul monumentelor istorice din județul Argeș" , Geamăna, Editura Tiparg, 2011, ISBN 978-973-735-586-7
 Petre Popa, Silvestru Voinescu, Paul Dicu - "Pitești: ghid de oraș" , București, Editura Sport - Turism, 1985
Petre Popa, Paul Dicu, Silvestru Voinescu - "Istoria Municipiului Pitești", București, Editura Academiei Române, 1988
Ovidiu E. Moț - "Pitești: o istorie în date", Pitești, Editura Pământul, 2008, ISBN 978-973-1750-88-0
Spiridon Cristocea - "Orașul Pitești în catagrafia din 1838",  Pitești, Editura Ordessos, 2011, ISBN 978-606-92525-1-2
Petre Popa - "Pitești 620: memento", Pitești, Editura 45, 2009, ISBN 978-973-47-0699-0
Spiridon Cristocea, Elena Rotaru, Romeo Maschio - "Piteștiul de altădată: o istorie ilustrată", Pitești, Editura Ordessos, 2011, ISBN 978-606-92525-2-9
Eugenia Greceanu - "Ansamblul urban medieval  Pitești", Pitești, Editura Paralela 45, 2007, ISBN 978-973-47-0246-6

Legături externe
http://www.skytrip.ro/biserica-mavrodolu-din-pitesti-din-judetul-arges-ob-454.html

https://www.hvp.ro/obiective-turistice-arges-pitesti/biserica-mavrodolu-din-pitesti

https://en.calameo.com/books/0012181715778f4a5a305

https://www.bjarges.ro/biserica-mavrodolu/
Monumente istorice din județul Argeș
Biserici ortodoxe din județul Argeș
Biserici din secolul al XIX-lea din România
Clădiri și structuri din Pitești

Biserica Mavrodolu din Pitești


Megaroc foi uma proposta britânica para um derivado suborbital tripulado do V-2 proposto por RA Smith da "British Interplanetary Society". A proposta foi enviada ao Ministério do Abastecimento britânico em 23 de dezembro de 1946. Embora um pouco menor, o veículo tinha muito em comum com o Veículo de Lançamento Mercury-Redstone, que colocaria o primeiro americano no espaço cerca de 15 anos depois. O veículo foi proposto vários meses depois de um foguete similar, também derivado do V-2, a proposta soviética Tikhonravov Suborbital.

Embora derivado do V-2, poucas partes permaneceram em sua forma original. Embora a origem e as turbobombas fossem basicamente as mesmas, seu sistema de orientação foi alterado. A tancagem era de maior raio e comprimento para transportar uma quantidade maior de combustível compensada por uma carga útil mais leve. As aletas de estabilização na base do V2 foram removidas e o foguete foi feito para girar ligeiramente para melhorar a estabilidade. Esta é agora uma característica comum dos foguetes, mas era incomum para os primeiros foguetes. A ogiva explosiva foi substituída por uma cápsula despressurizada, o piloto contando com um traje para suporte de vida.

À medida que o foguete subia e a aceleração aumentava com a redução da massa, o piloto podia reduzir o empuxo para limitar a carga g a 3,3. Uma vez acima da atmosfera densa e após o desligamento do motor principal, a cápsula se separaria do corpo principal do foguete. Os pára-quedas seriam acionados bem cedo na viagem de volta, a cerca de 113 km, eliminando a necessidade de proteção contra calor. A altitude máxima foi de mais de 304 km. Tanto a cápsula quanto o corpo principal seriam aterrados e seriam capazes de reutilização.

Reconheceu-se que seria necessário um período de desenvolvimento e redução de riscos, estimado em 5 anos e que significaria um primeiro voo completo em 1951 ou 52.

O governo britânico não levou o projeto adiante. Em vez disso, optou por se concentrar na pesquisa nuclear e convencional que tinha um uso militar mais imediato. O Reino Unido estava efetivamente falido após a Segunda Guerra Mundial e havia apenas recursos limitados disponíveis, mas mesmo quando os fundos se tornaram mais fáceis, o governo optou por não participar da pesquisa espacial, exceto quando derivada de projetos militares relativamente baratos.

Ligações externas

 Hidden Histories: Operation Backfire and the British Megaroc
 , vídeo  - história alternativa !!!

Foguetes e mísseis
Ciência e tecnologia no Reino Unido
História da ciência e tecnologia no Reino Unido

Megaroc


An Ichnanthus nemorosus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Olof Swartz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann es Christoph Christian Döll. An Ichnanthus nemorosus in nahilalakip ha genus nga Ichnanthus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ichnanthus

Ichnanthus nemorosus


Gheorghe A. Cuza (n. 23 februarie 1896, Iași – d. 14 septembrie 1950, Aiud) a fost un jurist specializat în drept roman, politician naționalist, poet și publicist român. A fost fiul profesorului Alexandru C. Cuza, președintele organizațiilor fasciste și antisemite Liga Apărării Național-Creștine (1923–1935) și Partidul Național Creștin (1935–1938).

Biografie
S-a născut la Iași, ca fiu al profesorului universitar Alexandru C. Cuza. A urmat studii secundare la Liceul Internat și Liceul Național din Iași, apoi studii superioare la Facultatea de Drept a Universității "Al. I. Cuza" din Iași, pe care le-a încheiat în 1918. A obținut în 1921 titlul de doctor în drept al Universității din Iași.

După absolvirea facultății a lucrat ca avocat în Baroul Iași (1919–1922), apoi a fost cadru didactic la Facultatea de Drept a Universității din Iași: profesor suplinitor (16 ianuarie 1922 – 4 iulie 1929), docent, conferențiar definitiv (4 iulie 1929 – 3 decembrie 1931), profesor agregat (3 decembrie 1931 – 1936) și profesor titular (1936–1945) la catedra de Drept roman. A publicat câteva studii și lucrări de drept roman, mai multe broșuri naționaliste și antisemite, câteva volume de poezii (printre care Amurg, 1938) și o piesă de teatru (Armașul lui Ștefan cel Mare, 1943). A fost căsătorit cu Maria Flondor, fiica adoptivă a lui Iancu Flondor, decedată în martie 1942.

A urmat linia politică naționalistă a tatălui său, fiind membru în Liga Apărării Național-Creștine și deputat în Parlamentul României (1931–1932, 1932–1933, 1933–1936), director la ziarul Apărarea Națională (1932) și secretar general al Partidului Național Creștin (din iulie 1935). A făcut parte ca ministru al muncii (29 decembrie 1937 – 10 februarie 1938) în guvernul condus de Octavian Goga, cunoscut și ca guvernul Goga-Cuza. S-a remarcat în scurta perioadă cât a fost ministru prin elaborarea unor decizii cu caracter xenofob și rasist. Astfel, toți funcționarii de origine etnică străină din administrațiile publice au fost înlocuiți cu funcționari români, iar medicii și avocații evrei atașați ministerelor au fost revocați.

Epurat din învățământ, a fost judecat în lotul nr. 8 de "criminali de război", alături de Ion Victor Vojen (fost ambasador la Roma), generalul Platon Chirnoagă (fost atașat militar la Berlin), Sergiu Vlad Cristi (fost primar al Chișinăului), mitropolitul Visarion Puiu, profesorul Ion Sângeorgiu și ziariștii Alex. Cuzin, Vintilă Horia și Horia Stamatu, și condamnat prin hotărârea nr. 11 din 21 februarie 1946 a Tribunalului Poporului București la 20 de ani "detenție riguroasă". A fost deținut la închisoarea Aiud, unde a murit de tuberculoză pulmonară în 14 septembrie 1950.

Scrieri

Lucrări juridice
 Cercetări asupra chestiunii fideicomiselor în dreptul roman (1922)
 Noi cercetări asupra chestiunii fideicomiselor în dreptul roman (1924)
 Organizația judiciară extraordinară în Imperiul Roman. Noile teorii în materie (1936)

Poezii
 Amurg (Cuget moldovenesc, Iași, 1938) – sonete
 Sonete (Iași, 1940)
 Vifor subt stele (București, 1943)

Însemnări
 Bugeacul (Iași, 1941)

Piesă de teatru
 Armașul lui Ștefan cel Mare (1943)

Note

Nașteri în 1896
Decese în 1950
Juriști români
Politicieni români
Poeți români
Publiciști români
Ieșeni
Români decedați în închisorile comuniste
Decese cauzate de boli pulmonare
Miniștri români
Profesori universitari români

Gheorghe A. Cuza


Maha-Quidan (Mahaquidan, Malaquidan, Malagidan) ist ein osttimoresischer Suco im Verwaltungsamt Alas (Verwaltungsamt Manufahi).

Geographie

Vor der Gebietsreform 2015 hatte Maha-Quidan eine Fläche von 107,70 km². Nun sind es 120,14 km². Der Suco Maha-Quidan bildet den Südwesten des Verwaltungsamts Alas und hat eine Fläche von 107,70 km². Nordwestlich liegt der Suco Taitudac, nordöstlich, jenseits des Südlichen Laclós, der Suco Dotik und südöstlich der Suco Uma Berloic. Im Südwesten liegt das Verwaltungsamt Same mit seinem Suco Betano. Im Süden befindet sich die Timorsee. Die Grenze zu Betano bildet der Fluss Quelan, der an seiner Mündung Quelun heißt. Der Fluss entspringt im Grenzgebiet zwischen Taitudac und Maha-Quidan. Südöstlich der Flussmündung liegt das Kap Ponta Metibot. Noch ein Stück weiter entlang der Küste nach Osten liegt die Lagune Lagoa Mu nah an der Küste.

Entlang der Küste führt die Südliche Küstenstraße, eine der wichtigsten Überlandstraßen des Landes. Sie führt auch durch den Küstenort Wedauberek. Hier gibt es ein kommunales Gesundheitszentrum und eine Grundschule. Die Überlandstraße, die den Alas im Norden von Maha-Quidan mit der Küstenstraße verbindet, überquert auf ihrem Weg dreimal den Südlichen Lacló und damit die Grenze zu Dotik. In Alas gibt es eine medizinische Station, ein Hubschrauber, eine Grundschule (Escola primaria Alas Vila) und eine Prä-Sekundärschule. Um Alas herum liegen mehrere Vororte. Auf Gebiet von Maha-Quidan befinden sich die Dörfer Uma Mean (Umanican, Umamean) und Beremanec (Beremanek).

Im Suco befinden sich die fünf Aldeias Beremanec, Debuuain (Debuwain), Cnua Alas (Knua Alas), Tahu Bein und Uma Mean.

Einwohner
Im Suco leben 2.245 Einwohner (2022), davon sind 1.182 Männer und 1.063 Frauen. Im Suco gibt es 397 Haushalte. Fast 97 % der Einwohner geben Tetum Terik als ihre Muttersprache an. Fast 3 % sprechen Tetum Prasa.

Geschichte

Am 27. August 1975 töteten während des Bürgerkrieges Kämpfer der UDT beim Massaker von Wedauberek elf FRETILIN-Unterstützer am Strand von Meti Oan. Die FRETILIN-Anhänger waren am 11. August gefangen genommen worden, einige gehörten der FRETILIN-Jugendorganisation UNETIM an. Als man erfuhr, dass Kämpfer der FRETILIN anrückten, brachte man die Gefangenen von Same zum Meti Oan und brachte sie dort um. Ein Opfer war Domingos Lobato, Präsident der UNETIM und Bruder von Nicolau und Rogério Lobato.

Der damalige Subdistrikt Alas war 1976 ein Rückzugsgebiet der FALINTIL, die gegen die indonesischen Invasoren kämpfte. Hier gründete sie die base de apoio Centro Sul, eine Widerstandsbasis, die Zuflucht für Flüchtlinge aus Manatuto, Same, Dili, Liquiçá, Ermera, Aileu und Ainaro bot. 1978 kamen weitere Flüchtlinge aus Turiscai dazu. Im August 1978 wurde die Basis von den Indonesiern angegriffen. Im Laufe der dreimonatigen Belagerung starben auch viele Zivilisten durch die Kampfhandlungen und durch Hunger. Tausende Osttimoresen mussten sich ergeben oder wurden gefangen genommen und wurden unter anderem in die Militärcamps Uma Metan () und Lebos interniert. Uma Metan war ein temporäres Lager 400 Meter südlich vom Ort Alas, Lebos lag zwei Kilometer südwestlich von Alas. Die Internierten stammten auch aus anderen Regionen Osttimors, wie Same, Fatuberlio, Turiscai, Maubisse, Aileu, Soibada und Natarbora. Allein in Uma Metan lebten zeitweise 8000 Menschen. Die einzige Wasserstelle war 500 Meter entfernt und für jede Person gab es nur eine kleine Dose Mais pro Woche zum Essen. Das Camp zu verlassen, um nach Nahrung zu suchen oder Gärten anzulegen, war verboten. Fünf bis sechs Menschen starben pro Tag an Hunger, so eine Zeugenaussage. Andere litten an Krankheiten, wie Tuberkulose, Beriberi oder Durchfallerkrankungen. Medizinische Versorgung gab es nicht. Auch Exekutionen von am Widerstand Beteiligten waren üblich. Die Kranken starben. Auf Befehl der Soldaten bauten die Internierten eine Dorfhalle und eine Schule. In der Schule unterrichteten die Soldaten die indonesische Sprache. Allerdings war die Schule im Grunde nur für junge Frauen, so dass sie in der Realität schnell zu einem Zentrum der Vergewaltigung durch Armeeangehörige wurde. Nach Angaben Einheimischer sollen in Uma Metan etwa 2000 Menschen in Massengräbern beerdigt sein. Ein weiteres "Umsiedlungslager" befand sich in Besusu (Suco Uma Berloic). Uma Metan und Lebos waren auch wichtige Militärstützpunkte der Indonesier im Kampf gegen den Widerstand in den Bergen von Manufahi. Unter anderem waren hier Einheiten des Luftlandebataillon 700, der Bataillone 745 und 310 und der Spezialeinheit Kopassandha stationiert. Außerdem war Alas das Hauptquartier des Subdistrikt-Territorialkommandos (Koramil) und der Zivilverteidigung (Hansip).

Politik
Bei den Wahlen von 2004/2005 wurde Domingos Pereira zum Chefe de Suco gewählt und 2009 in seinem Amt bestätigt. Bei den Wahlen 2016 gewann Cristovão P. Sanches.

Weblinks

 Ergebnisse des Zensus 2010 für den Suco Maha-Quidan (tetum; PDF-Datei; 8,02 MB)
 Ergebnisse des Zensus 2015 für den Suco Maha-Quidan (tetum; PDF)
 Seeds of Life: Suco information sheets Alas (tetum)
 Seeds of Life: Agriculture Calendar (englisch)

Einzelnachweise

Suco in Manufahi

Maha-Quidan


Policijska akademija (engleski izvornik: Police Academy), američka filmska komedija iz 1984. godine. Prva iz franšize Policijske akademije.

Sažetak
Doživljaji skupine novaka policijske akademije u SAD 1980-ih. Zbog nove politike, primaju se i osobe netipičnih psihofizičkih (ne)sposobnosti.

Uloge

Pitomci
 Steve Guttenberg kao Carey Mahoney
 Kim Cattrall kao Karen Thompson
 Bubba Smith kao Moses Hightower
 Donovan Scott kao Leslie Barbara
 Michael Winslow kao Larvell Jones
 Andrew Rubin kao George Martin
 David Graf as Eugene Tackleberry
 Bruce Mahler kao Douglas Fackler
 Marion Ramsey kao Laverne Hooks
 Brant Von Hoffman kao Kyle Blankes
 Scott Thomson kao Chad Copeland

Osoblje u akademiji
 G. W. Bailey kao Thaddeus Harris
 George Gaynes as Eric Lassard
 Leslie Easterbrook kao Debbie Callahan
 George R. Robertson kao Henry J. Hurst

Others
 Debralee Scott kao gđa Fackler
 Ted Ross kao kap. Reed
 Doug Lennox kao glavni negativac
 Georgina Spelvin kao prostitutka
 Don Lake kao g. Wig

Američki filmovi 1980-ih
Filmske komedije

Policijska akademija (1984.)


Ergosterolul este un sterol întâlnit în membrana celulară la fungi și protozoare, având diverse funcții asemănătoare cu cele ale colesterolului din celulele animale. Deoarece multe fungi și protozoare nu pot supraviețui în lipsa ergosterolului, enzimele care au rolul de a-l produce au devenit ținte importante în industria farmaceutică, pentru producerea de medicamente. Ergosterolul este important deoarece este folosit de organisme pentru producerea vitaminei D2 (ergocalciferolului), prin expunerea la lumină ultravioletă.

Referințe

Vezi și
Sterol
Glicogen
Colesterol
Ergocalciferol

Biologie celulară
Nutriție
Steroli
Vitamina D

Ergosterol


Deutschbach ist ein geographischer Name:

Orte:
 Deutschbach (Gemeinde Rabenstein), Ortschaft in der Marktgemeinde Rabenstein an der Pielach, Bezirk Sankt Pölten-Land, Niederösterreich
 Deutschbach, deutscher Name der Gemeinde Valea Sasului, Kreis Alba, Rumänien

Gewässer:
 Deutschbach (Leimbach), linker Zufluss des Leimbachs (linker Oberlauf des Hagenbachs, zur Altmühl) vor der Leimbachsmühle, Gemeinde Buch am Wald, Landkreis Ansbach, Bayern
 Deutschbach (Pielach), rechter Zufluss der Pielach nach Rabenstein an der Pielach, Bezirk Sankt Pölten-Land, Niederösterreich

Siehe auch:
 Deutschwaldbach

Deutschbach


An Scaphyglottis modesta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Scaphyglottis modesta in nahilalakip ha genus nga Scaphyglottis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Scaphyglottis

Scaphyglottis modesta


වසර 1809 පෙබරවාරි මස 12 වන දින උපත ලද චාල්ස් ඩාවින් නම් වූ ඉංග්‍රීසි ජාතික ස්වභාව විද්‍යාඥයා වසර 1882 අප්‍රේල් මස 19 වන දින මෙලොවින් සමුගත්තේය. මේ ලෝ පතල ස්වභාව විද්‍යාඥයා ලොව සියළු ජීවී ප්‍රභේදයන්ගේ ආයු කාලය කාලයාගේ ඇවෑමෙන්, සිය පොදු මුතුන්මිත්තන්ගේ ආයු කාල සීමාවට සාපේක්ෂව ක්ෂය වී යන බවත්, ඒ සම්බන්ධව විශ්වයේ ර‍ඳා පැවැත්ම උදෙසා සිදුකරනා අරගලයේදී සියලු ජීවී ප්‍රභේදයන් ස්වභාවිකව වරණාත්මක තත්වයකට තල්ලු වී යන බවත්, එකී විද්‍යාත්මක ක්‍රියාවලිය පරිණාමවාදය වශයෙන් ලොවට හඳුන්වා දුන්නේය. තවද මෙකී රැඳී සිටීම සදහා සිදු කරන අරගලය කෘතිම අභිජනන ක්‍රියාවලිය වන වරණාත්මක ලෙස බෝ කිරීමට උපකාර වන බව අවධාරණය කළේය.

සිය පරිණාමවාදයේ න්‍යායන් ප්‍රකට කළ ඩාවින් 1859දී පළ කරන ලද සිය ග්‍රන්ථය තුලින් පල කළ අදහස්, යම් ජීවී ප්‍රභේදයක ආරම්භය කිසියම් වූ විද්‍යාත්මක නොවන තත්වාන්තරකරණ ක්‍රියාවලියකින් සිදුවන බවට පළවූ පරණ මතවාද දුරලන්ට සමත් විය. එහෙත් වැඩි දෙනා පිළිගත් මතය තරඟකාරී පහදාදීම වූ අතර, නව පරිණාමවාදී සංකලනය 1930 සිට 1950 කාලය දක්වා පලල්ව ඒකමතිකව වර්ධනය විය. පරිණාමවාදය සඳහා මූලික සිද්ධාන්තය වුයේ ස්වාභාවික වරණාත්මක ක්‍රියාවලියයි. ඩාවින්ගේ විද්‍යාත්මක සොයා ගැනීම ජීවී විද්‍යාත්මක සංකලනයන් එක්සත් කිරීමේ න්‍යායක්ද විය.

තම සිත තුල ජනිත වූ ස්වභාව ධර්මයේ න්‍යායන් සොයා යාමේ පරම ආශාව එඩින්බරෝ විශ්ව විද්‍යාලයේ වෛද්‍ය සිසුවකු ලෙස බැඳී, වෛද්‍යවරයෙකු ලෙසින් සේවය ලබාදීමේ කර්තව්‍ය අතර මග නවතා ලීමට හේතුකාරක වූ අතර, තව දුරටත් සාගරික ජීවී සංකලන රටාව සම්බන්ධව අධ්‍යයනය කිරීමටද ඩාවින් පෙළඹවීය. පස් අවුරුද්දක් තුල කේම්බ්‍රිජ් විශ්ව විද්‍යාලයේදී ලබාගත් දැනුම් සම්භාරය සමග මුසුවුණු එච්. එම්. එස්. බීගල් නෞකා චාරිකාවෙන් ලබාගත් අත්දැකීම් පරිණත භූ ගර්භ විද්‍යාඥයෙකු බවට පත්වන්නට ඩාවින්හට මහත්සේ උපකාරී විය. තවද මෙසේ ලබාගත් දැනුම හා සොයාගැනීම් චාල්ස් ලයිල් ගේ ඒකීයත්වය සම්බන්ධයෙන් පළවූ මතවාදය හා සහ සම්බන්ධ විය. ඩාවින් පළකල සමුද්‍රීය චාරිකාවේ ග්‍රන්ථය නිසා ඔහු තව තවත් ප්‍රසිද්ධියට පත් විය.

සිය ගවේෂණ චාරිකාවේදී සොයා ගත් භූ විද්‍යාත්මක වන ජීවී ප්‍රභේදයන් හා ඉපැරණි පොසිල තුලින් මතුවූ සාක්ෂි වලින් වික්ෂිප්ත භාවයට පත් ඩාවින් තවදුරටත් සංකීර්ණ වූ පර්යේෂණ කරා යොමු විය. 1838 දී ස්වභාවික වරණාත්මක ක්‍රියාවලිය නම්වූ සිය න්‍යාය තවදුරටත් ප්‍රගුණ කොට ප්‍රකට කළේය. සමකාලීන ස්වභාව විද්‍යාඥයන් හා අදහස් හුවමාරු කරගත් ඩාවින් සිය භූගර්භ විශ්ලේෂණයන් වෙනුවෙන් ප්‍රමුඛත්වය ලබාදුන්නේය. 1858 දී ඇල්ෆ්රිඩ් රසල් ඩාවින් වෙත චාරිකාවක් ඉදිරිපත් කළ අතර, දෙදෙනා එක්ව පොදු මතවාදයක් ලෙසින් එය ග්‍රන්ථාරූඪ කළේය. ඩාවින්ගේ සොයා ගැනීම් ජීවී පරිණාමයේ ක්ෂය වීම සහ සම්බන්ධ වූ වෙනස් වීමේ ක්‍රියාවලියක් වූ අතර, එම මතය ජීවී ප්‍රභේදයන්ගේ ඉදිරි පැවැත්ම උදෙසා ස්වභාව ධර්මයාගේ සහයෝගය පිළිබදව කදිම පිළිතුරක් විය. 1871දී ඩාවින් මානව ශිෂ්ඨාචාරයේ පරිණාමය ලිංග භේදයන්ට අනුව මිනිස් වර්ගයා තුලින් සිදුවන්නක් බවත්, ලිංග භේදයන්ට අනුව මිනිසා හා සත්වයන්ගේ භාව ප්‍රකාශනය එම උද්වේගයන්ට අනුව සිදුවන බවත් සොයාගත්තේය. ශාක ප්‍රභේදයන් සම්බන්ධයෙන් පරීක්ෂණ සිදුකළ ඩාවින් ඒ සම්බන්ධව ග්‍රන්ථ කීපයක් ලොවට දායාද කළ අතර, අවසාන කාලයේදී ගැඩවිලි පණුවන්ගේ ක්‍රියාකාරීත්වය පාංශු සංරක්ෂණය කෙරෙහි බලපාන ආකාරය සම්බන්ධව දීර්ඝ අධ්‍යයනයක් කළේය.

මානව වර්ගයේ පැවැත්ම, දැනුම් සම්භාරය වැඩි දියුණු කිරීම උදෙසා සුවිශේෂි සේවාවක් ඉටුකළ, ලොවක් දිනූ ස්වභාව විද්‍යාඥයා මෙලොවින් සමුගත් අවස්ථාවේදී, එතුමන්ට ගෞරවයක් ලෙසින්, වෙස්ට්මිනිස්ටර් ඇබේහිදී ගෞරව පෙරදැරිව විශේෂ වූ අවමංගල්‍ය උත්සවයක් සංවිධානය කළ අතර, ප්‍රකට  විද්‍යාඥයන් වූ ජෝන් හර්ෂෙල් හා අයිසැක් නිව්ටන්ගේ සොහොන්වලට යාබදව මිහිදන් කරන ලදී.

ළමාවිය හා අධ්‍යාපණය
ද මවුන්ට් නම් වූ සිය පවුල් නිවස්නයේදී, 1809 පෙබරවාරි දොලොස් වන දින, එංගලන්තයේ ශ්රෝප්ශයර්හි (Shropshire) ශ්රෑව්ස්බරී (Shrewsbury) හිදී උපන් චාල්ස් රොබට් ඩාවින්, සමාජයේ පිළිගත් වෛද්‍යවරයෙක් හා මූල්‍ය සපයන්නෙකු වූ රොබට් ඩාවින් හා සුසානා (Susannah) ඩාවින්ගේ පුතනුවන් විය. ඔහු දරුවන් එකොලොස් දෙනෙකුගෙන් වූ පවුලේ පස්වැන්නා විය. ඩාවින්ගේ මවගේ පියා ජොෂියා (Josiah) වෙජ්වුඩ් (Wedgwood) නම් වූ අතර, පියාගේ පියා එරාස්මස් (Erasmus) ඩාවින් නම් විය.

ස්වභාව ධර්මය පිළිබඳව වූ දැඩි ඇල්ම නිසා එඩ්න්බරෝ විශ්ව විද්‍යාලයේ තම වෛද්‍ය  අධ්‍යාපණය අතහැර දැමූ ඩාවින්, කේම්බ්‍රිජ් විශ්ව විද්‍යාලයට ඇතුලත් වී ස්වභාව ධර්මයේ සිද්ධාන්තයන් පිළිබඳව අධ්‍යයනය කලේය. භූ විද්‍යාඥයෙකු වශයෙන් එච්. එම්. එස්. බීගල් නෞකා චාරිකාවට සහභාගී වීම තුලින් භූ විද්‍යාව පිළිබඳව මනා දැනුමක් ලබාගත් ඩාවින් පසුව ස්වභාවික වරණාත්මක ක්‍රියාවලිය ලොවට හඳුන්වා දීමට කටයුතු කළේය.

එච්. එම්. එස්. බීගල් ව්‍යාපෘතිය - එච්. එම්. එස් බීගල් නෞකාවේ දෙවන මුහුදු ගමන
එච්. එම්. එස්. බීගල් නෞකාවේ දෙවන මුහුදු ගමන 1831 දෙසැම්බර් 27 වන දින සිට 1836 ඔක්තෝබර් 2 වන දින දක්වා වූ අතර, කපිතාන් රොබට් ෆිට්ස්රෝයි යටතේ එය මුහුදුගත කරන ලදී. නෞකාව තුල භූ විද්‍යාව සම්බන්ධව විශේෂඥ වරයෙකු සිටීමේ අවශ්‍යතාව වටහාගත් ෆිට්ස්රෝයි භූ විද්‍යාඥයෙකු හා තම සහකරු වශයෙන් උපාධීධර ඩාවින් සහභාගී කරවා ගැනීමට කටයුතු කළේය. නාවික ගවේෂණය අවසානයේදී භූ විද්‍යාඥයෙකු ලෙසටත්, පොසිල රැස්කරන්නෙකු ලෙසටත් සිය නාමය ගොඩනංවා ගැනීමට සමත්වූ ඩාවින් ද වෝයේජ් ඔෆ් ද බීගල් (The Voyage of the Beagle) නම් වූ කෘතිය පළකරමින් ලොපතල ලේඛකයෙකු ලෙස ප්‍රසිද්ධියට පත් වුනේය.

ඩාවින්ගේ පරිණාමවාදී මූලධර්මයේ ආරම්භය
පරිණාමවාදය පිළිබඳව ගවේෂණය කිරීමට ඩාවින් යොමු වූයේ එච්. එම්. එස්. බීගල් නෞකා චාරිකාව නිමකර පැමිණි පසුවයි. මුලදී තම පුතා පූජකවරයෙකු බවට පත් වනු දැරීම අපේක්ෂා කළ ඩාවින්ගේ පියා පසුව ස්වභාව විද්‍යාඥයෙකු බවට පත් වීම සඳහා ඩාවින් හට අවසර ලබා දුන්නේය. පියාගෙන් අවසර ලබාගත් ඩාවින්ගේ පළමු කාර්යයන් වූයේ තම සොයා ගැනීම් විග්‍රහ කිරීම පිණිස සුදුසු විද්‍යාඥයන් සොයා ගැනීම, තම සොයා ගැනීම් විග්‍රහ කරමින් වාර්තාවක් සකස් කිරීම හා එය ලන්ඩනයේ පිහිටි භූ විද්‍යා සංගමයට ඉදිරිපත් කිරීමයි. මෙලෙස තම මූලධර්මය යථාර්තයක් බවට පත් කිරීම සඳහා නොකඩවා වෙහෙසුණු ඩාවින් පසු කලෙකදී පරිණාමවාදයේ පියා ලෙස විරුදාවලි ලැබුවේය.

ස්වභාවික වරණාත්මක ක්‍රියාවලිය
ස්වභාවික වර්ණාත්මක ක්‍රියාවලිය ක්‍රමානුකූල ක්‍රියාවලියක් වන අතර, එය පරිණාමවාදයේ පදනමයි. ඩාවින් තම සොයා ගැනීම (ස්වභාවික වරණාත්මක ක්‍රියාවලිය) වර්තමාන විද්‍යාඥයන් විසින් පිළිගන්නා වරණාත්මක අභිජනනය සමඟ සසඳා බැලීමට කටයුතු කළ අතර, වරණාත්මක අභිජනනය එකල කෘතිම වරණාත්මක ක්‍රියාවලිය ලෙස හැඳින්වුණි.

විවාහය

චාල්ස් ඩාවින් විවාහ වූයේ තම නෑනන්ඩිය වූ එමා වෙජ්වුඩ් (Emma Wedgwood) සමඟයි. විවාහ උත්සවය 1839 ජනවාරි මස 29 වන දින ක්‍රිස්තියානි ආගමේ චාරිත්‍ර වාරිත්‍ර වලට අනුකූලව පවත්වන ලදී.

දරුවන්
ඩාවින් හට දරුවන් දස දෙනෙක් සිටි අතර, ඔවුන් අතරින් දෙදෙනෙකු කුඩා අවදියේදී මියගොස් ඇත. දරුවන්ගේ නම් පහත සඳහන් පරිදි වේ.

 විලියම් එරාස්මස් ඩාවින් (1839/12/27 - 1914)
 ඈන් එලිසබෙත් ඩාවින් (1841/03/02 – 1851/04/23)
 මේරි එලීනර් ඩාවින් (1842/09/23 – 1842/10/16)
 හෙන්රීටා එමා ''එටී'' ඩාවින් (1843/09/25 – 1929)
 ජෝජ් හොවර්ඩ් ඩාවින් (1845/07/09 – 1912/12/7)
 එලිසබත් ''බෙසී'' ඩාවින් (1847/07/08 – 1926)
 ෆ්රැන්සිස් ඩාවින් (1848/08/16 – 1925/09/19)
 ලෙනාඩ් ඩාවින් (1850/01/15 – 1943/03/26)
 හොරේස් ඩාවින් (1851/05/13 – 1928/09/29)
 චාල්ස් වොරිං ඩාවින් (1856/12/06 – 1858/06/28)

අභාවය
ඩාවින් ඇන්ජිනා පෙක්ටෝරිස් (angina pectoris) නම් වූ හෘද රෝගී තත්වයකින් පෙලුණු බව වර්ෂ 1882දී ඔහු පරීක්ෂා කළ වෛද්‍යවරුන් විසින් සොයා ගන්නා ලදී. ලොවට ඉමහත් සේවයක් ඉටු කළ මෙම ශ්‍රේෂ්ඨ ස්වභාව විද්‍යාඥයා වර්ෂ 1882 අප්‍රේල් මස 19 වන දින මෙලොවින් සමුගත් අතර, ඔහුගේ මරණය හෘද වස්තුව අකර්මන්‍ය වීම හේතුවෙන් සිදුවුණු බවට වෛද්‍යවරුන් විසින් නිගමනය කරන ලදී.

ඩාවින් විසින් රචිත කෘතීන්
ඩාවින් කෘතීන් බොහොමයක් රචනා කළ රචකයෙක් විය. ද වොයේජ් ඔෆ් ද බීගල් (The Voyage of the Beagle) නම් වූ කෘතිය තුලින් කතුවරයෙකු වශයෙන් තම නාමය ගොඩනංවා ගත් ඩාවින්, භූ විද්‍යාඥයෙකු  වශයෙන් කටයුතු කරමින් දකුණු ඇමරිකාවේදී කෘතීන් කීපයක් පළ කළේය.
කොරල්පර ජනනය වන ආකාරය පිළිබඳව ගවේෂණය කළ ඩාවින් ඒවාහි ඇලී ජීවත් වන බෙල්ලන් විශේෂයක් (Barnacles) පිළිබඳව කෘතියක් රචනා කළේය. ජීවී විශේෂයන්ගේ ආරම්භය පිළිබඳ වූ ''ඔන් ද ඔරිජින් ඔෆ් ස්පයිසස්'' (On the Origin of Spices) නම් කෘතිය ඩාවින්ගේ රචනා කෞෂල්‍ය මැනවින් විදහා දක්වන්නකි. වර්ෂ 1859 නොවැම්බර් 24 දින ඩාවින් විසින් ප්‍රකාශයට පත් කළ ඵය පරිණාමවාදී ජීව විද්‍යාවේ පදනම වශයෙන් සැලකිය හැක.

මිනිසාගේ පැවැත්ම (The Descent of Man) සහ මිනිසා හා සත්වයන් තුල ජනනය වන හැඟීම් විග්‍රහ කිරීම (The Expression of the Emotions of Man and Animals)  පිළිබඳ වූ ග්‍රන්ථ සමාජය තුල සැලකිය යුතු බලපෑමක් ඇති කිරීමට සමත් විය.
ශාක පිළිබඳව ඩාවින් රචනා කළ කෘතීන් අතරින් පහත සඳහන් ඒවා වැදගත් තැනක් ගනී. පරිණාමය හා සබැඳි වැරදි මත

 The Power of Movement in Plants
 The formation of Vegetable Mould through the Action of Worms - පස සංරක්ෂණය කිරීම උදෙසා ගැඩවිලි පණුවන් ලබා දෙන දායකත්වය පිළිබඳව විග්‍රහ කරන මෙම කෘතිය චාල්ස් ඩාවින් විසින් රචිත අවසාන කෘතියයි.

විද්‍යාඥයෝ
විද්‍යාව
ජීව විද්‍යාව

චාල්ස් ඩාවින්


Osvaldo Oreste Guidi (n. Máximo Paz, Santa Fe, 10 de marzo de 1964 – m. Buenos Aires, 17 de octubre de 2011) fue un actor de cine, teatro y televisión, dramaturgo y director teatral argentino.

Trayectoria
Fue un reconocido actor de teatro cuando llegó a la televisión.
Demostró interés por la actuación desde pequeño, según relató en una entrevista:

Cursó estudios con reconocidos actores y directores como Agustín Alezzo, Lito Cruz, Augusto Fernández, Carlos Gandolfo y Alberto Ure.
Estudió pedagogía teatral con Raúl Serrano y Joy Morris.
Desde hacía veinte años se dedicaba a la docencia, en su teatro en Buenos Aires, en la zona de Congreso. Fue hallado ahorcado allí mismo. Cuando se le entrevistó a sus amigos y colegas del teatro Escuela comentaron que a  "Osvaldo Guidi lo mató la tristeza". Ese estado se debió a que en los últimos 12 años sintió la falta de trabajo y el olvido frente a las cámaras.

Se consagró en 1992 cuando le fue entregado el premio de Aptra, Martin Fierro, como mejor actor de reparto por su personaje de un enfermo terminal de SIDA en la telenovela Celeste junto a Andrea del Boca y Gustavo Bermúdez. Dijo en algún momento y con mucho orgullo que él fue "el primer actor en interpretar a un enfermo terminal en la televisión". Luego vendría otro éxito con Antonella también junto a Andrea del Boca. Aunque era su mejor momento dejaron de tenerlo en cuenta y solo lo llamaron para personajes secundarios. Dedicado a la docencia, encontró en su teatro escuela una fuente laboral ya sea como maestro, actor, autor o director. Recién volvió a lucirse entre 1998 y 1999, con el personaje por el que se hizo querido y respetado por muchos, Bernardo, un mayordomo y tío de Natalia Oreiro en la exitosa y premiada telenovela Muñeca Brava junto con Facundo Arana, Lydia Lamaison, Fernanda Mistral y Arturo Maly. Este fue su último gran trabajo en televisión.

En septiembre del 2009 participó en la obra teatral de José María Muscari Escoria donde mostraban el lado oscuro de la fama; junto con otros artistas como Noemí Alan, Gogó Rojo, Julieta Magaña, Cristina Tejedor, Liliana Benard, Willy Ruano y Marikena Riera. Su última obra teatral fue El enfermo imaginario de Molière (2011) dirigida por Hugo del Barrio, en Teatro Lo de Guidi.

Suicidio
Osvaldo Guidi se suicidó en su casa el lunes 17 de octubre de 2011. En su perfil de Facebook Guidi dejó escrito:

Trabajos

Teatro
Como actor
 El enfermo imaginario
 Feizbuk Stars
 Escoria
 Partes iguales
 Ibseniana (también autor y director).
 Que siga la milonga
 Cyrano de Bergerac
 Volpone y el zorro
 Scapino
 Tango mortal (también autor y director).
 Milonga de ángeles (también autor y director).
 Sexo necesidad maldita (también autor y director).
 La lección de anatomía
Como director
 Yepeto

TV
 1987: Estrellita mía
 1988: La bonita página
 1988: De carne somos
 1989: Rebelde
 1991: Manuela
 1991: Chiquilina mía
 1991: Celeste
 1992: Antonella
 1993: Zona de riesgo
 1993: Casi todo casi nada
 1994: Milagros
 1995: Con alma de tango
 1994: Más allá del horizonte
 1995: Poliladron
 1996: Chiquititas
 1999: Muñeca brava
 2000: Primicias
 2000: Amor latino
 2002: Infieles
 2003: Resistiré
 2003: Costumbres argentinas
 2004: La niñera
 2005: Hombres de honor
 2005: Casados con hijos
 2005: Amor mío
 2006: Chiquititas
 2006: Se dice amor

Cine
 1979: Contragolpe
 1980: Canción de Buenos Aires
 1982: Plata dulce
 1998: Tango
 2000: Apariencias
 2000: Sin reserva
 2004: Peligrosa obsesión

Premios y distinciones
 1993: Martín Fierro al mejor actor de reparto, por la telenovela Celeste
 1994: Ángel de Plata al mejor actor televisivo

Referencias

Enlaces externos

Artistas de la provincia de Santa Fe
Directores de teatro de Argentina
Actores de cine de Argentina
Actores de teatro de Argentina
Actores de televisión de Argentina
Guionistas de Argentina
Dramaturgos de Argentina
Suicidas de Argentina
Suicidas por ahorcamiento
Suicidios masculinos
Suicidios en 2011
Paceños (Santa Fe)

Osvaldo Guidi


Dalmacio Negro Pavón, né le  à Madrid, est un professeur espagnol de sciences politiques et d'histoire des idées et membre de l'Académie royale espagnole des sciences morales et politiques.

Biographie
Dalmacio Negro Pavón est titulaire d'une licence en droit et philosophie et d'un doctorat en sciences politiques.
Il a été professeur de "Fondements de la philosophie" et de "Philosophie de l'histoire" et professeur d'Histoire des idées et des formes politiques à l'Université complutense de Madrid .
Il est actuellement professeur émérite de sciences politiques à l'Université CEU San Pablo où il participe aux enseignements du diplôme de sciences politiques et d'administration,

Ses publications

Ouvrages

Traduction en français

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Loi d'airain de l'oligarchie
 Catholica

Liens externes

 Artículos de Dalmacio Negro Pavón en Fundación Burke

Philosophe espagnol du XXe siècle
Philosophe espagnol du XXIe siècle
Naissance en décembre 1931
Naissance à Madrid
Universitaire espagnol
Professeur à l'université complutense de Madrid
Membre de l'Académie royale des sciences morales et politiques

Dalmacio Negro Pavón


Olena Viktorivna Demyanenko (nascida a 8 de maio de 1966) é uma directora de cinema ucraniana, produtora de cinema, e roteirista. Ela é membro da União Nacional de Cinematógrafos da Ucrânia, da Academia Ucraniana de Cinema (desde 2017) e da Academia Europeia de Cinema (desde 2018).

Mulheres cineastas
Roteiristas da Ucrânia
Cineastas da Ucrânia
Nascidos em 1966
Pessoas vivas

Olena Demyanenko


Hrvatski Top Model es un reality show basado en el show creado por Tyra Banks, America's Next Top Model y es emitido por la cadena RTL. El show muestra un grupo de jóvenes compiten por el título de Hrvatski Top Model y la oportunidad de comenzar una carrera en la industria del modelaje

La modelo Tatjana Jurić ocupó el lugar de Tyra Banks en la serie original, como cabeza del jurado y mentora de las 16 participantes elegidas para convivir en Zagreb.
Junto al panel de jueces compuesto por Borut Mihalić, Boris Bašić, Damir Hoyka y Boris Cavlina Jurić juzgan y eliminan a una participante por semana, aunque usualmente las eliminadas son dos, hasta que quedan tres finalistas.
El diseñador de modas croata Marco Grubnic tuvo grandes participaciones en el primer ciclo para introducir a las concursantes al mundo de la moda y brindarles críticas constructivas.

Luego de 14 semanas, Sabina Behlić fue nombrada ganadora del primer ciclo derrotando a Valentina Dropulić y Marina Jerković en la final.
El show regresó para un segundo ciclo en el 2010 con Vanja Rupena reemplazando a Jurić.

Ciclos

Referencias

Enlaces externos
 Constantin Entertainment Production Website

Concursos de belleza
Series Top Model

Hrvatski Top Model


Maximilian Franz Joseph Cornelius Wolf (21 June 1863 – 3 October 1932) was a German astronomer and a pioneer in the field of astrophotography. He was the chairman of astronomy at the University of Heidelberg and director of the Heidelberg-Königstuhl State Observatory from 1902 until his death in 1932.

Early life

Max Wolf was born in Heidelberg, Germany on 21 June 1863, the son of medical doctor Franz Wolf. His father encouraged an interest in science and built an observatory for his son in the garden of the family home. It is from here that Wolf was credited with his first astronomical discovery, comet 14P/Wolf, in 1884.

Life at the university

Wolf attended his local university and, in 1888, at the age of 25, was awarded a Ph.D. by the University of Heidelberg. He spent one year of post-graduate study in Stockholm, the only significant time he would spend outside of Heidelberg in his life. He returned to the University of Heidelberg and accepted the position of privat-docent in 1890. A popular lecturer in astronomy, he declined offers of positions from other institutions. In 1902 he was appointed Chair of Astronomy and Director of the new Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl observatory, positions he would hold until his death in 1932.

While the new observatory was being built Wolf was appointed to supervise the construction and outfitting of the astrophysics half of the observatory. He proved to be not only a capable supervisor but also a successful fundraiser. When sent to America to study the construction of the large new telescopes being built there he returned not only with telescope plans but also with a grant of $10,000 from the American philanthropist Catherine Wolfe Bruce. Wolf immediately designed and ordered a double refractor telescope from American astronomer and instrument builder John Brashear. This instrument, known as the Bruce double-astrograph, with parallel  lenses and a fast f/5 focal ratio, became the observatory's primary research telescope. Wolf also raised money for a  reflector telescope, the first for the observatory, used for spectroscopy.

In 1910 Wolf proposed to the Carl Zeiss optics firm the creation of a new instrument which would become known as the planetarium. World War I intervened before the invention could be developed, but the Carl Zeiss company resumed this project after peace was restored. The first official public showing was at the Deutsches Museum in Munich, Germany on 21 October 1923.

During his trip to America Wolf was interested in learning more about the relatively new field of astrophotography. He met the American astronomer and astrophotographer E.E. Barnard, and the two became lifelong correspondents, competitors, collaborators and friends. Wolf wrote a long obituary for Barnard upon his death in 1923.

Later life and death

Heidelberg University became well known for astronomy under Wolf's leadership. Wolf himself was an active researcher, contributing numerous papers in many areas of astronomy up to the end of his life. He died in Heidelberg on 3 October 1932, at the age of 69. He was survived by his widow and three sons.

Comets and novae

Wolf started his career as a comet hunter and continued to discover them throughout his life. He discovered or co-discovered several comets, including 14P/Wolf and 43P/Wolf-Harrington. Wolf won a competition with E. E. Barnard on who would be the first to observe the return of Halley's Comet (P1/Halley) in April 1910.

He discovered Nova Aquilae 1927, a classical nova.

He discovered or co-discovered four supernovae: SN 1895A (a.k.a. VW Vir), SN 1909A (a.k.a. SS UMa), SN 1920A, and, with Reinmuth, SN 1926A.

Dark nebulae

One of the many significant contributions Wolf made was in the determination of the nature of dark nebulae. These areas of the sky, thought since William Herschel's time to be "holes in the sky", were a puzzle to astronomers of the time. In collaboration with E. E. Barnard, Wolf proved, by careful photographic analysis, that dark nebulae were huge clouds of fine opaque dust.

Star catalog

Along with E. E. Barnard, Wolf applied astrophotography to the observation of stars. The Bruce double-astrograph was originally designed to hunt dim asteroids but it was found to be ideally suited for the study of the proper motion of low-luminosity stars using much the same technique. In 1919 Wolf published a catalog of the locations of over one thousand stars along with their measured proper motion. These stars are still commonly identified by his name and catalog number. Among the stars he discovered is Wolf 359, a dim red dwarf that was later found to be one of the nearest stars to the Solar System. He continued to add proper motion star discoveries to this catalog throughout his life, with the catalog eventually totaling over 1500 stars, many more than all of his competitors combined. These stars are significant because stars with low luminosity and high proper motion, such as Barnard's Star and Wolf 359, are usually relatively close to the Earth and thus the stars in Wolf's catalog remain popular subjects for astronomical research. The methods used by E. E. Barnard and Wolf were continued by Frank Elmore Ross and George Van Biesbroeck through the mid-20th century. Since that time photographic plates have been gradually replaced with more sensitive electronic photodetectors for astronomical surveys.

Asteroids

In 1891, Wolf discovered his first asteroid, 323 Brucia, and named it after Catherine Wolfe Bruce. He pioneered the use of astrophotographic techniques to automate the discovery of asteroids, as opposed to older visual methods, as a result of which asteroid discovery rates sharply increased. In time-exposure photographs, asteroids appear as short streaks due to their planetary motion with respect to fixed stars. Wolf discovered 248 asteroids in his lifetime.

Among his many discoveries was 588 Achilles (the first Trojan asteroid) in 1906, as well as two other Trojans: 659 Nestor and 884 Priamus. He also discovered 887 Alinda in 1918, which is now recognized as an Earth-crossing Amor asteroid (or sometimes classified as the namesake of its own Alinda family). Wolf's then-record number of discoveries was surpassed by his pupil Karl Wilhelm Reinmuth on 24 July 1933.

List of discovered minor planets
Source:

Awards and honors
 Prix Jules Janssen, the highest award of the Société astronomique de France, the French astronomical society, in 1912.
 Gold Medal of the Royal Astronomical Society in 1914.
 Bruce Medal in 1930.

The lunar crater Wolf as well as the main-belt asteroids 827 Wolfiana and 1217 Maximiliana were named in his honor.

Minor planet 1152 Pawona is named after both Johann Palisa and Max Wolf, in recognition of their cooperation. The name was proposed by Swedish astronomer Bror Ansgar Asplind. Pawona is a combination of "Palisa" and "Wolf" (Pa, Wo) joined with a Latin feminine suffix.

Other astronomers named Wolf
 Marek Wolf, a Czech astronomer who is also a discoverer of minor planets. He is credited as "M. Wolf" by the Minor Planet Center, while the discoveries by Max Wolf are credited with "M. F. Wolf".
 Charles Wolf, a French astronomer and co-discoverer of the Wolf-Rayet stars.
 German astronomers Christian Wolf and Ulrich Wolff (amateur from Berlin), as well as American astronomer Chris Wolfe have also discovered minor planets.

References

External links

 The Bruce Medalists

Obituaries
 MacPherson, Hector, Observatory 55, 355–359 (1932)
 Reynolds, J.H., MNRAS 93, 236–238 (1933)

1863 births
1932 deaths
19th-century German astronomers
Discoverers of asteroids
Discoverers of comets
Discoverers of supernovae
Scientists from Heidelberg
Heidelberg University alumni
Recipients of the Gold Medal of the Royal Astronomical Society
Foreign associates of the National Academy of Sciences
Corresponding Members of the Russian Academy of Sciences (1917–1925)
Corresponding Members of the USSR Academy of Sciences

Recipients of the Lalande Prize
20th-century German astronomers

Max Wolf


A pillow fight is a common game mostly played by young children (but also by teens and adults) in which they engage in mock physical conflict, using pillows as weapons.

Pillow fights often occur during children's sleepovers. Since pillows are usually soft, injuries rarely occur. The heft of a pillow can still knock a young person off balance, especially on a soft surface such as a bed, which is a common venue. In earlier eras, pillows would often break, shedding feathers throughout a room. Modern pillows tend to be stronger and are often filled with a solid block of artificial filling, so breakage occurs far less frequently.

Organized pillow fights
Pillow fighting has become a part of flash mob culture, with pillow fight flash mobs popping up in cities around the world. Social media is frequently used to initiate and advertise public pillow fight events.

World Wrestling Entertainment (WWE), occasionally staged "pillow fight matches" between female wrestlers, then known as Divas, during the early 2000s. These were often booked as Lingerie Pillow Fights, in which women "compete" in lingerie or pajamas, with little or no actual wrestling taking place. The final match of this type was held in 2008.

In January 2007, Reuters reported on a Pillow Fight League that was operating in bars in Toronto. Pre-selected female "fighters" with stage personalities were paid small amounts to stage regular, unscripted fights. The rules called for "no lewd behavior, and moves such as leg drops or tickling or submission holds are allowed as long as a pillow is used." The league ceased operations in 2011, and a crowdfunding campaign created to facilitate its return was unsuccessful.

March 22, 2008, was the first World Pillow Fight Day, a day organized in the United States by Newmindspace, a group created by two University of Toronto students. The Wall Street Journal estimated that 5,000 people participated in a New York event coinciding with the day.

The Guinness World Record for the largest pillow fight was set in July 2015 at a St. Paul Saints baseball game, where 6,261 participated in an event sponsored by local manufacturer My Pillow. The record was later broken in May 2018 at an evangelical Christian concert. 7,861 people participated in the Minneapolis, Minnesota event, which was also sponsored by My Pillow.

September 25, 2021, Gladiatrix LLC, DBA FightPFC.com, Pillow Fight Championships, live streamed their second full card professional pillow fight event. The company announced plans to expand the franchise internationally and to develop pillow fighting as a national sport with standardized rules scoring and equipment. Real pillow fights between real fighters with real cash prizes at stake. Sports Writer Joe Capozzi reported the event as a "Fierce but wholesome combat sport".

October 5, 2021, NYPost reports that MMA (Mixed Martial Arts) fighters were enjoying the new sport of professional pillow fighting.

In Japan

In Makura-Nage, a Japanese pillow fight variation, players throw pillows instead of swinging them.

In film

Pillow fights were a popular theme in early cinematography. 1897 saw the release of A Pillow Fight by the American Mutoscope and Biograph Company followed by Pillow Fight from Edison Studios. In the same year Siegmund Lubin released New Pillow Fight. Lubin returned to the subject in 1903 with the film Pillow Fight, Reversed.

Other films to portray pillow fights include Animal House, Annie, and The Room.

References

External links

 International Pillow Fight Day
 FightPFC, Pillow Fight Championship

Fight play
Articles containing video clips

Pillow fight


Antônio Aparecido Firmino (nacido el 20 de septiembre de 1971 en Jundiaí), más conocido como Toninho do Diabo (Toninho del Diablo), es un supuesto religioso brasileño, que se identifica como un discípulo del diablo, y se hace llamar el Embajador de Lucifer en la tierra y por tanto es considerado por los medios de comunicación como uno de los grandes líderes satanistas del Brasil.

También es un cantante, compositor, actor, guionista, productor y director de películas en línea, así como líder del carnaval, siendo presidente de la escuela de samba Império do Vale do Sol.

Se hizo famoso en la década de 2000, cuando el videoclip de una de sus canciones más famosas, Las profecías de Brasil, fue presentado en la extinto programa de la MTV, peores clips del mundo, e hizo mucho más conocido por sucesso.

Desde entonces, se convirtió en un fenómeno mediático, al ser invitado a varios programas de TV, incluidos los debates junto con Óscar González Quevedo, Inri Cristo y otros líderes religiosos.

Véase también
Religión en Brasil

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial
 Toninho do Diabo lança previsões para 2011

Satanistas
Cantantes masculinos de Brasil
Compositores de Brasil
Satanistas de Brasil

Toninho do Diabo


إعادة ملء الوقود جواً هي عملية نقل الوقود من طائرة (الخزان) إلى طائرة أخرى (المستقبل) في الجو أثناء تحليقهما. طبقت تلك العملية علي كل من الطائرات والمروحيات. تلك العملية تسمح للطائرات بالبقاء مدة أطول في الجو مما يؤدي إلى زيادة مداها والذي يؤدي إلى زيادة قدرتها العسكرية إذا كانت طائرة عسكرية. وتستخدم في العملية طائرات التزويد بالوقود، وهي نوع من أنواع الطائرات تتميز بحجمها الكبير إذ تمثل خزانا للوقود قادرا على تزويد طائرات القصف الاستراتيجي، أو تلك التي بصدد القيام برحلة طويلة بالوقود في السماء بدون حاجة إلى هبوط الطائرة العسكرية.

أول من قاما بعملية إعادة ملء وقود جواً هما العقيد لويل سميث وزميله جون ريتشارد في 27 يونيو 1923 مستخدمين طائرتان آيركو دي إتش - 4. واستخدمت عملية إعادة التزود بالوقود في الجو على نطاق واسع في الحروب الحديثة والتي ساهمت بشكل واضح في مسرح العمليات وأمنت تنفيذ الطائرات لمختلف مهامها بكل دقة وعلى مدار الساعة. وقد استمر العمل وبشكل مستمر من قبل كثير من الدول الصناعية الكبرى في تطوير وصنع طائرات إرضاع جوي حديثة تفي بجميع الأغراض المطلوبة بكل سهولةٍ ويسر وبما يتواكب ومتطلبات المعركة الجوية الحديثة مستفيدةً في ذلك من وسائل التكنولوجيا الحديثة في إزالة كثير من المشاكل التي ظهرت في الجيل الأول من طائرات الإرضاع الجوي.

معرض صور

انظر أيضًا

 لويل سميث
 ارتفاع عن مستوى البحر
 حادثة بالوماريس

مراجع

وصلات خارجية
 صور لعملية ملء الوقود جوا عام 1929.
 التزود بالقود جوًا قوة ضاربة لحسم المعارك. مجلة الطيران والدفاع اليمنية.

التزود بالوقود في الجو
مناورات جوية

التزود بالوقود جوا


Pălărie asiatică conică este o coifură tradițională asiatică, care este larg răspândită, în special, în Vietnam. Nón lá trece drept ca un simbol pentru Vietnam.

Ea este alcătuită în principal din paie de orez sau frunze de palmier și fixată pe cap printr-o bandă de stofă care trece pe sub bărbie. Acesta servește în principal ca protecție împotriva ploii și a luminii puternice a soarelui.

Legături externe

 Nón lá (engleză)
 Taking home a "non la" - that is, to take a piece of Vietnam (engleză)
 In Vietnam ist der Hut mehr als nur Kopfbedeckung (germană)
 The hat of memories! (engleză)

Coifură
Accesorii la modă
Pălării

Pălărie asiatică conică


Uşak Şeker Fabrikası. Uşak eşrafından Mehmet Hacım ve arkadaşları tarafından bir anonim şirket olarak kurulan şeker fabrikasıdır. Türkiye'nin ilk şeker fabrikası olarak bilinir. Cumhuriyet'in kurulması ve gelişmesi döneminde önemli bir kilometre taşıdır. Bütün Uşak halkı kurulmasına katkıda bulunmuştur. Ekonomik gücü olan her Uşaklı bu girişime katkıda bulunmuştur. Fabrika, etkinliğini günümüzde de sürdürmektedir.

Fabrikanın adı bir süre sonra "Nuri Şeker" olarak değiştirilmiştir. Kuruluş çalışmalarının izlenmesi amacıyla Ankara'ya gönderilen Şeker, sonraları fabrikanın kurucusu olarak anılmaya başlamıştır. Tüm Uşaklıların katkılarıyla kurulmuş olan ve Türk Kurtuluş Savaşı sonrası dayanışmanın bir ürünü olarak ortaya çıkan fabrikanın en büyük ortağı Mehmet Hacım'dır. CHP döneminde devletleştirilen fabrika Uşak'ın en önemli kurumlarından biri olma özelliğini korumaktadır.

Resimler

Şeker Fabrikası
Şeker fabrikaları

Uşak Şeker Fabrikası


كلوفيردالي  هي إحدى مدن مقاطعة سونوما، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 28 فبراير، 1872.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لكلوفيردالي:

أعلام
 بيري شوارتز
 ريتش رولاند

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1872
تأسيسات سنة 1872 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن منطقة خليج سان فرانسيسكو

مدن في مقاطعة سونوما (كاليفورنيا)

كلوفيردالي (كاليفورنيا)