Maximilien Evrard, ingénieur et directeur des Mines de la Chazotte à Sorbiers puis à La Talaudière près de Saint-Étienne, est l'inventeur des lavoirs a charbon mécaniques. Il est maire de Sorbiers à plusieurs reprises, juge de paix et conseiller général de Saint-Héand.

Biographie
Né le 12 juin 1821, à Maroilles, il est le fils d'Auguste Désiré Evrard, notaire à Maroilles et d'Émilie Josèphe Meunier fille d'un riche propriétaire et négociant d'Avesnes-sur-Helpe.

Débuts
Un arrangement de famille le fait venir à Saint-Étienne, où Il rentre à l'École des Mines à 17 ans. À 20 ans, en 1840, il obtient son diplôme d'ingénieur. Il commence sa carrière aux mines du Treuil  et de la petite Ricamarie jusqu'en 1843. Puis, de 1843 à 1845, il est ingénieur-directeur de la mine des Moquets (Saône-et-Loire).

De 1845 à 1848, il revient à Saint-Étienne comme ingénieur divisionnaire de la Compagnie des Mines de la Loire. Le 12 février 1846, il dépose un brevet de compteur perpétuel adaptable sur toute mécanique. De 1848 à 1852, il est ingénieur directeur des mines de Mouzaïa, en Algérie.

Les Mines de la Chazotte
En 1852, il prend la direction des mines de la Chazotte, à la suite de son beau-frère Jules Wéry. Il y a alors, 60 ouvriers. Quand il en quitte la direction, on en compte 1600. En 1855, les concessions de la Chazotte produisent 96 000 tonnes et en 1868, 336 000, soit 9, 96% de la production du bassin houiller de la Loire. Au total, La Chazotte a exploité 76 puits et fendues sur les communes de La Talaudière et de Sorbiers.

À partir de 1852, les Mines de la Chazotte dirigées par Maximilien Evrard absorbent les compagnies voisines de Sorbiers, du Moncel, de la Calaminière, de Saint-Jean-Bonnefonds et de Beauclas.

Le charbon de ces mines est médiocre, comparé à celui du reste du Bassin houiller réputé pour la qualité de ses houilles. Maximilien Evrard est le premier à créer un système de lavage de charbon entièrement mécanique ainsi qu'un nouveau système d'aggloméré. Ces agglomérés deviennent indispensables aux  industries ferroviaire et rapidement le système est utilisé à l'international, notamment par les PLM.

Grâce à lui la Chazotte devient le lieu de mise au point et de validation pratique de nombreux équipements de valorisation de la houille. Elle devient une exploitation à part, pionnière, qui aiguise la curiosité de ses contemporains. Evrard en fait un site "où accourent les élèves des écoles des Mines de Paris comme de Saint-Étienne, toujours à la recherche du changement technique. Ils y trouvent un autre intérêt, celui de pouvoir comparer les dispositifs décrits dans les grandes revues techniques avec ceux effectivement construits car ils découvrent qu'en l'espace de quelques années, les modifications peuvent être spectaculaires". Maximilien Evrard dépose plusieurs brevets. Son système est utilisé ailleurs en France, en Belgique et en Autriche. En 1883, il intente un procès contre Monsieur Marsault à qui, sur sa demande, il avait communiqué une note sur son invention. Ce dernier reprit l'invention à son compte. Maximilien gagne le premier procès mais est ensuite, au bout de 5 ans, débouté en appel. Le lavoir prend alors le nom de Marsault, qui avait inventé des lampes de sécurité. Celles-ci sont alors supprimées de toutes les houillères de la Chazotte.

Malgré tout, c'est bien Maximilien Evrard qui est considéré comme l'inventeur des lavoirs de charbon mécaniques.

Le 12 août 1859, il fait visiter les mines de la Chazotte au Prince Napoléon.

Fin 1871, il laisse la direction à son neveu, Eton Wéry.

En 1873, il invente un nouveau laveur-classificateur et en 1888, une nouvelle disposition de lavoir à palettes.

Expositions universelles et internationales
Il obtient le premier prix à l'exposition universelle de 1855, une médaille de bronze en 1857, une médaille d'or pour les machines en 1857. À l'exposition universelle de 1867, une médaille d'argent comme collaborateur et à celle de 1878, une médaille d'or comme exposant. C'est cette invention qui lui vaut sa légion d'honneur, qui lui avait été refusée jusqu'alors parce qu'il était républicain. Il obtient également une médaille d'or à l'exposition industrielle de Saint-Étienne de 1891, ainsi que des diplômes commémoratifs des expositions universelles de 1889 et de 1900.

En 1866, tous les puits de La Chazotte sont inondés par les eaux de la Concession du Montcel. Le travail est interrompu pendant 143 jours. Avec, en outre,  la crise de l'industrie minière, les Mines de la Chazotte  passent en déficit. En novembre 1871, une explosion a lieu dans un puits.

Décès
En janvier 1905, en rentrant de Saint-Étienne, Maximilien Evrard prend froid et contracte une congestion pulmonaire dont il meurt le 13. Un wagon spécial transporte son cercueil jusqu'à son village de Saint-Hilaire-sur-Helpe, où il avait acquis une concession perpétuelle et où sa femme était déjà enterrée.

Rôle dans la politique locale
Pendant la guerre de 1870, Maximilien Evrard est membre de la Commission d'Armement. En février 1871, la Ville de Saint-Etienne lui offre la candidature à l´assemblée Nationale mais il décline l'offre. Il est élu, pour le parti des Républicains, conseiller général du canton de Saint-Héand en 1867, puis maire de la commune de Sorbiers de 1870 à 71, puis de 1880 à 1891, et en 1896. Il est juge de paix du canton de Saint-Héand à partir de 1870, Président de l'Amicale des anciens élèves des mines de Saint-Étienne et Président d'Honneur de la Société de l'Industrie minérale et Président de la section industrielle de la Société d'Agriculture, Industrie, Sciences, Arts et Belles-Lettres du département de la Loire.

Il crée l'Harmonie des ouvriers, le 1er août 1863. Chaque semaine, celle-ci donne un concert sur le site de la Chazotte. Comme ses lavoirs nécessitaient beaucoup d'eau, Maximilien  avait fait construire des bassins et l'un d'entre avait une petite île et c'est là que se tenait l'Harmonie.

Découverte des eaux de Montrond-les-bains
C'est sous sa direction et celle de Francis Laur que, le 23 septembre 1881, lors d'un forage pour trouver du charbon à Montrond et alors que le forage atteignait 475 mètres, de l'eau se met brusquement a jaillir à 7 mètres de hauteur. Les qualités minérales de l'eau de la source sont rapidement reconnues, scellant ainsi le destin de la station hydrominérale de Montrond qui deviendra Montrond-les-Bains en 1938.

Création de la ville de La Talaudière
Le 29 février 1872, à la demande de Maximilien Evrard, le président de la République signe le décret de création de la commune de la Talaudière. La commune comptait 1600 habitants soit le nombre d'employés des Mines de La Chazotte. Vingt ans auparavant, en 1852, quand Maximilien était revenu d'Algérie, la Talaudière était un hameau de moins de 100 habitants.

Articles

 Notice sur l'usine d'agglomération de La Chazotte (Loire), Bulletin de la Société de l'industrie minérale, 1re série, t. IV, 1859, p.261

Sources

 Maximilien Evrard, notes et souvenir par J. Biron, 1905. Lire en ligne.
 Armand Voisin, Mémoire sur l'exploitation, le lavage et l'agglomération de la houille à la mine de La Chazotte, près Saint-Étienne, ENMSP, 1863
 L-J Gras, Histoire économique générale des Mines de la Loire, Tome II, p.770, Saint-Étienne, 1922
 Jean-Philippe Passaqui, Agglomérés, agglomérer : valoriser les charbons non marchands en Europe au  ,  in E-phaïstos, 2019. Lire en ligne.

Notes et références

Ingénieur des mines
Naissance en juin 1821

Maximilien Evrard


Începând din 1983, în Spania, pe 6 decembrie, se sărbătorește aniversarea  [Referendumul constituțional din Spania, 1978|referendumului din 1978], referendum prin intermediul căruia [Pueblo español según la Constitución|poporul spaniol] a aprobat cu o largă majoritate, actuala [Constituția Spaniei|Constituție], fiind publicată în Buletinul Oficial de Stat  pe 29 decembrie al aceluiași an (1983), și intrând în vigoare în aceeași zi (deodată cu publicarea sa). În fiecare 6 decembrie, [Administración Pública de España|Administrația (spaniolă) de Stat], [Forțele armate ale Spaniei|Forțele Armate Spaniole] și instituțiile de învățământ celebrează Ziua Constituției prin diverse acțiuni comemorative.

În expunerea de motive a Decretului Regal, se specifică următoarele:

Referințe

Vezi și
 Constituția spaniolă din 1978
 Spania
 Sărbători laice

Sărbători seculare
Politica Spaniei

Ziua Constituției (Spania)


Jules Bastin (* 18. August 1933 in Pont-Ligneuville, Bellevaux-Ligneuville; † 2. Dezember 1996 in Waterloo) war ein belgischer Opernsänger in der Stimmlage Bass.

Leben
Nach dem Schulbesuch in Stavelot und einem anschließenden Aufenthalt in Belgisch-Kongo, wurde während eines Konzerts, der Tenor Frédéric Anspach (1908–1977) auf den jungen Sänger aufmerksam. Danach wurde er dessen Student am Königlichen Konservatorium in Brüssel, wo er seine Stimmlage im Bass ausarbeitete. 1960 erhielt er ein erstes Engagement am Brüsseler Opernhaus La Monnaie/De Munt. Später wurde er Nachfolger von Anspach als Leiter des Königlichen Konservatoriums in Brüssel und übernahm auch eine Gesangsklasse.

Nachdem er 1962 Gewinner des neunten Internationalen Gesangswettbewerbs von 's-Hertogenbosch war, gab er Konzerte in London unter der Leitung des Dirigenten Colin Davis und trug ein reichhaltiges Repertoire von Stücken von Hector Berlioz vor. Danach hatte er zahlreiche Auftritte in verschiedenen Opernhäusern, großen Konzertoratorien und Liederabenden. Seine szenische Präsenz, seine Diktion, sein Körperbau, seine seltene Kenntnis der Lyrik führten dazu, dass er weltweite Engagements und Gastauftritte hatte.

Weite Bekanntheit erreichte er durch Auftritte in Opern von Wolfgang Amadeus Mozart, aber auch durch die Darstellung des "Baron Ochs" in einer Inszenierung von Der Rosenkavalier von Richard Strauss aus dem Jahr 1962 und als "Großinquisitor" in Giuseppe Verdis Don Carlos. Zu seinem Erfolg trugen auch Schallplattenaufnahmen bei wie zum Beispiel von La Périchole von Jacques Offenbach und Le prophète von Giacomo Meyerbeer bei.

Weitere Erfolge hatte er in La damnation de Faust, Roméo et Juliette und Benvenuto Cellini von Berlioz. Während seines langjährigen Engagements am Brüsseler Opernhaus und anderen Opernhäusern in Europa und den USA sang er unter der Leitung von Dirigenten wie Pierre Boulez und Herbert von Karajan.

Bei der 2005 ausgestrahlten Fernsehsendung Les plus grands Belges (Der größte Belgier) des Senders RTBF wurde er auf Platz 75 gewählt.

Weblinks
 Biografie in Cent Wallons du siècle, Institut Jules Destrée, Charleroi, 1995

Opernsänger
Bass
Belgier
Geboren 1933
Gestorben 1996
Mann

Jules Bastin


Der Färöische Fußballpokal 1987 fand zwischen dem 12. April und 19. August 1987 statt und war die 33. Austragung des Pokalwettbewerbs. In der Wiederholung des Endspiels, welches jeweils im Gundadalur-Stadion in Tórshavn auf Kunstrasen ausgetragen wurde, siegte HB Tórshavn mit 3:0 gegen ÍF Fuglafjørður und konnte den Pokal somit zum 20. Mal gewinnen.

HB Tórshavn belegte in der Meisterschaft den zweiten Platz. Mit ÍF Fuglafjørður spielte zum dritten Mal ein Zweitligist im Finale. Dies schafften bisher nur NSÍ Runavík 1980 und Royn Hvalba 1983. Titelverteidiger NSÍ Runavík schied hingegen in der 2. Runde aus.

Teilnehmer
Teilnahmeberechtigt waren folgende 22 A-Mannschaften der vier färöischen Ligen:

Modus
Elf ausgeloste Mannschaften waren für die 2. Runde gesetzt. Die verbliebenen Teams spielten in zwei Runden die restlichen fünf Teilnehmer aus. Alle Runden wurden im K.-o.-System ausgetragen.

Qualifikationsrunde
Die Partie der Qualifikationsrunde fand am 12. April statt.

|}

1. Runde
Die Partien der 1. Runde fanden am 20. und 22. April statt.

|}

2. Runde
Die Partien der 2. Runde fanden zwischen dem 28. und 31. Mai statt.

|}

Viertelfinale
Die Viertelfinalpartien fanden am 5. und 8. Juni statt.

|}

Halbfinale
Die Hinspiele im Halbfinale fanden am 27. Juni und 5. Juli statt, die Rückspiele am 12. Juli.

|}

Finale
Das erste Finalspiel fand am 2. August statt. Da dieses nach 90 Minuten unentschieden stand, wurde ein Wiederholungsspiel für den 19. August angesetzt.

1. Spiel

Wiederholungsspiel

Weblinks
 Färöischer Fußballpokal 1987 auf FaroeSoccer.com (färöisch)

1987
Faroischer Fussballpokal 1987

Färöischer Fußballpokal 1987


Ј هو حرف من حروف الأبجدية السيريلية، يستعمل في الصربية، الأذرية، مقدونية، والألطية. وهذا الحرف أستخدم كاستبدال للحرف السيريلي и أو (Й) في أبجدية ووك كاراجيتش، والتي اتهمت بالخضوع للكنيسة الكاثوليكية بقول رهبان الكنيسة الأرثوذكس.

الاستعمال
في الصربية، والمقدونية، والأذرية، يمثل هذا الحرف النطق "ي"؛ وبما أن الحروف Я (يا)، Є (يي)، Ю (يو) وغيرها لاتستعمل في هذه اللغات، فهي تكتب منفصلة Ja, Je, Jy.

أما في الألطية فهي تمثل الحرف ج.

مراجع

حروف سيريلية

Ј


O "tributo de sangue" era como era conhecido o recrutamento forçado para as Forças Armadas do Brasil até a implementação do serviço militar obrigatório com base na Lei do Sorteio em 1916. Uma lei mais antiga já havia estabelecido o sorteio militar em 1874, mas a resistência popular dos rasga-listas impediu sua implementação e o recrutamento forçado continuou a existir na prática. Nesse modelo os efetivos incorporados eram pequenos. Os soldados eram profissionais, servindo às vezes por até 20 anos, e não seguiam a uma reserva ao final do serviço. Nem todos os soldados e marinheiros serviam forçados, pois havia voluntários. O Estado tinha um baixo grau de burocratização e alcance sobre a população, deixando a administração do recrutamento sob a influência das elites locais. O Exército tinha pouco controle sobre o processo. A apreensão dos recrutas era realizada por destacamentos policiais e militares.

Com origens na Europa, o recrutamento forçado brasileiro existia desde o período colonial. O recrutamento era violento, chamado de "caçada humana", e o serviço era em condições duras, sendo considerado um castigo. A população livre pobre fazia o possível para escapar dos recrutadores, e a fuga de trabalhadores podia prejudicar a economia. O poder central, desejoso de preencher as fileiras sem prejudicar a economia, vivia num equilíbrio precário com os agentes administrativos, que precisavam cumprir a tarefa sem interferir nas redes de clientelismo, e a população livre. O recrutamento esbarrava num grande número de isenções definidas em lei, como aos guardas nacionais, e numa rede de proteção pelo clientelismo, não alcançando os trabalhadores protegidos pelas elites locais. Para os patronos, escolher quem seria protegido era um instrumento poderoso de controle. O recrutamento recaía nos que não encontravam proteção, considerados a parcela improdutiva da população. A moralidade popular tinha um ideal do que seria um recrutamento justo, com merecedores e não merecedores do encargo.

O recrutamento forçado não dava conta de preencher nem mesmo os pequenos efetivos da tropa de linha em tempo de paz. Em 1874 o ministro da Guerra estimou ser necessário prender 20 mil indivíduos para conseguir 2 mil recrutas. A grande demanda por efetivos na Guerra do Paraguai (1864–1870) sobrecarregou o sistema e criou tensão nas suas relações sociais. A ineficiência da mobilização foi um dos motivos da guerra demorar. Tanto o oficialato militar quanto parlamentares reformistas desejavam a reforma do recrutamento ao longo do século XIX, buscando civilizar a "caçada humana" e modernizar as Forças Armadas. A inspiração era os exércitos europeus, seja os construídos pelo serviço militar obrigatório ou pelo voluntariado. A tentativa de reforma de 1874 falhou por ameaçar o modo de convivência da sociedade com o recrutamento, e mesmo o primeiro sorteio militar em 1916 veio oito anos após a aprovação da nova lei em 1908.

Modelo de serviço

Houve continuidade no recrutamento de praças entre o início da República, o Império, a colônia e Portugal, embora o modelo português nos séculos XVII e XVIII, típico do Antigo Regime europeu, tenha encontrado condições diferentes na América portuguesa. Também era herança portuguesa a distinção entre a tropa regular ou de primeira linha e as milícias e ordenanças. Elas foram substituídas no Império pela Guarda Nacional, cujo recrutamento (chamado "alistamento") era complementar e antagônico, absorvendo efetivos de nível social maior. Os guardas nacionais estavam isentos do recrutamento para o Exército e a Armada, e a instituição era, portanto, uma das formas de evasão. Os guardas nacionais eram considerados cidadãos e qualificados, e seu serviço, um dever para o país, muito diferente das tropas de primeira linha.

Os praças ingressavam no serviço militar voluntariamente ou à força. No Brasil oitocentista, "recrutamento" era sinônimo de recrutamento forçado. As autoridades se referiam à "apreensão" e "prisão" dos recrutas. Não havia termo neutro para se referir a todos os recrutas (voluntários ou obrigados). O termo "recrutado" era às vezes usado especificamente para os obrigados. Na legislação do tema, o termo "recrutamento forçado" aparece no decreto de 1835, mas não na instrução ministerial de 1822, que estabelece escoltas para os recrutados, mas sem correntes, algemas ou manilhas. Ainda assim, havia notícias de recrutamento literalmente "a laço", com a condução de recrutados amarrados. A população livre via o serviço militar como degradante, e desde o século XVII as autoridades notavam a repugnância com que ele era recebido. A violência e arbitrariedade do recrutamento, somadas à disciplina dura e baixa remuneração no serviço, davam-no a conotação de castigo, sendo associado ao cativeiro na consciência popular. O processo era chamado de "caçada humana" ou "tributo de sangue".

Poucos ingressavam voluntariamente. Os voluntários eram principalmente desocupados ou fugidos das autoridades, mas também alguns filhos de militares, filhos problemáticos alistados pelos pais e rapazes pobres em busca de ascensão social; mesmo entre os pequenos proprietários, muitos viviam em condições piores que as dos soldados. O voluntariado era possível fuga da "fome, desemprego, falta de moradia e, às vezes, da escravidão". Na Guerra da Independência houve genuíno entusiasmo militar entre a população, mas ele foi a exceção à regra. O decreto de 1835 concedeu aos voluntários um soldo bônus, tratamento diferenciado, menor tempo de serviço e a possibilidade de servir mais perto da família, mas os incentivos não foram suficientes para os voluntários deixarem de ser minoria. Na Marinha havia mais um meio de ingresso, as Escolas de Aprendizes-Marinheiros.

Os soldados eram profissionais, servindo até a expulsão ou final da carreira. Eles não seguiam a uma reserva. O tempo de serviço variava: em 1808, eram 16 anos para os recrutados e 8 para os voluntários, caindo a 6 anos para ambos em 1875 e 3 em 1891. Os melhores renovavam seu engajamento por até 20 anos de serviço, quando a reforma era garantida. No Império, com a dificuldade de repor o efetivo, era comum o Estado prolongar ilegalmente o tempo de serviço. Os graduados (cabos, sargentos e subtenentes) vinham da promoção de soldados. Nos longos períodos de serviço, os soldados mais velhos afeiçoavam-se aos chefes, instalavam suas famílias próximas aos quartéis e eram acompanhados pelas mulheres em campanha.

Execução do recrutamento
A Coroa portuguesa e posteriormente o Estado imperial tinham um baixo grau de burocratização. Os corpos policiais tinham poucos meios para atuar, faltava mão-de-obra qualificada na administração e era muito difícil manter um registro civil e realizar o censo demográfico. Havia resistência ao censo, como na Revolta do Ronco da Abelha, e um dos motivos era justamente o temor do recrutamento. Não havia um aparato de execução e monitoramento suficiente para diretamente taxar e recrutar a população. A solução era delegar poderes a potentados locais. A administração e fornecimento dos recrutas cabiam aos comandantes de milícias e da Guarda Nacional, delegados e subdelegados de polícia, párocos locais e juízes de paz, ligados aos potentados locais, envolvendo interesses privados. O Exército tinha papel restrito no processo, embora contribuísse com destacamentos.

O Estado era fortalecido, mas também as autoridades locais. O controle sobre quem seria ou não recrutado era um instrumento poderoso. O recrutamento era considerado pernicioso para as eleições, pois era comum recrutar adversários políticos, a ponto de uma lei de 1846 proibi-lo no período de 60 dias antes e 30 dias depois das eleições, mas sua aplicação foi limitada. A elite política fazia parte da classe que se beneficiava do patronato, protegendo seus clientes do recrutamento. Com o desenvolvimento do coronelismo, a ameaça do recrutamento era uma das formas dos coronéis intimidarem eleitores a votar como queriam.

A atividade dos agentes recrutadores não era regular, mas episódica e imprevisível. Ela causava desorganização social e ainda assim não atendia às necessidades do Exército. Fugas espetaculares ocorriam quando chegavam os agentes, e a população cobria os fugitivos. A população pobre livre migrava continuamente pela imensidão do país, e um dos motivos era o temor do recrutamento. O abandono das vilas e cidades e a fuga dos moços prejudicavam a economia: "à sua aproximação os jornaleiros desapareciam e as colheitas perdiam-se". As Forças Armadas competiam com os proprietários de terras, que não queriam perder braços nas suas lavouras. Para ter sucesso, os recrutadores precisavam de segredo e simultaneidade e usavam de numerosos ardis, aumentando a hostilidade da população. O recrutamento era um "jogo de gato-e-rato".

Função na sociedade

Os principais obstáculos ao recrutamento eram os privilégios e isenções locais e as redes de proteção. Estavam imunes não só os ricos como também seus criados e dependentes. As isenções desuniversalizaram o serviço. Seu ideal era proteger desamparados (viúvas, órfãos, casados, filhos únicos) e não prejudicar a economia. Eram recrutáveis os homens solteiros de 18 a 35 anos. Ricos podiam comprar isenções ou apresentar substitutos, e havia numerosas isenções para a população economicamente ativa, como um filho de cada lavrador e alguns empregados de cada comércio. A cláusula "uma vez  que  exercitem os seus ofícios efetivamente e tenham bom comportamento" dava margem aos recrutadores. Indivíduos isentos eram capturados, mas os presidentes provinciais, representantes da Coroa, soltavam muitos dos recrutados, reforçando sua legitimidade. Petições eram dirigidas aos presidentes provinciais, aos chefes de polícia e, após 1871, aos tribunais. Muitas das petições eram feitas por mulheres. Recrutas e recrutadores travavam "guerras de ofícios" para provar ou refutar se encaixavam numa isenção. Também eram formas de evasão os casamentos precipitados, falsificações, automutilação e as migrações.

Os pobres livres refugiavam-se nos mandões locais, que podiam obstruir o recrutamento ou interceder pela soltura. Disputas entre os senhores locais, cada um defendendo seus clientes, podiam dificultar o recrutamento, e às vezes havia resistência violenta. Se os recrutadores usassem violência excessiva, os trabalhadores desapareceriam no interior. Havia um frágil equilíbrio entre o poder central, desejoso de preencher as fileiras sem prejudicar a economia, os agentes administrativos, que precisavam cumprir a determinação sem interferir nas redes de clientelismo, e a população, que buscava proteção nessas redes. O recrutamento tinha limites, com muitas solturas, e recaía sobre os que não encontravam proteção, como viajantes, trabalhadores itinerantes e lavradores vendendo suas safras longe de suas terras, mas especialmente sobre os homens considerados ociosos e vagabundos, a parcela da população considerada improdutiva.

Os recrutados eram "vadios, ex-escravos, órfãos, criminosos, migrantes, trabalhadores sem qualificação e desempregados", contribuindo à conotação degradante do serviço militar. A caserna era "o equivalente masculino dos bordéis", e os soldados, vistos como "degenerados, criminosos, doentes, desajustados e irrecuperáveis sociais". A polícia usava o recrutamento para se livrar dos desordeiros não condenados pelos tribunais. Para a Marinha e outras instituições, o serviço militar com disciplina dura serviria de correção moral para os recrutados. Recrutamentos em massa foram usados como punição após as revoltas do período regencial, com os recrutas transferidos a províncias distantes, mas em condições normais os números eram reduzidos. O papel do serviço militar na manutenção da ordem era irrisório, dado o número muito pequeno de recrutados. Nem todos tinham uma visão negativa do serviço militar. Alguns praças, suas famílias e amigos tinham orgulho da carreira, e políticos diferenciavam nos discursos os soldados obedientes à lei dos "degenerados".

A justiça distributiva era o problema na escolha dos recrutados, regida não só pela lei como também por uma "economia moral de regras não-escritas" e concepções de quem deveria receber os encargos. Os "pobres honrados", pequenos agricultores que cumpriam suas obrigações familiares e da Guarda Nacional, viam o recrutamento e o clientelismo como uma forma natural de se diferenciar dos indivíduos socialmente indesejáveis. Ele cumpria uma função moral, distinguindo entre "casados e "mal casados"" filhos bons e maus, artífices industriosos e vadios". Antes da abolição, o recrutamento separava o obediente à lei do criminoso, legítimo do ilegítimo, livre do escravo, pobre honrado do desonrado e masculinidade respeitada ou desonrosa. Por mais arbitrário e confuso que fosse, havia um modo de convivência precário com o tributo de sangue.

Capacidade de mobilização
O Império mantinha efetivos pequenos no Exército, oscilando em tempos de paz entre 15 e 20 mil após 1830. Um quarto destes precisavam ser substituídos anualmente devido à doença, morte, fim dos termos de serviço e deserção. Mesmo com o efetivo pequeno, o recrutamento não dava conta de preencher as fileiras. Os soldados eram "difíceis de achar e de fazer, e facilmente volatilizáveis". Não era possível incorporar grandes efetivos. Em 1874, João José de Oliveira Junqueira Júnior, então ministro da Guerra, calculou ser necessária a prisão de 20 mil indivíduos para fazer 2 mil recrutas. Os demais eram perdidos para as isenções, defeitos físicos e fugas.

De 1860 a 1875, as províncias do Alagoas, Amazonas, Espírito Santo, Maranhão, Pará, Pernambuco e Sergipe, além da Corte, contribuíam um número de recrutas proporcionalmente maior que sua população. Já a Bahia, Minas Gerais, Paraíba, Rio Grande do Norte, Santa Catarina e São Paulo tinham menor contribuição per capita. A representação das outras províncias oscilava. Minas Gerais, província extensa e populosa, se destacava pela sua insignificante participação. A tropa de linha tinha pouca presença para cumprir as cotas de recrutas. As províncias do Norte imperial (atuais Norte e Nordeste) como um todo contribuíram com 53% dos recrutados durante a Guerra do Paraguai.

A Guerra do Paraguai foi morosa em parte devido à dificuldade de mobilização. O sistema não aguentou a pressão. Mesmo com o apelo aos Voluntários da Pátria, o entusiasmo popular inicial se esvaiu. Foi preciso o recrutamento forçado em larga escala, prendendo homens tradicionalmente livres do serviço militar. A santidade do ambiente doméstico foi ameaçada, e "homens de família" foram obrigados a servir com escravos e criminosos. O Exército precisou interferir na Guarda Nacional, tradicional refúgio do recrutamento. Houve resistência de elites locais e pobres livres.

Tentativas de reforma
Oficiais defendiam a reforma do recrutamento desde os anos 1840, desejando mão-de-obra de melhor qualidade. No Legislativo ela era discutida desde 1827 e o modelo vigente era condenado na retórica, mas sucessivos projetos não conseguiram eliminá-lo, evidenciando o quanto ele ainda era conveniente ao poder. Na Europa, referência para a elite brasileira, o modelo após a Guerra Franco-Prussiana (1870–1871) era da industrialização, Estados com maior controle sobre a população e grandes exércitos de conscritos, que, após 1–3 anos de serviço, seguiam a uma crescente reserva, a ser mobilizada em guerra através da rede ferroviária. O recrutamento forçado estava longe do ideal de civilização da elite. Após o esgotamento do modelo evidenciado pela Guerra do Paraguai, em 1874 foi enfim aprovada uma lei para o serviço através do sorteio, inspirada no modelo francês. Não foram aceitos os modelos prussiano, da conscrição de classes inteiras, e britânico, de uma força apenas voluntária.

A lei foi recebida com oposição em quase todas as classes sociais. O encargo militar exigido pelo Estado se tornaria mais abrangente, obrigando os agregados dos chefes locais a servir. Embora vista pelos seus realizadores como um avanço institucional, ela era uma ameaça ao modo de convivência estabelecido ao redor do recrutamento e à moralidade popular. Em agosto de 1875, no dia previsto para o início do alistamento multidões de "rasga-listas" em dez províncias impediram os trabalhos. A resistência continuou até tornar a lei "letra morta", preservando o status quo. O sistema vigente saiu fortalecido. A polícia não mais podia entregar os presos diretamente ao Exército, mas fazia-os se apresentarem como voluntários.

A Constituição de 1891 aboliu no papel o recrutamento forçado, e no início da República todos os praças eram no papel voluntários. O recrutamento forçado continuava a ocorrer. Em 1908 foi aprovada outra lei do sorteio, mas ela só foi implementada em 1916, substituindo o recrutamento forçado. Diante da modernização da Argentina, vista como o inimigo possível, e da demonstração da guerra total na Primeira Guerra Mundial, o modelo brasileiro, sem reservas e mobilização geral, estava anacrônico.

Referências

Citações

Fontes

História militar do Brasil
Serviço militar

Tributo de sangue


Das Daya-Bay-Experiment ist ein Neutrinoexperiment in der Volksrepublik China zur Messung des letzten noch unbekannten Neutrinomischungswinkels θ13. Das Experiment befindet sich etwa 52 km nördlich von Hongkong und 45 km östlich des Stadtzentrums von Shenzhen und wird von einer multinationalen Forschungsgruppe betrieben, der Wissenschaftler aus der Volksrepublik, aus Taiwan, den Vereinigten Staaten, Tschechien und Russland angehören. Es gilt als bedeutendstes internationales Forschungsprojekt in China und als erste große Zusammenarbeit von China und den Vereinigten Staaten in der Grundlagenforschung.

Die insgesamt drei Neutrinomischungswinkel beschreiben, wie häufig Übergänge zwischen den unterschiedlichen Neutrinosorten zu erwarten sind. Zwei dieser Mischungswinkel sind seit längerem bekannt, nach dem letzten noch unbekannten Wert θ13 wird in verschiedenen Experimenten auf der ganzen Welt gesucht. Er betrifft die Umwandlung des Elektronneutrinos in andere Typen. Der Winkel wird indirekt bestimmt, indem ein Defizit von detektierten Antineutrinos gemessen wird, die in den insgesamt sechs Reaktorblöcken der nahegelegenen Kernkraftwerken Daya Wan und Ling'ao produziert werden.

Dazu werden acht Neutrinodetektoren errichtet, vier davon etwa 400 Meter von den Reaktoren entfernt, die anderen vier in einem Abstand von rund 1700 Metern. Aus dem Vergleich der gemessenen Neutrinoraten in den nahen und weit von den Reaktoren entfernten Detektoren kann auf ein Defizit geschlossen werden, das wiederum eine Umwandlung in nicht detektierbare Neutrinosorten nahelegt. Diese Herangehensweise gleicht der an den konkurrierenden Experimenten Double Chooz in Frankreich und RENO in Korea.

Am 8. März 2012 veröffentlichte die Daya-Bay-Gruppe eine Arbeit, worin mit einer Signifikanz von 5,2 Standardabweichungen ein von Null verschiedener Mischungswinkel θ13 bestimmt wurde:

Die Messung steht in Einklang mit früheren, allerdings noch nicht statistisch signifikanten Ergebnissen von T2K, MINOS und Double-Chooz und wird häufig als bedeutendstes Resultat in der Geschichte der chinesischen Physik gewertet. Die Tatsache, dass der Mischungswinkel θ13 nicht null, sondern sogar vergleichsweise groß ist, gibt zusätzliche Impulse für die weitere Erforschung von CP-Verletzungen, die man nun prinzipiell mit Neutrinooszillationen messen kann. CP-Verletzungen erklären möglicherweise, warum das Universum fast ausschließlich aus Materie und nicht aus Antimaterie besteht.

Für 2016 erhielt das Daya-Bay Team mit den leitenden Wissenschaftlern Kam-Biu Luk und Yifang Wang zusammen mit anderen Neutrino-Experimenten den Breakthrough Prize in Fundamental Physics.

Weblinks
 Homepage
 A Precision Measurement of the Neutrino Mixing Angle θ13 using Reactor Antineutrinos at Daya Bay, Forschungsantrag der Daya-Bay-Kollaboration vom Januar 2007,

Einzelnachweise

Neutrino-Observatorium
Wissenschaft und Forschung in der Volksrepublik China
Guangdong

Daya-Bay-Experiment


Ledenice na Crvnju su katunsko naselje na Morinama. Morine je bila najpoznatija "planina" humnjačkih Hrvata. Na Morinama su poznata hrvatska katunska naselja Planinica, Lakat, Gornje i Donje Somine, Podgvoznica i druge.

U blizini Ledenica je Svatovsko groblje, Maslaća mahala, Busovača.

Obližnja naselja pripadaju nevesinjskoj župi, kojom upravlja dijecezanski svećenik, prostire se u općinama Nevesinje i Kalinovik, i obuhvaća ova naselja: Baketa, Bojišta, Boljuni, Busovača, Cerova, Crvanj, Dramiševo, Kruševljani, Morine, Nevesinje, Obadi, Obalj, Orlovac, Pridvorci, Seljani, Somine, Sopilja, Tomišlja, Ulog i Vranješina.

Katolički vjernici, stočari planištari iz mjesta Somine, Crvanj, Busovača, Morine, Somine i Orlovac gravitiraju planištarskoj crkvi sv. Ilije na Morinama, na kojima je nekoć ljeti bivalo oko 800 katoličkih duša u više od 100 kućanstava.

Obitelji koje su iz 'Humnine' izlazile ljeti na 'Planinu' na Ledenice su Obradovići,koji su tu imali svoja imanja i kolibe.
Budući da se na planini se ostajalo po tri do četiri ljetna mjeseca, uz katune su nastajala i groblja i pojedinačna grobišta. Na Ledenicama se nalazi zapušteno planinsko groblje, koje je kolovoza 1955. dopuštenjem mostarskog biskupa blagoslovio župnik nevesinjski fra Mirko Magzan, nakon čega se na njemu služi sv. misa.

Neki od hrvatskih rodova imali su svoja vlastita groblja, a na njima se pokapalo i pokojnike iz drugih hrvatskih rodova koji su planištarili u tom dijelu. Komunističko doba i rat u BiH učilini su da Planinica, Morine, groblje na Balinovači i druga groblja budu zaboravljeni od unuka starih planištara.

Izvori

Vanjske poveznice
Župa Uznesenja BDM, Nevesinje Ledenice
Župa Uznesenja BDM, Nevesinje Na Morinama ilindanska slava, 22. srpnja 2012.
Župa Uznesenja BDM, Nevesinje Tragom planištara iz Donje Hercegovine po Morinama, Sominama..., 1. rujna 2010.

Nevesinje
Naselja u Republici Srpskoj
Hrvati u Bosni i Hercegovini

Ledenice na Crvnju


Jesper Mørkøv (født 11. marts 1988 i Kokkedal) er en dansk cykelrytter. Fra 2015 til 2018 kørte han for . Hans foretrukne disciplin er banecykling.

På banen har han vundet flere danmarksmesterskaber, ligesom han sammen med Alex Rasmussen vandt Københavns seksdagesløb i 2016.

Han er lillebror til Michael Mørkøv.

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Danmark
Vindere af Københavns seksdagesløb
Sportsdirektører fra Danmark

Jesper Mørkøv


Mallaig (;  ) is a port in Morar, on the west coast of the Highlands of Scotland. It faces Skye from across the Sound of Sleat. The local railway station is the terminus of the West Highland Line (Fort William and Mallaig branch), and the town is linked to Fort William by the A830 road – the "Road to the Isles".

Development
The village of Mallaig was founded in the 1840s when Lord Lovat, owner of North Morar Estate, divided up the farm of Mallaigvaig into 17 parcels of land and encouraged his tenants to move to the western part of the peninsula and turn to fishing as a way of life. The population and local economy expanded rapidly in the 20th century with the arrival of the railway.

Ferries operated by Caledonian MacBrayne and Western Isles Cruises sail from the port to Armadale on the Isle of Skye, Inverie in Knoydart, Lochboisdale on South Uist and the isles of Rùm, Eigg, Muck, and Canna. Mallaig is the main commercial fishing port on the west coast of Scotland, and during the 1960s was the busiest herring port in Europe. Mallaig prided itself at that time on its famous traditionally smoked kippers, the fishmonger Andy Race still providing genuine oak smoked kippers from the factory shop on the harbour. Mallaig and the surrounding area is a popular area for holidays.

The majority of the community speaks English, with a minority of residents speaking both English and Gaelic. In addition, traditional Gaelic is still taught in Mallaig Primary School to pupils who choose to learn the language.

Education
Mallaig has extensive distance-learning facilities, allowing the local population access to all forms of education from leisure classes to university degrees through Lochaber College and the UHI Millennium Institute. The college is one of the most successful of its kind in Britain, with over 8 per cent of the local population accessing its facilities. The college has published a PDF version of the 19th century Royal Commission of Inquiry into the Condition of Crofters and Cottars in the Highlands and Islands report. Recently the Learning Centre has opened a marine-specific vocational centre and is at the forefront of developing Marine Certification courses for fishermen, as well as being a RYA certified centre.

Mallaig has its own primary school, which recently accepted the Gaelic-medium pupils from Lady Lovat Primary School in the nearby village of Morar. This allows Lady Lovat to focus more on its English-medium students.

Mallaig has a high school called Mallaig High School, which opened in 1989, although a secondary school had existed in a slightly different location. This caters for Mallaig, the villages of Morar and Arisaig, the nearby Small Isles of Eigg, Rùm, Muck and Canna, and the nearby Knoydart peninsula. The school has growing numbers of pupils from the Small Isles, unable to travel daily from home. These pupils are boarded in the school's hostel.

Local services
Mallaig has several restaurants, cafes and takeaways, also a community-run swimming pool and leisure centre. The main focus is on the summer tourist trade, although some facilities open all year round, including the swimming pool. Mallaig has three hotels, much self-catering accommodation and several guest houses.

The village has a bank and three pubs. The compact centre is close to the harbour and railway station, with residential areas beyond to the south and east of the harbour. Most of the retail premises are on the main street, or on Davies Brae, which runs south from the centre. The swimming pool is at the high point of the village on Fank Brae.

There are two minimarkets and gift shops. An art gallery sells work by local artists. There is a small bookshop. A heritage centre next to the railway station is based around old photographs of the locality, but as Mallaig has only existed during the age of photography this offers a good introduction to the history and heritage of the locality. There are Roman Catholic and Church of Scotland churches, and a Fishermen's Mission facility run by the Royal National Mission to Deep Sea Fishermen. There is a small petrol station with restricted opening times near the harbour.

Transport

Completed in 1901, the West Highland Line links Mallaig railway station to Fort William, Oban and Glasgow. The line was voted the top rail journey in the world by readers of the independent travel magazine Wanderlust in 2009, ahead of the iconic Trans-Siberian and the Cuzco to Machu Picchu line in Peru. The five-hour trip to Glasgow Queen Street railway station passes through spectacular scenery, including seascapes, loch sides, mountain and moorland terrain. It offers views of Loch Lomond, the Gare Loch, Rannoch Moor, Ben Nevis, Glenfinnan, Glen Shiel and Loch Eil. The line also runs along the Clyde between Helensburgh and Glasgow and offers views across the estuary. In the years before the First World War, after the opening of the line in 1901, there was a fairly steady increase in the value of fish sold, exceeding £60,000 in 1914.

In the summer the Jacobite steam train service from Fort William visits Mallaig.

Shiel Buses operates a service from Mallaig to Fort William. Buses also run south along the A861 to the villages of Acharacle and Strontian.

Mallaig is an important ferry port, with regular Caledonian MacBrayne services to Armadale on the Isle of Skye, a 30-minute sailing operated by MV Loch Fyne and MV Lord of the Isles, the latter operating the morning service from Lochboisdale on South Uist to Mallaig, before shuttling between Mallaig and Armadale, then working the evening service back to Lochboisdale. It also runs a daily service operated by the MV Lochnevis, purpose-built for the route to the Small Isles of Canna, Rùm, Eigg and Muck, although the timetable and itinerary differ from day to day.

In addition, a local ferry service owned by a former lifeboatman, Bruce Watt, sails daily to Inverie in Knoydart, a remote village, and also calls by prior arrangement at Tarbet in Morar, a location only accessible by sea. This service also offers a non-landing cruise through scenic Loch Nevis.

Mallaig as filming location
The Mallaig railway was used during the filming of the Harry Potter series of films, and the Hogwarts Express could often be seen in the summer during periods of filming. Many other local areas were used for location filming.

The 1996 film Breaking the Waves was largely filmed in Mallaig and the surrounding area, and the beach scenes of Local Hero were filmed at Morar and Arisaig, a few miles to the south.

Gallery

References

External links

Photos of Mallaig
West Word - Community Newspaper
Breaking the Waves filming locations
Local Hero filming locations
West Highland Railway Mallaig Extension
Mallaig High School
Mallaig Pool & Leisure

Towns in Highland (council area)
Populated places in Lochaber
National scenic areas of Scotland
Ports and harbours of Scotland
Port cities and towns in Scotland
Fishing communities in Scotland
Elinor Lyon

Mallaig


ÖBB Seria 1044 (actuala serie 1144) este o serie de locomotive electrice construite între anii 1976-1995, în două subserii (Subseria 1044.0 între 1977-1986 și Subseria 1044.2 între 1989-1995) pentru Căile Ferate de Stat ale Austriei, de către Simmering-Graz-Pauker, , ELIN Linz și Siemens Elektrik.

La intrarea în circulație erau cele mai puternice locomotive electrice din Austria, și locomotiva principală a ÖBB-ului până la sosirea Seriei 1016/1116 (Siemens ES64U2 Taurus). Sunt poreclite "aspirator alpin" (în Germană Alpenstaubsauger) din cauza unor defecțiuni explicate mai jos.

Istoric
După succesul locomotivelor ASEA 1043 (1971-1974) și a locomotivelor SGP 1042 (1963-1977), ÖBB a decis achiziționarea unor locomotive electrice produse în țară, care să folosească tehnologia tiristorizată, folosită pe locomotivele din Seria 1043. Primele două prototipuri au fost fabricate în 1976, ambele folosind structuri electrice diferite: 1044.01 folosea o structură cu 8 "poduri" și 1044.02 folosea o structură cu 4 "poduri". Producția de serie a început în 1977, cu locomotiva 1044.03, folosind structura din al doilea prototip.

Chiar dacă acestea erau cele mai moderne locomotive folosite de către ÖBB la aceea vreme, în primii ani acestea au suferit defecțiuni din cauza problemelor de proiectare. În 1978, la primele locomotive s-au observat crăpături în roți, ducând la o retragere temporară a locomotivelor. În iernile din anii 1979, 1980 și 1981, o problemă de proiectare majoră s-a ivit: în timpul iernii, sistemul de ventilație obișnuia să tragă particule de zăpadă înăuntru locomotivei, care avaria echipamentele electrice. De aici și porecla de "aspirator alpin", care încă mai este folosită astăzi de către pasionați feroviari și mecanici de tren. Sistemul de ventilație a fost reparat la toate locomotivele, fiind montat din fabrică începând cu locomotiva 1044.74.

Până în 1987, prima subserie a fost completată, fiind fabricate 127 de locomotive. Începând cu 1989, o a doua subserie a fost introdusă, care a adus îmbunătățiri la design-ul locomotivei, printre care izolare fonică mai bună, osii modificate și transmisie diferită. 91 de locomotive au fost livrate din această subserie.

Doar 1 locomotivă din cele două prototipuri mai există astăzi. 1044.501, care a fost prima locomotivă de mare viteză din Austria. În timpul testelor, a atins o viteză de 241.25 km/h, după modificări majore, ulterior fiind limitată la 220 km/h. După 1996, a fost reconstruită într-o locomotivă normală, din cauza distrugerii sistemului de transmisie, care era livrat de la AEG, fiind foarte scump de reparat. În 2002 a fost scoasă din circulație, și astăzi așteaptă o posibilă restaurare. 1044.02 a fost casată după ce a fost folosită drept donator de piese.

Actuala clasificare de 1144 a apărut în urma unor reparații la subseria 1044.2 între anii 2002 și 2005, mai târziu și la subseria 1044.0 între anii 2009 și 2013. Aceste reparații au constat în adăugarea unui sistem push-pull, instalarea sistemului radio GSM-R, înlocuirea sistemului INDUSI I60 cu PZB 90, și re-dotarea sistemului SIFA (identic cu cel DSV din România). Această modernizare a fost aplicată și la locomotivele din seria 1042 (astăzi 1142) între 1995 și 1996.

Începând cu 2018, s-a dorit retragerea din circulație a celor mai vechi exemplare (care au o vechime de 40 de ani, introduse în perioada 1977-1978), dar momentan doar un exemplar a fost retras, care urmează să fie casat și folosit pentru a dona piese, sau să fie reparat pentru a extinde perioada sa de circulație.

În zilele noastre aceste locomotive sunt folosite pe toată rețeaua feroviară Austriacă, și în părțile de sud ale Germaniei. Uneori sunt închiriate operatorului RCC Cargo Germany, pentru a fi folosite până la Bremerhaven. Toate locomotivele poartă schema de vopsire roșu-gri, introdusă în anii 1990, cu excepția a 3 locomotive: 1144.40 poartă schema de vopsire din anii 1970 în portocaliu-Jaffa cu dungă albă și logo-ul folosit între 1974-2004, cunoscut ca "Pflatsch", iar locomotivele 1144.092 (logo Pflatsch) și 1144.117 (logo ÖBB actual) poartă schema de vopsire "Schachbrett" introdusă în anii 1980.

Accidente și incidente
Pe data de 11 august 1995, trenul InterCity Viena-Lindau a deraiat în localitatea  între Innsbruck și Feldkirch, după ce un pod a fost luat de ape după o furtună, urmată de o inundație. Trenul era tractat de către 2 locomotive: o locomotivă din seria 1044 și o alta din seria 1042. 3 oameni au murit iar alți 100 au fost răniți după ce trenul cu cele 2 locomotive și 3 vagoane a căzut în pârâu, iar un al patrulea vagon s-a răsturnat dar a rămas lângă șine.

Pe 12 decembrie 1995, un tren InterRegio Innsbruck-München s-a ciocnit de o ramă electrică panoramică a DB-ului (seria ET 91, ultimul exemplar care mai exista la aceea vreme) în gara Garmisch-Paternkirchen. Locomotiva 1044 235 a fost reparată dar rama electrică DB seria 491 (fosta DRG seria ET 91) a fost grav avariată, iar în urma acestui accident nu va mai putea să circule vreodată, deoarece boghiul-motor a fost distrus.

Un incident minor a avut loc în gara Viena-Kledering pe 17 noiembrie 2001, unde o locomotivă 1044 care efectua manevre a trecut un semnal pe roșu, după care a lovit un tren Regio care intra în gară. 6 persoane au fost rănite.

Pe 10 februarie 2014, două locomotive Siemens ES64F4 s-au decuplat de la un tren RO-LA în gara Brennero, de unde 1144 281 care era folosită drept împingătoare la acest tren a plecat la vale, unde a deraiat după ce a intrat pe o linie înfundată, de unde a căzut de pe terasament, lovind o clădire. Nimeni nu a fost rănit, și locomotiva a suferit pagube ușoare. O tragedie mai mare a fost evitată deoarece dacă trenul ar fi plecat pe linia principală, acesta ar fi lovit un alt tren sau ar fi deraiat într-o curbă.

Pe 1 decembrie 2015, 1144 282 a fost chemată să acționeze ca împingătoare după ce un tren cu containere a rămas blocat pe linia Semmering, din cauza declivității mari. Trenul însă a plecat la vale, în neștiința mecanicilor la bordul locomotivei, care s-a izbit de trenul care a plecat. 14 vagoane au deraiat, 2 într-un tunel, iar cabina locomotivei a fost zdrobită de un container, rănind mecanicul de tren din cabină.

Galerie

Locomotive electrice
Transportul feroviar în Austria

ÖBB 1044


O desabamento do teto da Igreja Universal ocorreu na madrugada do dia 5 de setembro de 1998, em Osasco, no Brasil, matando 25 pessoas e ferindo cerca de 500.

Antecedentes
O prédio foi construído em 1945 e abrigava um cinema. Desde 1992, estava alugado pela Igreja Universal do Reino de Deus.

Desabamento
Entre  e  pessoas acompanhavam o culto em um templo da Igreja Universal do Reino de Deus em Osasco. Os fiéis faziam uma "vigília espiritual", que deveria durar das 0h às 4h. O pastor Reinaldo dos Santos Suisso, que conduzia o evento, contou que decidiu prosseguir com o culto mesmo após uma placa de vidro se desprender do telhado, cerca de meia hora antes do desabamento. Inicialmente, as vigas deram um primeiro estalo, que não foi ouvido pela maioria dos presentes devido ao ruído. Por volta da 1h45, durante uma oração, a parte central do teto, que correspondia a cerca de um terço dele, desabou sobre a plateia. O teto era suportado por uma estrutura de vigas de madeira.

Os fiéis saíram de forma desordenada pelas duas portas laterais do templo; vários tropeçaram nos escombros e outros foram pisoteados. Os bombeiros chegaram ao local por volta das 1h55. Eles informaram que 16 morreram imediatamente ou logo após o desabamento, e que alguns corpos ficaram mutilados. Alguns sobreviventes se aglomeraram no estacionamento ao lado do templo, mas havia um grupo ainda dentro do templo, isolados no fundo do salão.

Cinco hospitais de Osasco foram mobilizados para atender os feridos, mas pelo menos 15 pessoas foram transferidas ao Hospital das Clínicas de São Paulo, por terem ferimentos muito graves ou por não haver mais recursos para atendê-las. O primeiro número divulgado de mortos foi de 23, logo após o desabamento. Na manhã do dia 6, morreu uma mulher no hospital, e outra morreu horas após receber alta, no dia 10, elevando o número de mortos para 25. Dois números de feridos foram divulgados: 467, segundo a Secretaria da Saúde de Osasco, e 539, segundo a Defesa Civil Estadual.

Investigação e resultado
No mesmo dia, o líder da Igreja Universal, Edir Macedo fez um pronunciamento na TV Record, chorando, afirmando que a organização daria todo o apoio às famílias e que uma reforma no forro do templo havia sido realizada dois meses antes do desabamento. Entretanto, uma avaliação do Conselho Regional de Engenharia e Arquitetura dois dias mais tarde atestou que o prédio não tinha manutenção adequada e que a reforma poderia ter sobrecarregado a estrutura do telhado.

Prestadores de socorros relataram que algumas portas estavam trancadas com cadeados, o que teria dificultado tanto a saída das pessoas no momento da tragédia quanto o acesso dos socorristas. O pastor e deputado federal Paulo de Velasco negou, dizendo que a Igreja apenas fechava as portas para evitar reclamações de vizinhos sobre o barulho.

O Instituto de Criminalística de São Paulo concluiu em novembro sua investigação, confirmando que houve negligência. As vigas de madeira estavam podres, cheias de cupins e com infiltração de umidade. Disseram ainda que o imóvel "estava fora das normas mínimas de segurança e inadequado para uso". O documento confirmou que duas portas estavam trancadas e outras três estavam bloqueadas por móveis. Além disso, todas eram mais estreitas do que determinava a lei.

O Ministério Público denunciou sete pessoas por homicídio culposo: o bispo Reinaldo dos Santos Suisso, responsável pelo templo; o pastor José Carlos França de Oliveira, seu assistente; e o engenheiro responsável pelos templos da Universal, Luiz Carlos Carneiro da Fonseca, além do proprietário e três engenheiros da Prefeitura de Osasco, responsáveis pela liberação do imóvel.

Em 1999, os réus foram condenados em primiera instância a dois anos e 15 dias de serviços comunitários, e deveriam pagar cinco salários mínimos da época aos feridos no incidente e dez salários mínimos aos parentes dos mortos. Entretanto, os advogados da igreja recorreram ao Tribunal de Justiça, que em 2007 considerou o caso prescrito, e ninguém foi punido.

62 processos cíveis foram abertos no Fórum de Osasco contra a Universal. Vários outros foram abertos em outros fóruns. Algumas pessoas conseguiram receber indenizações.

Legado
Atualmente, funciona no local um estacionamento. A tragédia é relatada no filme Nada a Perder 2: Não Se Pode Esconder a Verdade. A Univer Vídeo, plataforma de streaming da Universal, também exibiu o documentário Osasco – A Tragédia na Igreja, especificamente sobre o episódio.

Ver também
Desabamento do teto da Igreja Renascer

Teto Igreja Universal
Desastres em 1998
Desastres no estado de São Paulo
Controvérsias sobre a Igreja Universal do Reino de Deus
1998 em São Paulo

Desabamento do teto da Igreja Universal


L'équipe de France de rugby à XV, en 2020, dispute les cinq matchs du tournoi des Six Nations, un match amical contre le pays de Galles et la Coupe d'automne des nations. C'est la première année pour Fabien Galthié comme sélectionneur et entraîneur principal du XV de France, avec Raphaël Ibañez comme manager général.

Déroulé

Tournoi des Six Nations
Alors qu'il vient de prendre les commandes des Bleus, Fabien Galthié entame le Tournoi des Six Nations avec un groupe jeune, qui n'inquiète pas outre-mesure les autres nations, notamment le sélectionneur anglais Eddie Jones. Cependant, à l'ouverture du Six Nations, les Bleus s'imposent 24 à 17 au Stade de France face aux Anglais de ce même Eddie Jones, après les avoir menés 17-0 à la mi-temps et 24-0 à la . Les Français laissent cependant le point de bonus défensif aux Anglais en toute fin de match, point qui permettra au XV de la Rose de remporter le Tournoi devant la France. Les Bleus enchaînent avec une victoire bonifié face à l'Italie au Stade de France (35-22) puis font chuter les Gallois au Principallity Stadium pour la première fois depuis 10 ans, grâce à un Romain Ntamack en forme, auteur de 17 des 27 points des Bleus. Juste avant le premier confinement, l'équipe de France perd ses ambitions pour le Grand Chelem en se faisant battre en Écosse (28-17), ayant évolué à 14 durant toute une mi-temps après un carton rouge reçu par Mohamed Haouas. Avant le dernier match face à l'Irlande, les Bleus affrontent en match amical le pays de Galles qu'ils battent 38 à 21. Lors de la reprise du Tournoi en octobre, le XV de France s'imposent à domicile avec le bonus face aux Irlandais 35 à 27 mais ne parviennent à s'imposer avec un écart de points suffisant pour leur faire gagner le Tournoi qu'ils finissent donc à la  place.

Coupe d'automne des nations
Afin de remplacer la tournée d'automne annulée, une compétition est créée groupant les nations des Six Nations ainsi que la Géorgie et les Fidji. La France compte dans sa poule l'Écosse, l'Italie et les Fidji. Son premier match contre les Fidji est annulé, le groupe îlien étant atteint par la Covid-19, les Bleus gagnent donc par forfait 28-0. La semaine suivante, les Bleus se rachètent de leur défaite de mars en battant les Écossais à Murrayfield 22 à 15, puis battent les Italiens 36 à 5 au Stade de France, avec une équipe remaniée, les accords entre la FFR et la LNR ayant restreint chaque joueur à trois feuilles de match. Avec à peu près cette même équipe, les Bleus défient les Anglais dans leur antre de Twickenham pour la finale de cette compétition, les deux équipes ayant fini premières de leurs poules. L'Angleterre s'impose 22-19, au terme de prolongations et remportent leur deuxième compétition de l'année devant la France.

Tableau des matchs

Joueurs
Le staff de Fabien Galthié a sélectionné 54 joueurs différents au cours de l'année 2020, issus de 12 clubs différents, tous en Top 14. Le Stade toulousain a fourni 10 joueurs et est le principal pourvoyeur d'internationaux français cette année encore, le Racing 92 et le RC Toulon le suivent avec 7 joueurs chacun. Aucun joueur n'a pu disputer l'intégrité des matchs du XV de France au cours de l'année, notamment à cause de la convention FFR/LNR limitant la présence de chaque joueur à trois feuilles de match sur les six rencontres prévues à l'automne 2020. 11 joueurs auront en revanche disputé le maximum de 7 matchs cette année.

Statistiques
Au total, le XV de France a inscrit 29 essais durant cette année et un total de 251 points.

Meilleurs réalisateurs
Le demi d'ouverture Romain Ntamack est le principal buteur de l'équipe de France, notamment durant le Tournoi des Six Nations où il inscrit 57 points, le meilleur score de l'édition. Il est suppléé par Matthieu Jalibert, Thomas Ramos ou Louis Carbonel, notamment durant la Coupe d'automne des nations.

Meilleurs marqueurs
Le capitaine et troisième ligne Charles Ollivon se classe premier parmi les marqueurs d'essais français de 2020, inscrivant notamment 4 essais dans le Tournoi des Six Nations, ce qui fait de lui le meilleur marqueur de l'édition. Il est suivi du demi de mêlée Antoine Dupont, auteur notamment d'un doublé contre le pays de Galles, et de l'ailier Teddy Thomas, tous deux auteurs de trois essais durant l'année.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Articles connexes

 Liste des matchs de l'équipe de France de rugby à XV

Liens externes

 Résultats du XV de France masculin sur ffr.fr

2020
Rugby à XV en France en 2020

Équipe de France de rugby à XV en 2020


2. ŽNL Karlovačka je predstavljala 5. stupanj nogometnih natjecanja u Hrvatskoj. Prvoplasirani klub bi prešao u viši rang - 1. ŽNL Karlovačku, dok bi posljednjeplasirani ispadali u 3. ŽNL.

Tablica

Strijelci
 16 - Damir Car (NK VOŠK Belavići)
 11 - Anđelko Magdić (NK Frankopan Brežani)
 10 - Ivica Srakočić (NK Mladost Rečica), Goran Dujlović (NK Vojnić '95)

Bilješke
NK Mladost Zagorje Ogulinsko je kažnjen oduzimanjem 3 boda

Izvori

 Krešimir Perušić - 100 godina nogometa u Karlovačkoj županiji 1903-2003, Karlovac 2004., ISBN 953-9969-0-6, str. 305

1999-00
karlovačka-2

2. ŽNL Karlovačka 1999./2000.


Venus and Adonis is a narrative poem by William Shakespeare published in 1593. It is probably Shakespeare's first publication.

The poem tells the story of Venus, the goddess of Love; of her unrequited love; and of her attempted seduction of Adonis, an extremely handsome young man, who would rather go hunting. The poem is pastoral, and at times erotic, comic and tragic. It contains discourses on the nature of love, and observations of nature.

It is written in stanzas of six lines of iambic pentameter rhyming ABABCC; although this verse form was known before Shakespeare's use, it is now commonly known as the Venus and Adonis stanza, after this poem. This form was also used by Edmund Spenser and Thomas Lodge. The poem consists of 199 stanzas or 1,194 lines.

It was published originally as a quarto pamphlet and published with great care. It was probably printed using Shakespeare's fair copy. The printer was Richard Field, who, like Shakespeare, was from Stratford. Venus and Adonis appeared in print before any of Shakespeare's plays were published, but not before some of his plays had been acted on stage. It has certain qualities in common with A Midsummer Night's Dream, Romeo and Juliet, and Love's Labour's Lost. It was written when the London theatres were closed for a time due to the plague.

The poem begins with a brief dedication to Henry Wriothesley, 3rd Earl of Southampton, in which the poet describes the poem as "the first heir of my invention".

The poem is inspired by and based on stories found in the Metamorphoses, a narrative poem by the Latin poet, Ovid (43 BC – AD 17/18). Ovid's much briefer version of the tale occurs in book ten of his Metamorphoses. It differs greatly from Shakespeare's version. Ovid's Venus goes hunting with Adonis to please him, but otherwise is uninterested in the out-of-doors. She wears "tucked up" robes, worries about her complexion, and particularly hates dangerous wild animals. Shakespeare's Venus is a bit like a wild animal herself: she apparently goes naked, and is not interested in hunting, but only in making love to Adonis, offering her body to him in graphically explicit terms.  In the end, she insists that the boar's killing of Adonis happened accidentally as the animal, impressed by the young hunter's beauty, gored him while trying to kiss him. Venus's behavior seems to reflect Shakespeare's own feelings of empathy about animals: his poem devotes many stanzas to descriptions of a stallion's feelings as he pursues a sexually attractive mare and to a hare's feelings as hounds run it down, which is inconsistent with Venus's request that he hunt only harmless animals like hares. Other stories in Ovid's work are, to a lesser degree, considered sources: the tales of Salmacis and Hermaphroditus, Narcissus, and Pygmalion.

It was published about five years before Christopher Marlowe's posthumously published Hero and Leander, which is also a narrative love poem based on a story from Ovid.

Venus and Adonis was extremely popular as soon as it was published, and it was reprinted fifteen times before 1640. It is unusual that so few of the original quartos have survived.

Synopsis

Adonis is a young man renowned for his incredible beauty. However, he is not interested at all in love; he only wants to go hunting. Venus is the goddess of love. When she sees Adonis, she falls in love with him, and comes down to earth, where she encounters him setting out on a hunt. She desires him to get off his horse, and speak to her. Adonis doesn't want to talk to any woman, not even a goddess. So she forces him, and then lies down beside him, gazes at him, and talks of love. She craves a kiss; he wants to leave and go hunting. He manages to get away, and he goes to get his horse.

At that moment, his horse becomes enamoured of another horse, who at first resists, but soon the two animals gallop off together, which keeps Adonis from going hunting. Venus approaches him, and continues to speak to him of love. He listens for a bit, then turns away scornfully. This pains her, and she faints. Afraid he might have killed her, Adonis kneels beside her, strokes and kisses her. Venus recovers and requests one last kiss. He reluctantly gives in.

Venus wants to see him again; Adonis tells her that he cannot tomorrow, because he is going to hunt the wild boar. Venus has a vision, and warns him that if he does so, he will be killed by a boar. She then flings herself on him, tackling him to the ground. He pries himself loose, and lectures her on the topic of lust versus love. He then leaves; she cries.

The next morning Venus roams the woods searching for Adonis. She hears dogs and hunters in the distance. Thinking of her vision that he will be killed by the boar, she is afraid, and hurries to catch up with the hunt. She comes across hunting dogs that are injured. Then she finds Adonis, killed by a wild boar. Venus is devastated. Because this loss occurred to the goddess of love, she decrees that love will henceforth be mixed with suspicion, fear, and sadness and that love will be "fickle, false and full of fraud". Adonis's body has grown cold and pale. His blood gives colour to the plants all around him. A flower grows from the soil beneath him. It is white and purple, like blood on Adonis's flesh. Venus, bereft, leaves to confine herself to Paphos, on Cyprus, where she was worshipped.

Adaptations
 In 1992, the then British poet laureate, Ted Hughes, published a book, Shakespeare and the Goddess of Complete Being (Faber and Faber in UK, Farrar Straus in US) based on a "shamanic" interpretation of Venus and Adonis as a "key" to Shakespeare's tragic dramas.
 In 1996 The Theatreworks Company, Dublin, staged an acclaimed adaptation by Artistic Director Michael Caven (now Barker-Caven).
 In 2004, the Royal Shakespeare Company staged Venus and Adonis with marionettes (Gregory Doran, director).
 During the 2010–2011 season, the Boston Metro Opera staged Venus and Adonis, a chamber opera in one act (duration approximately 40 mins). The libretto is Shakspeare's poem (edited by Gretchen Snedeker (1983–2008), American French horn player and adjunct professor of music at Colgate University in Hamilton, New York). The music is by American composer Zachary Wadsworth (born 1983).
 The original poem is read by several British actors (among them David Burke, Eve Best, and Benjamin Soames) on a Naxos audiobook. The audiobook also includes The Rape of Lucrece.
 Richard Burton recorded a spoken word album of the poem for Caedmon Records.
 The title of the theme song for the Haunted Mansion attractions at Disneyland, Walt Disney World, and Tokyo Disneyland, Grim Grinning Ghosts, is taken from a line in Venus and Adonis:

 A theatrical adaptation, William Shakespeare's Venus & Adonis, with an original score and songs by Christopher Reiner, was performed by Zombie Joe's Underground Theatre Group in North Hollywood, California, in 2006.

See also
 1593 in poetry
 Ovid's Metamorphoses
 Shakespeare's Sonnets

References

Notes

Bibliography
 Caldecott, Harry Stratford: Our English Homer; or, the Bacon–Shakespeare Controversy (Johannesburg Times, 1895).
 Gurr, Andrew: The Shakespearean Stage: 1574–1642 (Cambridge, 1992).
 Halliday, F. E.: A Shakespeare Companion: 1564–1964. (Penguin, 1964).

External links

 Venus and Adonis (1593)
 Venus and Adonis – Images from the Folger Shakespeare Library Digital Image Collection

1590s poems
Poetry by William Shakespeare
Poetry based on Metamorphoses
Narrative poems

Venus and Adonis (Shakespeare poem)


Unicode Consortium (Türkçeleştirilmiş: Evrensel Kod Konsorsiyumu), kâr amacı gütmeyen bir kuruluş olup, Evrensel Kod standardının geliştirilmesi, genişletilmesi, kullanımını yaygınlaştırılmasını ve yazının modern yazılım ortamında sunulmasını amaçlamaktadır. Konsorsiyumdaki üyeler, bilişim şirketlerinin de dahil olduğu geniş bir kitleyi temsil etmektedir. Konsorsiyumun bütçesi, üyelerin finansal destekleri ile oluşturulmaktadır. Evrensel Kod Konsorsiyumuna üyelik dünyanın her yerinde Evrensel Kod standardını destekleyen, gelişmesinde ve uygulanmasında çalışmak isteyen her birey ve kuruma açıktır.

Kaliforniya merkezli kâr amacı gütmeyen kuruluşlar
Uluslararası kâr amacı gütmeyen kuruluşlar
Amerika Birleşik Devletleri merkezli standart kuruluşları

Unicode Consortium


Les cairns de l'île Guénioc sont une nécropole datée du Néolithique, composée de quatre cairns et incluant quinze dolmens, située sur l'île Guenioc, commune de Landéda, dans le département français du Finistère.

Historique
Au Néolithique et à l'Âge du fer, le site était encore rattaché au continent. En raison des difficultés d'accès à l'île, le site demeure longtemps inconnu des archéologues. Le commandant Alfred Devoir y effectue deux visites, une première fois avant 1909 et une seconde fois en 1919 sans en donner une description détaillée. En 1953-1954, un incendie détruit les broussailles recouvrant les vestiges, ce qui attire l'attention des autorités archéologiques. En 1955, Pierre-Roland Giot, Jacques Briard et Jean L'Helgouach visitent le site puis y mènent, entre 1960 et 1972, douze campagnes de fouilles. Le site est classé au titre des monuments historiques en 1964.

Description
Le site comporte quatre cairns (numérotés I à IV) édifiés sur la ligne de crête de l'île selon un axe nord-ouest/sud-est. Tous les édifices ont été construit avec des roches locales (granite migmatique dit de Landunvez). Le site a été réoccupé à l'Âge du Fer , au Moyen Âge et au  entraînant la réutilisation de certaines dalles pour la construction de murets et d'une habitation entre les cairns III et IV. Lors de ces occupations ultérieures, certains dolmens ont alors pu être réemployés comme sépultures, abris, fours ou dépotoirs domestiques. Selon Giot, ces réoccupations pourraient avoir contribué à la destruction d'un cinquième cairn.

Cairn I
Il comprend trois dolmens à couloir avec des chambres de forme circulaire (chambres A, B et C) construites en pierres sèches (plaquettes granitiques), les parements et la masse interne du cairn étant constitués de galets. La construction des chambres B et C semblent contemporaines. Elles devaient être recouvertes par encorbellement. La chambre A est très abîmée. Les chambres B et C ont été réoccupées à l'Age du fer et même au Moyen-Age (chambre B).

Cairn II
Il comprend trois dolmens à couloir avec de grandes chambres (chambres A, B et C)  rectangulaires ou subrectangulaires. Les parois des couloirs et des chambres incluent des orthostates plaqués contre les murets en pierres sèches. Des vestiges d'encorbellement en petit appareil y ont été découverts. La chambre A  a été fortement endommagée à l'Âge du Fer, époque où elle servait de dépotoir, tandis que son couloir d'accès a été réutilisé comme sépulture pour une jeune fille. Le sol de la chambre B était couvert d'un pavage constitué de grandes pierres juxtaposées. Le plus grand orthostate de la chambre B comporte des gravures érodées obtenues par piquetage dites « jugiformes » (en forme de joug), à base arrondie ou aplatie, et deux crosses. La chambre C comporte un dallage partiel.

Cairn III
C'est le plus grand cairn du site. Il a été construit en deux étapes. Un premier cairn  de long sur  de large a d'abord été construit. Il comprend quatre dolmens à couloir parallèles (A, A', B et C). Dans un second temps, un deuxième cairn, comportant deux chambres opposées (D et E), a été édifié au sud-est, s'appuyant sur le premier. L'ensemble dessine un trapèze de  de long sur  de large. Les chambres sont de forme circulaire avec des parois en pierres sèches. Elles devaient être couvertes par encorbellement. Le sol des chambres A et B était dallé avec des galets, les interstices étant comblés avec soin avec des gravillons. La chambre E est la seule qui ouvre au sud-ouest, c'est aussi la plus petite de toutes. Elle n'a pas été violée, elle a volontairement été comblée de pierres pour protéger les dépôts funéraires.

Les chambres A, B et C comportent chacune une dalle plantée dès l'entrée sur le côté gauche. La dalle de la chambre A mesure  de hauteur. Sa forme, d'origine naturelle est très vaguement anthropomorphe mais le sommet actuel semble avoir été ébréché. La dalle de la chambre B mesure  de hauteur. Selon C.-T. Le Roux, sa silhouette particulièrement convergente avec celle du menhir de Saint-Cava « peut ne pas être fortuite ». La dalle de la chambre C ( de hauteur) a été retouchée pour obtenir une allure anthropomorphe, deux longues échancrures latérales formant épaulements et dégageant un sommet en forme de tête. Elle est désormais conservée au musée de la Préhistoire finistérienne de Penmarch. La chambre A comporte en outre une dalle gravée de plusieurs cupules.

Selon Giot, les chambres A', A et B seraient contemporaines. Des déchets d'une industrie microlithique ont été découvert dans le vieux-sol des chambres A', B et C et à l'ouest du cairn, ce qui indique que le site de Guénioc était fréquenté dès le Mésolithique ou qu'un groupe, culturellement rattaché à cette période, occupait encore le site au Néolithique. Une datation au radiocarbone de charbons recueillis au pied de la stèle de la chambre C indique une large période comprise entre 5320 et 3985 av.-C., d'autres charbons de bois prélevés dans la même chambre correspondent à une période comprise entre 4228 et 3545 av. J.-C. Les charbons recueillis dans la chambre E ont été datés d'un intervalle de temps compris entre 3613 et 2885 av. J.-C.

Cairn IV
C'est l'édifice le plus dégradé. Il devait mesurer  de long sur  de large. L'intervention des archéologues s'est limitée à dégager les parements nord-ouest et nord-est. Il a été conservé en réserve archéologique.

Mobilier archéologique
Le mobilier céramique découvert est assez pauvre. Il comprend quelques vases à fond rond à bord ourlé. Quelques uns sont du type Carn. Les surfaces sont lissées ou polies mais aucune n'est décorée. Le mobilier lithique comprend des lames polies (fibrolithe, silex, méta-dolérite), une armature de flèche tranchante et une pointe de flèche à pédoncule et ailerons. Un petit galet perforé pour être monté en pendeloque constitue le seul élément de parure découvert.

Menhir
A environ  au sud-est du cairn IV, une petite dalle dressée dans l'axe de la ligne de crête pourrait correspondre à un menhir. Elle mesure  de hauteur sur  de largeur et  d'épaisseur.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Finistère
 Liste des monuments historiques du Finistère

Liens externes
 Nécropole île Guénioc (construit par photogrammétrie)

Guénioc
Guénioc
Monument historique dans le Finistère
Monument historique classé en 1964

Cairns de l'île Guénioc


Louis Menand (; born January 21, 1952) is an American critic, essayist, and professor, who wrote the Pulitzer-winning book The Metaphysical Club (2001), an intellectual and cultural history of late 19th and early 20th century America.

Life and career
Menand was born in Syracuse, New York, and raised around Boston, Massachusetts. His mother, Catherine (Shults) Menand, was a historian, who wrote a biography of Samuel Adams. His father, Louis Menand III, taught political science at the Massachusetts Institute of Technology. His grandfather and great-grandfather owned the Louis Menand House, located in Menands, New York, and listed on the National Register of Historic Places in 1985. The village of Menands is named after his great-grandfather, a 19th-century horticulturist.

A 1973 graduate of Pomona College, Menand attended Harvard Law School for one year (1973–1974) before he left to earn Master of Arts (1975) and PhD (1980) degrees in English from Columbia University.

He thereafter taught at Princeton University and held staff positions at The New York Review of Books (contributing editor 1994–2001) and The New Republic (associate editor 1986–1987). He has contributed to The New Yorker since 1991 and remains a staff writer. In 1988 he was appointed a Distinguished Professor of English at the Graduate Center of the City University of New York, and in 1990 he was awarded a Guggenheim Fellowship. He left CUNY to accept a post in the English Department at Harvard University in 2003. He has also taught at Columbia, Queens College, the University of Virginia School of Law.

He published his first book, Discovering Modernism: T. S. Eliot and His Context, in 1987.  His second book, The Metaphysical Club: A Story of Ideas in America (2001), includes detailed biographical material on Oliver Wendell Holmes Jr., William James, Charles Sanders Peirce, and John Dewey, and documents their roles in the development of the philosophy of pragmatism. It received the 2002 Pulitzer Prize for History, the 2002 Francis Parkman Prize, and The Heartland Prize for Non-Fiction. In 2002 Menand published American Studies, a collection of essays on prominent figures in American culture.

He is the Anne T. and Robert M. Bass Professor of English at Harvard. In 2018 he was appointed for a 5-year term to the Lee Simpkins Family professorship of Arts and Sciences.  His principal field of academic interest is 19th and 20th century American cultural history. He teaches literary theory and postwar cultural history at both the graduate and undergraduate level. At Harvard he helped co-found a freshman course with content in literature and philosophy, Humanities 10: An Introductory Humanities Colloquium. He also served as co-chair on the Task Force on General Education at Harvard working on a new general education curriculum.

In consultation with the National Endowment for the Humanities, President Barack Obama awarded him the National Humanities Medal in 2015.

Bibliography

Books

Essays and reporting
 Reviews
 — (July 2, 2012). "Silence, Exile, Punning: James Joyce's chance encounters", pp. 71–75.
 Reviews

 Reviews

 Reviews Max Boot, The Road Not Taken: Edward Lansdale and the American Tragedy in Vietnam, Liveright / W.W. Norton & Co., 2018).
___ (September 30, 2019). "Merit Badges: Is higher education an engine of social injustice?" The Critics. Books. The New Yorker. (75-80). Reviews Tough, Paul, The Years That Matter Most. Houghton Mifflin Harcourt., Markovitz, Daniel, The Meritocracy Trap. Penguin.

———————
Notes

References

External links
Louis Menand official website : recent articles, biography, books
Harvard University Department of English faculty listing for Menand

Menand's humorous exegesis of The Cat in the Hat on NPR's All Things Considered (link to Windows Media and RealMedia audio)
Louis Menand on writing – (in the New Yorker)
"Cat People: What Dr. Seuss really taught us" -(in the New Yorker)
This Week in Media Rogues Article from The New York Observer about Louis Menand's review of "Wild Bill Donovan" in The New Yorker
Letters to a Young Writer, Louis Menand to a letter, Narrative Magazine, (Fall 2010).
Sun, Kevin, "Who is Louis Menand?", Harvard Crimson, October 20, 2011.

Interviews
Louis Menand on Reforming U.S. Universities from NPR's All Things Considered (Air Date: 1/18/10)
Menand interview on The Metaphysical Club on All Things Considered (link to WM and RM audio)
 in the Minnesota Review, (June 1, 2001).

1952 births
Living people
Pulitzer Prize for History winners
Harvard University faculty
Columbia Graduate School of Arts and Sciences alumni
Harvard Law School alumni
Princeton University faculty
Historians of the United States
The New Yorker staff writers
Pomona College alumni
CUNY Graduate Center faculty
National Humanities Medal recipients
Historians from California
Queens College, City University of New York faculty

Louis Menand


United International Enterprises Limited er et børsnoteret holdingselskab.
Virksomheden er registreret på Malta og handles i danske kroner igennem Nasdaqs børs i Danmark.
Den har fokus på vegetabilsk olie gennem investering i United Plantations, der har plantager i Malaysia og Indonesien. Endvidere er der investeret i det svenske investeringsselskab Schörling AB.
Nøglepersoner i koncernen er brødrene Carl Bek-Nielsen og Martin Bek-Nielsen.

Storaktionær i virksomheden er Brothers Holding Ltd.

Henvsninger

Virksomheder fra Malta

United International Enterprises


An Staurochilus mimicus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Louis Otho Otto Williams, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Lubag-arquiza och Eric Alston Christenson. An Staurochilus mimicus in nahilalakip ha genus nga Staurochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Staurochilus

Staurochilus mimicus


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Kraskovo enthält die vier nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Kraskovo im Okres Rimavská Sobota.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Kraskovo


O Campeonato AFA de Futsal é um torneio de futsal organizado pela Associação Argentina de Futebol.

Tem como composição de quatro divisões: 18 clubes participam da Primeira Divisão, 17 da Primeira Divisão "B", 30 da Primeira Divisão "C" e 28 da Primeira Divisão "D".

A liga é considerada o maior escalão do futsal argentino, sendo uma das mais importantes da América do Sul somente atrás em grau de investimento da Liga Nacional de Futsal, do Brasil.

Modo de disputa
O modo de disputa são uma primeira fase de pontos corridos com 18 equipes que se enfrentam ida e volta. Os oito primeiros classificados da primeira fase se classificam para o playoff do título.

Em relação a rebaixamento o ultimo colocado desce direto para a  Primeira Divisão "B". As equipes que terminam nas 16º e 17º colocação se enfrentam em melhor de dois jogos, e o perdedor também é rebaixado.

Futsal da Argentina
Argentina
Futsal

Campeonato de Futsal AFA


Sophie Christiane af Wolfstein (født 24. oktober 1667, død 23. august 1737) var en grevinde af Wolfstein og markgrevinde af Brandenburg-Bayreuth-Kulmbach gennem sit ægteskab.

Sophie Christiane var en datter af grev Albrecht Frederik af Wolfstein (1644-1693) fra hans ægteskab med Sophie Louise (1645-1717), datter af grev Georg Wolfgang af Castell-Remlingen. Sophie Christiane s morbror var gift med en tante af grev Nikolaus Ludwig von Zinzendorf, og Sophie Christiane blev derfor rejst strengt religiøst på en pietistisk måde.

Den 14. august 1687 giftede hun sig med markgreve Christian Heinrich, markgreve af Brandenburg-Bayreuth-Kulmbach (1661-1708), ved Obersulzbürg slot. Markgrevens hof på Bayreuth følte, at hans ægtefælle var "ikke passende" (det vil sige ikke af høj nok fødsel til gifte sig med en medlem af en herskende familie).

Efter fødslen af deres første barn, flyttede familien ind i slottet på Schönberg, hvor Sophie Christiane, der blev beskrevet som "beundringsværdig" tog sig af at opdrage sine børn. Hun komponerede en bønnebog, den såkaldte Schönberger Gesangbuch, der indeholder de bønner, der anvendes i den daglige "bønnemøde". I 1703 indgik Christian Heinrich og kong Frederik I af Preussen en traktat i Schönberg, hvorved Christian Heinrich afstod Brandenburg-Ansbach til Preussen i bytte for Weferlingen-distriktet nær Magdeburg. Familien flyttede der efter til Weferlingen Slot.

Efter sin mands død inviterede hendes svigersøn, kong Christian VI af Danmark, hende til Danmark, som blev et pietistisk tilflugtssted.

Sophie Christiane døde i 1737 og blev begravet i Roskilde Domkirke.

Børn
Sophie Christiane fra hendes ægteskab havde 14 børn:
 George Frederick Charles (1688-1735), markgreve af Brandenburg-Bayreuth
 gift i 1709 (skilt i 1724) med prinsesse Dorothea af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Beck (1685-1761)
 Albert Wolfgang (1689-1734), dræbt i kamp
 Dorothea Charlotte (1691-1712)
 gift i 1711 med grev Karl Ludvig af Hohenlohe-Weikersheim (1674-1756)
 Frederik Emanuel (1692-1693)
 Christiane Henriette (1693-1695)
 Frederick William (1695)
 Christiane (1698)
 Christian August (1699-1700)
 Sophia Magdalene (1700-1770)
 gift i 1721 med kong Christian VI af Danmark og Norge (1699-1746)
 Christine Wilhelmine (1702-1704)
 Frederick Ernest (1703-1762), guvernør i hertugdømmerne Slesvig og Holsten
 gift i 1731 med hertuginde Christine Sophie af Braunschweig-Bevern (1717-1779)
 Eleanor Marie (1704-1705)
 Sophie Caroline (1707-1764)
 gift i 1723 Prince George Albert af Ostfriesland (1690-1734)
 Friedrich Christian (1708-1769), markgreve af Brandenburg-Bayreuth
 gift i 1732 (skilt i 1764) Prinsesse Victoria Charlotte af Anhalt-Zeitz-Hoym (1715-1792)

Noter

Tyskere i 1700-tallet
Huset Brandenburg-Kulmbach

Sophie Christiane af Wolfstein


Thijs van Dam né le 5 janvier 1997 à Delft, est un joueur de hockey sur gazon néerlandais. Il évolue au poste d'attaquant au HC Rotterdam et avec l'équipe nationale néerlandaise.

Carrière
Il a remporté en équipe nationale:
 la médaille d'argent à la Coupe du monde en 2018
 la médaille d'or à l'Euro 2021

Et il a terminé  avec les Pays-Bas pour ses premiers Jeux olympiques d'été en 2020.

Références

Liens externes

Naissance en janvier 1997
Naissance à Delft
Joueur néerlandais de hockey sur gazon
Champion d'Europe de hockey sur gazon
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Thijs van Dam


La Coupe des Pays-Bas de football 1947-1948, nommée la KNVB beker, est la  édition de la Coupe des Pays-Bas.

Finale
La finale se joue le 19 juin 1948 au stade olympique d'Amsterdam. Le WVV Wageningen bat le DWV Amsterdam 2 à 1 aux tirs au but. À la fin du temps règlementaire les deux équipes sont à égalité 0 à 0, on ne joue pas de prolongation. Wageningen remporte son deuxième titre.

Notes et références

1947-1948
Pays-Bas
1947 aux Pays-Bas
1948 aux Pays-Bas


Statuia Sfintei Treimi este un obelisc din Șimleu Silvaniei, România.

Istoric
Obeliscul a fost ridicat în anul 1772 în semn de recunoștință, deoarece ciuma care a afectat regiunea a ocolit localitatea;  a luat zeci de mii de vieți. Statuia Sfintei Treimi nu a fost niciodată mutată din locul său original.

Monumentul istoric a fost renovat în 2010.

Note

Legături externe
 Șimleu Silvaniei, Statuia Sfintei Treimi

Monumente din județul Sălaj
Fondări în 1772
Șimleu Silvaniei
Obeliscuri din România

Statuia Sfintei Treimi, Șimleu Silvaniei


Agrilus eucerus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1935.

Referências

eudaemon

Agrilus eucerus


Pollard's p − 1 algorithm is a number theoretic integer factorization algorithm, invented by John Pollard in 1974. It is a special-purpose algorithm, meaning that it is only suitable for integers with specific types of factors; it is the simplest example of an algebraic-group factorisation algorithm.

The factors it finds are ones for which the number preceding the factor, p − 1, is powersmooth; the essential observation is that, by working in the multiplicative group modulo a composite number N, we are also working in the multiplicative groups modulo all of Ns factors.

The existence of this algorithm leads to the concept of safe primes, being primes for which p − 1 is two times a Sophie Germain prime q and thus minimally smooth.  These primes are sometimes construed as "safe for cryptographic purposes", but they might be unsafe — in current recommendations for cryptographic strong primes (e.g. ANSI X9.31), it is necessary but not sufficient that p − 1 has at least one large prime factor.  Most sufficiently large primes are strong; if a prime used for cryptographic purposes turns out to be non-strong, it is much more likely to be through malice than through an accident of random number generation.  This terminology is considered obsolete by the cryptography industry: the ECM factorization method is more efficient that Pollard's algorithm and finds safe prime factors just as quickly as it finds non-safe prime factors of similar size, thus the size of p is the key security parameter, not the smoothness of p-1.

Base concepts
Let n be a composite integer with prime factor p.  By Fermat's little theorem, we know that for all integers a coprime to p and for all positive integers K:

If a number x is congruent to 1 modulo a factor of n, then the  will be divisible by that factor.

The idea is to make the exponent a large multiple of p − 1 by making it a number with very many prime factors; generally, we take the product of all prime powers less than some limit B.  Start with a random x, and repeatedly replace it by  as w runs through those prime powers.  Check at each stage, or once at the end if you prefer, whether  is not equal to 1.

Multiple factors

It is possible that for all the prime factors p of n, p − 1 is divisible by small primes, at which point the Pollard p − 1 algorithm simply returns n.

Algorithm and running time
The basic algorithm can be written as follows:Inputs: n: a composite numberOutput''': a nontrivial factor of n or failure

 select a smoothness bound B define  (note: explicitly evaluating M may not be necessary)
 randomly pick a coprime to n (note: we can actually fix a, e.g. if n is odd, then we can always select a = 2, random selection here is not imperative)
 compute  (note: exponentiation can be done modulo n)
 if  then return g if  then select a larger B and go to step 2 or return failure
 if  then select a smaller B and go to step 2 or return failure

If  in step 6, this indicates there are no prime factors p for which p-1 is B-powersmooth.  If  in step 7, this usually indicates that all factors were B-powersmooth, but in rare cases it could indicate that a had a small order modulo n. Additionally, when the maximum prime factors of p-1 for each prime factors p of n are all the same in some rare cases, this algorithm will fail.

The running time of this algorithm is ; larger values of B make it run slower, but are more likely to produce a factor.

 Example

If we want to factor the number n = 299.
 We select B = 5.
 Thus M = 22 × 31 × 51.
 We select a = 2.
 g = gcd(aM − 1, n) = 13.
 Since 1 < 13 < 299, thus return 13.
 299 / 13 = 23 is prime, thus it is fully factored: 299 = 13 × 23.

How to choose B?

Since the algorithm is incremental, it can just keep running with the bound constantly increasing.

Assume that p − 1, where p is the smallest prime factor of n, can be modelled as a random number of size less than . By Dixon's theorem, the probability that the largest factor of such a number is less than (p − 1)1/ε is roughly ε−ε; so there is a probability of about 3−3 = 1/27 that a B value of n1/6 will yield a factorisation.

In practice, the elliptic curve method is faster than the Pollard p − 1 method once the factors are at all large; running the p − 1 method up to B = 232 will find a quarter of all 64-bit factors and 1/27 of all 96-bit factors.

Two-stage variant
A variant of the basic algorithm is sometimes used; instead of requiring that p − 1 has all its factors less than B, we require it to have all but one of its factors less than some B1, and the remaining factor less than some . After completing the first stage, which is the same as the basic algorithm, instead of computing a new

for B2 and checking {{nowrap|gcd(aM' − 1, n)}}, we compute

where  and check if  produces a nontrivial factor of n. As before, exponentiations can be done modulo n.

Let {q1, q2, …} be successive prime numbers in the interval  and dn = qn − qn−1 the difference between consecutive prime numbers. Since typically ,  are even numbers. The distribution of prime numbers is such that the dn will all be relatively small. It is suggested that . Hence, the values of , , , … (mod n) can be stored in a table, and  be computed from , saving the need for exponentiations.

Implementations

 The GMP-ECM package includes an efficient implementation of the p'' − 1 method.
 Prime95 and MPrime, the official clients of the Great Internet Mersenne Prime Search, use a modified version of the p - 1 algorithm to eliminate potential candidates.

See also
 Williams's p + 1 algorithm

References

Integer factorization algorithms

Pollard's p − 1 algorithm


An Otatea glauca in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lynn G. Clark ngan G.Cortés. An Otatea glauca in nahilalakip ha genus nga Otatea, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Otatea

Otatea glauca


Dubai Tour 2017 var den 4. udgave af cykelløbet Dubai Tour. Løbet var en del af UCI Asia Tour-kalenderen og blev arrangeret i perioden 31. januar til 4. februar 2017. Den samlede vinder af løbet blev Marcel Kittel fra .

Hold og ryttere

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape
Etape aflyst på grund af vejrforholdene.

5. etape

Trøjernes fordeling gennem løbet

Resultater

Eksterne henvisninger

Dubai Tour
UCI Asia Tour 2017

Dubai Tour 2017


Papa Pio V. za vrijeme svoga pontifikata (1566. – 1572.) održao je 3 konzistorija na kojima je imenovao ukupno 21 kardinala.

Konzistorij 6. ožujka 1566. (I.)
 Michele Bonelli, O.P., pranećak Njegove Svetosti

Konzistorij 24. ožujka 1568. (II.)
 Diego Espinosa Arévalo, biskup Sigüenze, Španjolska, predsjednik Kraljevskoga vijeća kralja Filipa II.
 Jérôme Souchier, O.Cist., opat Clairvauxa i Cîteauxa, generalni superior svoga reda
 Gianpaolo Della Chiesa, referent Tribunala Apostolske signature pravde
 Antonio Carafa, apostolski protonotar, kanonik Patrijarhalne Vatikanske bazilike

Konzistorij 17. svibnja 1570. (III.)

 Marcantonio Maffei, kijetijski nadbiskup, bilježnik Njegove Svetosti
 Gaspar Cervantes de Gcte, taragonski nadbiskup, Španjolska
 Giulio Antonio Santorio, santaseverinski nadbiskup
 Pierdonato Cesi, stariji, bivši narnijski administrator, klerik Apostolske komore
 Carlo Grassi, bishop of Montefiascone, klerik Apostolske komore, rimski guverner i vice-kamerlengo Svete Rimske Crkve
 Charles d'Angennes de Rambouillet, manski biskup, francuski veleposlanik
 Felice Peretti Montalto, O.F.M.Conv., biskup u Sant'Agata dei Goti
 Giovanni Aldobrandini, imolski biskup
 Girolamo Rusticucci, osobni tajnik Njegove Svetosti, apostolski protonotar
 Giulio Acquaviva d'Aragona, referent Sudišta Apostolske signature pravde i milosti
 Gaspar de Zúniga y Avellaneda, seviljski nadbiskup, Španjolska
 Nicolas de Pellevé, senski nadbiskup, Francuska
 Archangelo de' Bianchi, O.P., teanski biskup
 Paolo Burali d'Arezzo, Theat., biskup Piacenze
 Vincenzo Giustiniani, O.P., učitelj svoga Reda
 Gian Girolamo Albani, apostolski protonotar, guverner u Markama

Bilješke

Vidi još
 Kardinalski zbor
 Konzistorij

Izvori

Pio 5
Kardinalski zbor

Kardinalska imenovanja pape Pija V.


Wikipedija na slovenskom jeziku jest inačica mrežne enciklopedije Wikipedije na slovenskom jeziku. Projekt slovenske Wikipedije pokrenut je 26. veljače 2002. ustanovljenjem njezine mrežne stranice, a napravio ju je suradnik Jani Melik. Slovenska Wikipedija nastala je kao 16. po redu. Prije nje nastale su inačice na engleskom, katalonskom, njemačkom, švedskom, španjolskom, portugalskom, francuskom, nizozemskom, poljskom, jednostavnom engleskom, afrikaansu, esperantu, norveškom, baskijskom i talijanskom, a poslije nje 2002. godine još inačice na danskom, latinskom, estonskom, frizijskom, japanskom, finskom, korejskom, kineskom, ruskom, češkom, bošnjačkom, malajalamu i turskom.

Izvori

Vanjske poveznice
Glavna stranica (slo.)

slovenski
Slovenija

Wikipedija na slovenskom jeziku


جسم الإنسان يتكون من أجهزة وأعضاء كثيرة كل جزء منها يقوم بوظيفة أو عدة وظائف خاصة به وكل جزء منها يسمى عضواً، والعضو جزء من جسم الكائن الحي يقوم بوظيفة واحدة أو عدة وظائف.

يوجد في جسم الإنسان أعضاء كثيرة مثل العين، الأذن، اللسان، القلب وغيرها، وكل مجموعة من الأعضاء تتعاون في ما بينها وتكمل القيام بمظهر من مظاهر الحياة. وتسمى الجهاز وهي مجموعة من أعضاء تعمل مع بعضها في تعاون وانتظام للقيام بمظهر من مظاهر الحياة. وإذا تفحصت جسمك من الداخل، وجدت فيه أجهزة تقوم بمظاهر الحياة المختلفة هي: الجهاز التنفسي، والجهاز الهضمي، والجهاز الدوري، والجهاز العصبي، والجهاز العضلي وغيره، هذه الأجهزة تتعاون مع بعضها البعض وتعمل بانتظام يومًا بعد يوم ليبقى جسم الإنسان حيًا.

عظام الإنسان

عظام الإنسان تختلف في أحجامها وأشكالها، فهي أسطوانية، مسطحة، كروية وبعضها طويلة وبعضها قصيرة وبعضها سميكة وبعضها رفيعة وأيضًا مجوفة وغير مجوفة.

مجموعة العظام في الجسم تترابط مكونة الهيكل العظمي للجسم. يوجد داخل الجمجمة جزء هام طري يعتبر مركز الإحساس والتحكم في جسم الإنسان ويسمى الدماغ.

عظام الجمجمة قوية وصلبة تحمي الدماغ بداخلها، وكذلك تحمي العينين والأذينين.

مكونات

خلايا

يحتوي الجسم على تريليونات الخلايا، وهي الوحدة الأساسية للحياة. في مرحلة النضج، هناك ما يقارب من 30  إلى 37  تريليون خلية في الجسم، يستضيف الجسم أيضًا نفس العدد من الخلايا غير البشرية  وكذلك الكائنات متعددة الخلايا التي تقع في الجهاز الهضمي وفي الجلد. ليس كل أجزاء الجسم مكونة من الخلايا، الخلايا تتوضع في أنسجة خارج الخلايا التي تتكون من البروتينات مثل الكولاجين، وتحيط بها السوائل خارج الخلية.

من 70 كجم من متوسط وزن جسم الإنسان المتوسط، ما يقرب من 25 كجم هو خلايا غير بشرية أو المواد غير الخلوية مثل العظام والنسيج الضام.الحمض النووي موجود داخل نواة الخلية. هناك يتم نسخ أجزاء من الحمض النووي وإرسالها إلى الجسم من الخلية عن طريق الحمض النووي الريبي ثم يتم استخدام الحمض النووي الريبي لصنع البروتينات التي تشكل الأساس للخلايا، نشاطهم، ومنتجاتهم. ليس كل الخلايا لديها حمض نووي، بعض الخلايا مثل خلايا الدم الحمراء الناضجة تفقد نواتها بعد النضج.

أنسجة

يحتوي الجسم أنواع مختلفة من الأنسجة، وتعرف بأنها الخلايا التي تعمل مع وظيفة متخصصة. دراسة الأنسجة تسمى علم الأنسجة، وغالبًا ما يتم من خلال المجهر، يتكون الجسم من أربعة أنواع رئيسية من الأنسجة - خلايا بطانة (ظهائر)، النسيج الضام، والأنسجة العصبية والأنسجة العضلية.
الخلايا التي تقع على الأسطح المعرضة للعالم الخارجي أو الجهاز الهضمي أو التجاويف الداخلية تأتي بأشكال عديدة - من الخلايا الطلائية، إلى خلايا ذات أهداب صغيرة تشبه شعر الرئتين، إلى خلايا تشبه العمود التي تغطي المعدة.

الخلايا البطانية هي الخلايا التي تقع في التجاويف الداخلية بما في ذلك الأوعية الدموية والغدد.

أجهزة

الجهاز الدوري

يتكون الجهاز الدوري من القلب و الأوعية الدموية (الشرايين، الأوردة و الشعيرات الدموية). يقوم القلب بدفع الدورة للدم إلى جميع أجزاء الجسم والذي يعمل بمثابة "نظام نقل" لنقل الأكسجين والمواد الغذائية ومنتجات النفايات والخلايا المناعية، والهرمونات. يمكن تقسيم مسارات الدورة الدموية داخل جسم الإنسان إلى قسمين: الدورة الرئوية، والتي تضخ الدم إلى الرئتين لجلب الأكسجين وترك ثاني أكسيد الكربون، و الدورة الدموية الجهازية التي تنقل الدم من القلب إلى باقي الجسم.

الجهاز الهضمي

الجهاز المناعي

الجهاز اللحافي

الجهاز اللمفي

الجهاز العضلي الهيكلي

الجهاز العصبي

الجهاز التناسلي

الجهاز التنفسي

الجهاز البولي

تشريح

علم الوظائف

مراجع

تشريح الإنسان
فيزيولوجيا الإنسان

جسم الإنسان


Egosuz programcılık, kişisel faktörleri ortadan kaldırmaya çalışarak işin kalitesini artırmaya yönelik bir yazılım geliştirme yönetmidir. Kaliteyi artırmak için, yazılan kodlar diğer yazılımcılar tarafından incelenir. Egosuz programcılıkta bu gözden geçirmelerin, arkadaşça ve kişisel duyguları bir kenarda bırakarak yapılması öngörülür.

Bu kavramdan ilk bahseden kişi, günümüzde danışmanlık yapmakta olan Gerald Weinberg'dir. 1971 yılında yayınlanan "The Psychology of Computer Programming" adlı kitabında bu kavrama yer vermiştir.

Programlama

Egosuz programcılık