Alípio de Miranda Ribeiro (Rio Preto, Minas Gerais, 21 de febrero de 1874 – Río de Janeiro, 8 de enero de 1939) fue una naturalista brasileño. Creó, en 1911, el primer servicio oceanográfico de América del Sur, la Inspectoría de Pesca ().

Biografía

Desde joven se interesó por la Historia Natural y, ya durante la adolescencia, tradujo al portugués la obra del conde de Buffon.
Se trasladó a Río de Janeiro, entonces capital del Imperio del Brasil, donde se matriculó en la Facultad de Medicina de Río de Janeiro, aunque no llegó a finalizar el primer curso. En 1894 ingresó en el Museo Nacional, como preparador interino de la Primera Sección (Zoología). En 1897 fue nombrado naturalista-auxiliar, ejerciendo las funciones de Secretario (1899), profesor y jefe de la División de Zoología (1929), cargo que desempeñó hasta su fallecimiento.

Durante 1908-1910 participó en la primera expedición de la denominada «Comisión Rondon». La comisión, al mando del coronel Cândido Rondon, tenía como objetivo explorar la región amazónica y construir una línea telegráfica desde Cuiabá, en Mato Grosso, hasta Santo Antonio do Madeira, en el actual estado de Rondonia. Durante el viaje, Miranda Ribeiro tuvo oportunidad de realizar valiosas observaciones y recolectar numerosas muestras de material zoológico.

En 1911, después de visitar diferentes museos en Europa y Estados Unidos, y haber estudiado sus programas de investigación, fundó la «Inspectoría de Pesca», primer servicio oficial dedicado a este sector en Brasil. Entre 1911 y 1912, periodo en el que desempeñó el cargo de director de la misma, estableció un espacio museológico sobre la pesca, una biblioteca especializada, secciones técnicas dedicadas a la investigación y puso en servicio un navío oceanográfico, el «José Bonifácio».

Fue miembro fundador de la Sociedade Brasileira de Ciências en 1916 (desde 1921, Academia Brasileira de Ciências) y desarrolló un ingente trabajo, con más de 150 obras sobre vertebrados e invertebrados de la fauna de Brasil, además de otros títulos sobre peces, reptiles, aves y mamíferos, entre los que destacan los cinco volúmenes dedicados a los peces de Brasil.

Abreviatura

La abreviatura Miranda Ribeiro se emplea para indicar a Alípio de Miranda Ribeiro como autoridad en la descripción y taxonomía en zoología.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Zoólogos de Brasil

Alípio de Miranda Ribeiro


est un film américain réalisé par Kenneth Webb et sorti en 1920. Une copie est préservée au British Film Institute.

Synopsis
Une jeune fille et un jeune garçon, qui se côtoient enfants, finissent par grandir séparément. Leurs retrouvailles créeront des émotions nouvelles...

Fiche technique
 Réalisation : Kenneth Webb
 Scénario : Kathryn Stuart
 Production : 	Realart
 Photographie : George J. Folsey, Harry Stradling
 Durée : 50 minutes (5 bobines)
 Date de sortie :  : USA

Distribution

Constance Binney : Felicia Day / Octavia, sa mère
Rod La Rocque : Dudley Hamilt
George Backus : Maj. Trenton
Bradley Barker : John Ralph
Robert Schable : Allen Graemer
Frank Losee : Peter Alden
 Richard Carlyle : James Burrell
Edyna Davies as Dulcie

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film américain sorti en 1920
Film dramatique américain
Moyen métrage américain
Film muet américain
Film américain en noir et blanc

The Stolen Kiss


Yolpınar, Samsun ilinin Vezirköprü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Samsun iline 135 km, Vezirköprü ilçesine 35 km uzaklıktadır.

Nüfus

Vezirköprü'nün mahalleleri

Yolpınar, Vezirköprü


Za njegova djeda, pogledajte Sunifredo I.

Sunifredo II. (katalonski: Sunifred II d'Urgell; španjolski: Sunifredo II de Urgel; o. 880. — 948.) bio je španjolski plemić i grof Urgella. Donirao je zemlju samostanu San Pablo del Campo de Barcelona.

Njegovi su roditelji bili grof Wifredo Dlakavi i njegova supruga, gospa Guinidilda te je Sunifredo naslijedio oca na mjestu grofa Urgella 897.

Sunifredo je bio oženjen Adelajdom; njihov je sin bio plemić Borrell, koji je umro prije oca te je spomenut u povelji iz 936. god.

Sunifreda je naslijedio nećak, grof Borrell II., sin grofa Sunyera I.

Izvori i bilješke
Rafael Altamira, Il califfato occidentale. Storia del mondo medievale. Opseg II, 1999., str. 477–515.

Vanjske poveznice
GUIFRÉ
Grofovi Urgella

Sunifredo II.


An Juncus lomatophyllus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Spreng.. An Juncus lomatophyllus in nahilalakip ha genus nga Juncus, ngan familia nga Juncaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Juncus

Juncus lomatophyllus


La statue-menhir de Puech Réal, appelée aussi statue-menhir du Tougnétou, est une statue-menhir appartenant au groupe rouergat découverte à Saint-Salvi-de-Carcavès, dans le département du Tarn en France.

Description
Elle a été découverte en 1896 par l'abbé Barthes sur la colline de Puech Real qui fait partie de la ligne de crêtes des Monts de Lacaune. Elle a été sculptée dans une dalle de grès dont le site d'extraction le plus proche est situé à environ . Elle mesure  de hauteur sur  de largeur et  d'épaisseur.

C'est une statue masculine. Elle est complète. Les sculptures sont très nettes, assez épaisses. Tous les attributs anthropomorphes sont bien marqués : visage (yeux,nez,tatouages), membres supérieurs et inférieurs, crochets-omoplates. Le personnage porte un vêtement à plis fermé par une ceinture sans boucle et un baudrier avec l'objet.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Tarn
 Liste des statues-menhirs de France

Puech Réal
Site mégalithique dans le Tarn

Statue-menhir de Puech Réal


Piero Coppola (Milán, 11 de octubre de 1888-Lausana, 17 de marzo de 1971), fue un compositor, pianista y director de orquesta italiano.

Vida y carrera
Coppola nació en Milán; ambos padres fueron cantantes. Estudió en el conservatorio de Milán, graduándose en piano y composición en 1910.  Para el año 1911 ya estaba dirigiendo ópera en el Teatro de La Scala en Milán.  Ese año escuchó a Debussy dirigiendo sus propias composiciones Iberia y Preludio a la siesta de un fauno en Turín, una experiencia que "tuvo una influencia decisiva en su carrera". Trabajó en Bruselas, Bélgica antes de pasar la Primera Guerra Mundial en Escandinavia.

En 1921 Coppola residió en Londres y más tarde se trasladó a Francia.  Entre 1923 y 1934 fue el director artístico de La voz de su amo, la rama francesa de la compañía Gramophone.  En 1924 Sylvia Beach le pidió que hiciera una grabación de una lectura de James Joyce de Ulises:  Coppola replicó que la grabación tendría que hacerse costeándolo Beach, no llevaría el sello de la Voz de su Amo y no se incluiría en el catálogo.  A finales de los años veinte y treinta Coppola dirigió grabaciones de muchas obras de Debussy y Ravel, incluyendo las primeras grabaciones de La mer de Debussy y el Bolero de Ravel. La forma de dirigir de Coppola obtuvo la admiración de Debussy, aunque el compositor no llegó a oír a Coppola interpretando ninguna de sus obras.  Su obra en el repertorio francés ha sido ampliamente alabada. Sus grabaciones de Debussy han sido descritas como "sin rival en la época", con su grabación en 1938 de Nocturnos considerada una "obra maestra" y entre las primeras grabaciones "más cercanas al pensamiento de Debussy".  Su grabación de Le tombeau de Couperin de Ravel obtuvo el Grand Prix du Disque en 1932.  Coppola también dirigió la primera grabación del Concierto para piano n.º 3 de Prokofiev, con el propio compositor como solista, en junio de 1932.

Desde 1939 en adelante Coppola trabajó en Lausana, Suiza, donde murió.

Composiciones
Coppola compuso dos óperas, una sinfonía y algunas obras más breves.  Según un artículo del año 1921 en el Musical Times, su música "es todo nervio, y siempre tiene un decisivo carácter rítmico".  El artículo siguió describiendo a Coppola como "(un) músico muy fuerte, (que) ama traducir musicalmente ciertas posturas grotescas y truculentas que él logra hacer muy impresionantes."

Familia

A pesar de muchas pretensiones sin fundamento, no hay conexiones familiares, que se sepa, entre Piero Coppola y Carmine Coppola o el hijo de Carmine Francis Ford Coppola.

Primeras grabaciones
 Debussy, La mer, orquesta, 1928
 Ravel, Shéhérazade, Marcelle Gerar (soprano), orquesta, The Gramophone Company, noviembre de 1928, París
 Ravel, Boléro, orquesta, The Gramophone Company, 8 de enero de 1930, París
 Prokofiev, Concierto para piano n.º 3, Sergei Prokofiev (piano), Orquesta Sinfónica de Londres, HMV, 27–28 de junio de 1932, Londres
 Ravel, Daphnis et Chloé suite n.º 1, Orquesta de la Sociedad de Conciertos del Conservatorio, The Gramophone Company, 1934, París

Libros

Referencias

Enlaces externos

Directores de orquesta de Italia
Compositores de música clásica de Italia del siglo XX
Nacidos en Milán
Fallecidos en Lausana

Piero Coppola


Duios Anastasia trecea este un film românesc din 1980 regizat de Alexandru Tatos ce a ecranizat nuvela omonimă a lui Dumitru Radu Popescu (publicată într-un volum de proză din 1967). Rolurile principale au fost interpretate de actorii Anda Onesa și Amza Pellea.

Prezentare

Povestea are loc în vara 1944. Este prezentată lupta partizanilor români și iugoslavi împotriva armatelor hitleriste.

Distribuție

 Anda Onesa — Anastasia, învățătoare suplinitoare
 Amza Pellea — Costaiche, primarul colaboraționist al comunei
 László Tarr — Stoicovici, cârciumarul satului care-i ascunde pe partizanii sârbi
 Levente Bíró — medicul afemeiat
 Cristian Ghiță — "Omul cu haltere", un vagabond musculos
 Răzvan Onesa — copilul Mihai, elev al Anastasiei
 Cătălin Ciornei — Emil, fiul lui Costaiche, iubitul Anastasiei
 Gheorghe Teașcă — domnul Paul, medicul veterinar
 Daniel Petrescu — dascălul bisericii
 István Kőfalvi — jandarmul (menționat István Köfalvi)
 Imola Gáspár — slujnica arătoasă de la cârciuma satului
 Dumitru Bordeanu — Vasile, nebunul satului
 Adrian Berzescu — notarul
 Ernest Kántor — secundul
 Elena Fulga
 Lucia Boga
 Luminița Sicoe
 Alexandru Ispas
 Maria Nichici
 Ion Piscureanu
 Ion Adam
 Ionel Popovici
 Tudor Petre
 Coriolan Lazarovici

Producție
Regizorul Alexandru Tatos s-a gândit la ecranizarea nuvelei lui D.R. Popescu încă din noiembrie 1975. Filmările au avut loc în perioada 21 iulie - 10 septembrie 1979 la Dubova. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 3.757.000 lei.

Inițial pentru rolul lui Costaiche regizorul s-a gândit la Victor Rebengiuc, iar Mariana Buruiană a dat probe pentru rolul Anastasiei, alături de alte actrițe.

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.369.514 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

 http://www.istoriafilmului.ro/film/341/duios-anastasia-trecea
 http://aarc.ro/articol/duios-anastasia-trecea

Vezi și
 1980 în film
 Listă de filme românești despre cel de-al Doilea Război Mondial

Filme din 1980
Filme regizate de Alexandru Tatos
Filme românești
Filme în limba română
Filme istorice românești
Filme despre Al Doilea Război Mondial
Filme dramatice românești
Filme Casa de Filme 1

Duios Anastasia trecea (film)


Portretul Adelei Bloch-Bauer I (pronunție: /prɪːmul portret al adeleɪ blɔːh bauər/; în engleză: Portrait of Adele Bloch-Bauer I, The Lady in Gold sau The Woman in Gold; cunoscut în română și ca "Doamna în Aur" sau "Femeia în Aur") este un tablou pictat de Gustav Klimt între anii 1903 și 1907. Tabloul a fost furat de către naziști în 1941 și expus la Österreichische Galerie Belvedere. În 2006, după 8 ani de eforturi ale moștenitoarei Bloch-Bauer, pictura a fost returnată familiei; a fost vândut în același an pentru 135 de milioane de dolari americani, la acel moment un preț record pentru o pictură.

Portretul este lucrarea finală și cea mai reprezentativă a fazei de aur a lui Gustav Klimt. A fost prima dintre cele 2 reprezentări ale lui Adele de către Gustav Klimt - al doilea a fost finalizat în 1912; acestea au fost două dintre cele câteva lucrări ale artistului care îi aparțineau familiei. Adele a murit în 1925 de meningită; ea a cerut ca lucrările de artă ale lui Klimt să fie lăsate la Galeria Belvedere, deși acestea aparțineau lui Ferdinand, nu ei. După anexarea Austriei de către Germania Nazistă, Ferdinand a fugit din Viena și sa îndreptat spre Elveția, lăsând în urmă o mare parte a bogăției sale, inclusiv colecția sa mare de artă. Pictura a fost furată de naziști în 1941, împreună cu restul bunurilor lui Ferdinand, după ce o falsă acuzație de evaziune fiscală a fost făcută împotriva lui. Bunurile obținute din vânzările preconizate de lucrări de artă, de proprietate și de activitățile sale în domeniul zahărului au fost compensate cu creanța fiscală. Avocatul care acționa în numele statului german dă portretul Galeriei Belvedere, susținând că respectă dorințele pe care Adele le făcuse în voia ei. Ferdinand a murit în 1946; el avea voința de a afirmat că moștenirea sa ar trebui să meargă la nepotul său și la 2 nepoate.

În 1998, Hubertus Czernin, jurnalist de investigație austriac, a stabilit că Galeria Belvedere conținea mai multe lucrări furate de la proprietarii evrei în război și că galeria a refuzat să readucă arta la proprietarii lor originali sau să recunoască faptul că furturile au avut loc. Una dintre nepoatele lui Ferdinand, Maria Altmann, l-a angajat pe avocatul Randol Schoenberg ca să facă o plângere împotriva galeriei pentru returnarea a cinci lucrări de Gustav Klimt. După o reclamație legală de 7 ani, care a inclus o audiere în fața Curții Supreme a Statelor Unite, un comitet de arbitraj de la Viena a fost de acord că pictura și altele au fost furate de la familie și că ar trebui returnate lui Altmann. A fost vândut omului de afaceri și colecționarului de artă Ronald Lauder, care a plasat lucrările în galeria Neue Galerie, galerie din New York, pe care a fondat-o.

Fundal

Gustav Klimt

Gustav Klimt s-a născut la 14 iulie 1862, la Baumgarten, una din suburbiile Vienei ce făcea atunci parte din Imperiul Austro-Ungar. El a fost al doilea băiat dintre cei 7 copii ai familiei în care s-a născut (3 băieți și 4 fete). Tatăl său, de profesiune giuvaergiu, era originar din Cehia. Despre perioada dinainte de anul 1867, privitor la copilăria lui Klimt, nu avem aproape nici un fel de informații. Se dovedește de timpuriu talentat la desen, la 14 ani reușește la examenul de admitere la "Kunstgewerbeschule" ("Școala de Arte Aplicate") din Viena. Doi ani frecventează cursurile acestei școli și, concomitent, învață pictura în atelierul maestrului Ferdinand Laufberger.

În 1879 ia parte, sub îndrumarea lui Hans Makart, la organizarea festivităților prilejuite de aniversarea a 25 de ani de căsătorie a cuplului imperial. Fratele său, Ernst, frecventează aceeași școală de artă. Cei 2 frați, împreună cu un coleg, Franz Matsch, decid să lucreze în comun, și tinerii artiști primesc mici comenzi: decorări ale unor porțelanuri, proiecte pentru ilustrații.

În 1880 obțin două comenzi mari: lucrări de decorațiuni la palatul din Sturan, precum și pictarea unui tablou destinat clădirii principale a stațiunii balneare din Karlovy Vary (pe atunci Karlsbad).

În anul 1883 frații Klimt au fondat la Viena, împreună cu Franz Matsch, propria lor școală de artă decorativă și au primit comenzi din mai multe părți ale Europei. Curând cei trei au plecat în Regatul României unde au executat lucrări pentru decorarea castelului Peleș din Sinaia. În 1886 grupul lor participă la realizarea scărilor noului teatru imperial, Burgtheater, din Viena.

În 1893 Gustav Klimt pictează tabloul reprezentând interiorul teatrului castelului Eszterházy, cu care obține premiul expoziției organizate de "Künstlerhaus" ("Căminul Artiștilor"). La nici treizeci de ani este considerat unul din cei mai importanți artiști austrieci. Între anii 1891-1897, devenit membru al societății artiștilor vienezi, "Künstlerhausgenossenschaft", împreună cu alți pictori, se străduiește să reformeze instituția aservită unor principii artistice net conservatoare. Până la urmă, ei înființează, în 1897, o nouă grupare artistică, separată de Künstlerhaus, care se va numi Secesiunea. Membrii acesteia primesc un teren din partea orașului Viena, pentru a-și putea construi sediul.

Chiar în anul următor ei își organizează, în pavilionul proiectat de arhitectul Joseph Maria Olbrich, prima expoziție. Klimt va fi primul președinte al Secesiunii. Manifestul lor va fi publicat în 1898, în primul număr al revistei "Ver Sacrum". Filozofia Secesiunii este căutarea adevărului despre existența umană. Deasupra intrării în pavilionul asociației se putea citi următoarea inscripție: "Fiecărei epoci îi este caracteristică propria artă, iar artei - libertatea". Fidel acestui ideal, Klimt își eliberează arta de tabu-uri. În 1905 ajunge însă în conflict cu artiștii ce i-au fost apropiați și, ca urmare, rupe legăturile cu Secesiunea și formează un alt grup, "Kunstschau".

În ciuda numeroaselor legături și aventuri amoroase, Klimt a avut o singură dragoste trainică, Emilie Flöge, pe care a reprezentat-o în mai multe tablouri. Începând din anul 1900, pictorul petrece mereu câteva săptămâni de vară pe moșia familiei Flöge, pe malul lacului Attersee.
Pictează mai ales peisaje, grupuri de copaci, boschete de flori ("Grădină cu floarea soarelui" 1905), dar și compoziții în care motivul principal îl reprezintă teme antice cu personaje feminine, reinterpretând miturile și simbolurile, ca în tabloul "Iudita și Capul lui Olofern" (1901).

Una din cele mai renumite picturi ale lui Klimt este "Sărutul" (1907-1908). Ea datează din așa-numită "perioadă de aur" a artistului. Acest lucru este ilustrat cel mai bine de petalele aurii ce luminează fosforescent scena intimă a sărutului. Măiestria decorativă a lui Klimt se poate observa pe exemplul oferit de covorul de flori întins la picioarele celor doi îndrăgostiți, pe care figurile unite în îmbrățișare au încremenit într-o imobilitate statuară.

Prin alegoria femeilor, care apar în tablouri ca "Nuda Veritas" (1899) sau "Danae" (1907), reprezentate sub chipul unor frumoase roșcate, Klimt evidențiază preocuparea sa pentru temele erotice. Faptul că împrumută teme din mitologie atenuează caracterul lasciv al compozițiilor. Tablourilor sale le este foarte caracteristică paleta întreagă a culorilor deschise și pure. Renunțând complet la perspectivă, pictorul așază formele decorative în același plan cu siluetele personajelor.

În ultimii 15 ani ai vieții, Klimt călătorește mult în Germania, Belgia și Italia. La Ravenna descoperă frumusețea bazilicii San Vitale. Mozaicurile de inspirație bizantină, de un aur strălucitor, produc asupra lui o profundă impresie și, ca efect, începând din acest moment folosește tot mai des placarea aurie. În 1910 participă la cea de-a IX-a Bienală din Veneția, unde obține un uriaș succes. În 1917, este numit membru de onoare al Academiilor din Viena și München. Câteva luni mai târziu, la începutul anului 1918, suferă un atac cerebral. Moare la 6 februarie la Wien-Neubau, fiind înmormântat în cimitirul Hietzinger din Viena.

Ferdinand & Adele Bloch-Bauer

Adele Bauer era dintr-o familie vieneză evreiască bogată. Ea s-a născut pe data de 9 august 1881 în Viena, fiind fiica lui Moriz Bauer și a lui Jeanette Bauer. Tatăl ei era directorul Wiener Bankverein, a șaptea cea mai mare bancă a Austro-Ungariei și directorul general al Căilor Ferate Orientale. Nepoata ei, Maria Altmann, o descire pe Adele ca fiind: "bolnavă, suferindă, cu dureri de cap permanente, fumătoare ca un coș de fum, incredibil de delicată și somnoroasă. O față foarte intelectuală. Foarte elegantă. Încrezută și arogantă.". La sfârșitul anilor' 1890 Adele îl întâlnește pe Gustav Klimt și încep să aibă o relație. Opiniile sunt împărțite dacă Adele și Gustav au avut o aventură. Artistul Catherine Dean a considerat că Adele era "singura doamnă a societății pictate de Klimt, cunoscută cu siguranță pentru a fi amanta sa", în timp ce jurnalista Melissa Müller și academiciana Monica Tatzkow scriu că "relația a fost mai mult decât o prietenie". Whitford observă că unele dintre schițele preliminare pe care Klimt le-a făcut pentru Sărutul au arătat o figură bărbierită care ar fi fost probabil un autoportret; partenerul de sex feminin este descris de Whitford ca un "portret idealizat al lui Adele" . Whitford scrie că singura probă prezentată pentru susținerea teoriei este poziția mâinii drepte a femeii, deoarece Adele avea un deget desfigurat după un accident din copilăria sa.

Părinții lui Adele au organizat o căsătorie cu Ferdinand Bloch, producător bancar și producător de zahăr; Sora mai mare a lui Adele sa căsătorit anterior cu fratele mai mare al lui Ferdinand. Ferdinand a fost mai în vârstă decât logodnica sa, iar la momentul căsătoriei în decembrie 1899, ea avea 18 ani iar el avea 35 de ani. Cuplul, care nu avea copii, și-a schimbat numele de familie la Bloch-Bauer. Din punct de vedere social, Adele a reunit scriitori, politicieni și intelectuali pentru saloane regulate la domiciliul lor.

Cuplul a împărtășit o dragoste de artă și a patronat mai mulți artiști, colectând în principal picturi vieneze din secolul al XIX-lea și sculptură modernă. Ferdinand a avut de asemenea o pasiune pentru porțelanul neoclasic, iar până în 1934 colecția sa a fost de peste 400 de exponate, fiind una dintre cele mai bune din lume.

În 1901, Klimt a pictat Iudita și Capul lui Olofern; istoricul de artă Gottfried Fliedl observă că pictura este "cunoscută și interpretată ca Salome". Adele a fost modelul pentru o lucrare și purta o ciocănitură adâncă cu pietre prețioase, dată de Ferdinand, în ceea ce Whitford descrie drept "cea mai erotică pictură a lui Klimt".  În 1903, Ferdinand a achiziționat prima sa lucrare Klimt de la artistul Buchenwald (Pădurea de fagi).

Tabloul

Pregătire și Executare

La mijlocul anului 1903, Ferdinand Bloch-Bauer i-a cumandat lui Klimt să-i picteze un portret soției sale (Adele Bloch Bauer); el dorea să le dea tabloul părinților Adelei ca un cadou aniversar în luna octombrie a acelui an. Klimt a desenat peste o sută de schițe pregătitoare pentru portret între anii 1903 și 1904. Bloch-Bauer a cumpărat câteva dintre schițele pe care Klimt le-a făcut Adelei când au obținut 16 desene ale lui. Adele avea 26 de ani atunci când Klimt a pictat-o. În decembrie 1903, împreună cu colegul său artist Maximilian Lenz, Klimt a vizitat Bazilica San Vitale din Ravenna, unde a studiat mozaicurile de aur bizantine timpurii ale lui Iustinian I și ale soției sale, împărăteasa Teodora. Mai târziu, Lenz a scris că "mozaicul a făcut o impresie decisivă imensă asupra lui ... [Klimt], din care provine strălucirea, decorarea rigidă a artei sale". Klimt mai târziu a spus că "mozaicurile splendorii incredibile" erau o "revelație" pentru el. Mozaicurile din Ravenna au atras atenția altor artiști care au oferit ilustrații ale lucrării, inclusiv Wassily Kandinsky în 1911 și Clive Bell în 1914.

Klimt a întreprins mai multe pregătiri pentru portret decât orice altă lucrare pe care a făcut-o. O mare parte din portret a fost realizată printr-o tehnică elaborată de folosire a frunzei de aur și argint și apoi adăugarea de motive decorative în basorelief folosind gesso, un amestec de vopsea constând dintr-un liant amestecat cu cretă sau gips. Cadrul de aur al picturii a fost realizat de arhitectul Josef Hoffmann. Klimt a terminat lucrările până în 1907.

Descriere

Tabloul este pătrat, măsurând 138 pe 138 de centimetri (54 pe 54 de țoli (inci)), fiind făcut cu vopsea cu ulei, argint și frunză de aur pe pânză (canvas). Tabloul o înfățișează pe Adele Bloch-Bauer stând pe un scaun sau un tron auriu, ea fiind în spatele unui fundal strălucitor. În jurul gâtului ei este aceiași bijuterie pe care Klimt a inclus-o în tabloul Iudita și Capul lui Olofern. Adele poartă o rochie aurie strâmtă, cu triungiuri și alte forme geometrice pe ea. Poziția Adelei în raport cu fundalul este asemănătoare cu cea din tabloul "Napoleon I pe tronul său imperial". Rochia se îmbină în fundal atât de bine încât directorul muzeului Jan Thompson scrie că "se întâlnește aproape accidental modelul, așa că este înfășurat în schema geometrică groasă.". Peter Vergo, care scrie pentru Grove Art că el consideră că pictura "marchează înălțimea ... operelor lui Klimt lucrate cu aur".

Părul, chipul, decolteul și mâinile lui Adele sunt pictate în ulei; ele reprezintă mai puțin de a doisprezecea parte din lucrare și, în opinia lui Whitford, transmit câteva informații despre caracterul deținătorului. Pentru Whitford, efectul fundalului de aur este acela de a o "îndepărta pe Adele Bloch-Bauer de planul pământesc, de a îi transformă carnea și sângele într-o apariție dintr-un vis de senzualitate și indulgență de sine"; el și Thomson, consideră că lucrarea ar arăta mai mult ca o icoană religioasă decât un portret. O'Connor scrie că opera de artă "pare să întruchipeze feminitatea" și, astfel, o compară cu Mona Lisa, în timp ce pentru Müller și lui Tatzkow, aurul le dă impresia că Adele pare să fie "melancolică și vulnerabilă".

Atât actualul deținător al portretului - Neue Galerie New York - cât și istoricul de artă Elana Shapirall descriu modul în care fundalul și rochia conțin simboluri sugestive de erotism, inclusiv triunghiuri, ouă, forme ale unor ochi și migdale. Sunt prezente, de asemenea, motive decorative pe tema literelor latine A și B, inițialele cumpărătorului. Whitford identifică influențele artei bizantine, egiptene, miceniene și grecești, spunând că "aurul este asemănător cu fundalurile mozaicurilor bizantine, ochii de pe rochie sunt ca cei din arta egipteană (hieroglifa egipteană pentru ochi: ), spiralele repetate și micuțe miceniene, în timp ce alte motive decorative, bazate pe inițialele numelui cumpărătorului sunt vag grecești".

Primire
Klimt și-a prezentat portretul la Expoziția Internațională de Artă Mannheim din 1907, alături de portretul Fritzei Riedler (portret făcut în 1906). Mulți dintre critici au avut reacții negative față de cele 2 picturi, descriind-le ca "grotești de tip mozaic", "bizare", "absurdități" și "vulgarități".

Istorie & relația cu deținătorul

1912–1945
După expunerea portretului la Kunstschau, tabloul a fost dus la casa Bloch Bauerilor din Viena. În 1912 Ferdinand a comandat încă un portret pentru soția sa. În februarie 1918, Klimt a suferit un accident vascular cerebral și a fost spitalizat; el a prins pneumonia din cauza epidemiei de gripă la nivel mondial și a murit în acea lună.

Pe 19 februarie 1923 Adele Bloch-Bauer și-a scris un testament. Fratele lui Ferdinand, Gustav, un avocat prin antrenament, a fost numit executor pentru că a ajutat-o. Testamentul include o referință la adresa lucrărilor lui Klimt ce erau deținute de cuplu, cuprinzând-ui și cele 2 portrete:

(Traducere din limba germană: "Îi cer soțului meu, după moartea sa, să-mi lase cele 2 portrete și cele 4 peisaje ale lui Gustav Klimt la Galeria de Stat a Austriei din Viena.")

Adele moare de meningită la vârsta de 43 de ani pe 24 ianuarie 1925, Ferdinand fiind devastat de moartea ei.

Galerie

Referințe

Picturi ale anilor 1910
Picturi realizate de Gustav Klimt

Portretul Adelei Bloch-Bauer I


Sunweb er en online rejsearrangør, som arrangerer sol- og skiferier til destinationer ved Middelhavet og i Alperne. Sunweb har afdelinger i en række nord- og centraleuropæiske lande, herunder Danmark. Selskabet har hovedkontor i Rotterdam i Holland.

Historie
Sunweb blev grundlagt i Holland i 1991 af Joost Romeijn, der i starten arrangerede ungdomsrejser for sine medstuderende under navnet GOGO Tours. I forbindelse med internettets opblomstring blev navnet ændret til Sunweb Group, som de følgende år, foruden GOGO Tours, kom til at omfatte rejsebrands som HUSK, X-Travel og Jiba. I 2007 ændredes navnet til Sundio Group International GmbH.

Koncernen angiver at have over en million årlige gæster i sine rejsebureauer og mere end 500 medarbejdere. Der er fem hoved-varemærker: Sunweb Sun, Sunweb Ski, Eliza was here, Primavera og GoGo. Sunweb blev i 2019 købt af kapitalfonden Triton.

Sunweb i Danmark
Siden 2010 har Sunweb arrangeret sol- og skirejser for danske rejsende, og i 2012 opkøbte Sundio Group det danske FBC Rejser og udvidede i den forbindelse med kør-selvferier. I 2016 havde Sunweb 72.044 gæster, hvilket var Danmarks 5. største charterrejsearrangør dette år blandt Rejsearrangører i Danmark.

Sponsor af cykelhold
Siden 2017 har Sunweb været hovedsponsor af cykelholdet Team Sunweb.

Noter

Rejsebureauer i Danmark
Etableret i 2000

Sunweb


The Human Target is the name of two fictional characters in American comic books published by DC Comics. The first is Fred Venable, while the second is private investigator and bodyguard Christopher Chance who assumes the identities of clients targeted by assassins and other dangerous criminals. The character has appeared in numerous books published throughout the decades and has appeared in television adaptations.

Human Target made his first live appearance in the 1992 television series Human Target played by Rick Springfield and then in the 2010 television series Human Target played by Mark Valley. In the fifth and sixth seasons of the Arrowverse series Arrow, Human Target was played by Wil Traval.

Publication history
The first character to use the "Human Target" title (Fred Venable) appeared in Detective Comics #201 (November 1953), and was created by Edmond Hamilton and Sheldon Moldoff.

The second character to use the "Human Target" title (Christopher Chance) first appeared in Action Comics #419 (December 1972) and was created by Len Wein and Carmine Infantino. His early appearances came in back-up stories in Action Comics, a title better known for featuring Superman tales published by DC Comics. He first appeared in "The Assassin-Express Contract", a backup story written by Wein and illustrated by Infantino. Later, the feature appeared in Batman titles such as The Brave and the Bold and Detective Comics. He starred in a limited series, a one-shot, and then an ongoing Human Target series written by Peter Milligan and published under DC's Vertigo imprint. In 2022, Tom King and Greg Smallwood began a 12-issue limited series for DC's Black Label imprint.

Comic listing

Vertigo

Writer Peter Milligan and Edvin Biukovic revived Christopher Chance in 1999, moving the character to DC Comics' Vertigo imprint for a four-issue limited series. The mini-series was followed by the graphic novel Human Target: Final Cut, as well as a series lasting 21 issues until its cancellation in 2005.

Reception
The Human Target story "The Unshredded Man" was analyzed as an example of depictions of the September 11 attacks in American popular culture.

In other media

Television

 A television pilot, starring Rick Springfield, was produced in 1990. Springfield starred as Chance, who was now a Vietnam vet as well as a private investigator/bodyguard. In this version, for ten percent of a client's annual income ("whether you're a busboy or the king of England"), Chance would take the client's place and protect his or her life. Philo Marsden (Kirk Baltz) was an eccentric computer genius who helped Chance by designing high-tech masks, and Jeff Carlyle (Sami Chester) was the chauffeur, cook and pilot for Chance's mobile base of operations, the Blackwing (designed by Mike Kaluta). Lilly Page (Signy Coleman) was an ex-CIA agent who helped coordinate Chance's missions. The show was created by Warner Brothers and Pet Fly Productions (producers of The Flash, Viper and The Sentinel), and aired on ABC. Though produced in 1990, the show aired only briefly in 1992 (7 episodes aired in the summer of 1992 although the pilot itself was never aired). The version of the show which aired in 1992 had a slightly different cast from that of the unaired pilot episode. Guest stars included David Carradine in the episode entitled "Second Chance". In November 1991, prior to the show's debut, Chance appeared in his own book, a 48-page one-shot titled The Human Target Special #1, an ostensible tie-in to the television show (the cover advertised that it was "Coming soon to ABC-TV!"), in which Chance and his cohorts protected a DEA agent from harm. It was written by Mark Verheiden, with pencils by Rick Burchett and inks by Dick Giordano.

 A FOX television series was in broadcast from 2010 to 2011 starring Mark Valley, Jackie Earle Haley, and Chi McBride. The series deviates from the comics version in that the character assumes nondescript cover identities that keep him close to the "target", rather than taking on the target's identity himself. The first season debuted on CTV and FOX in January 2010. The show was officially canceled on May 10, 2011, after two seasons. Portrayed as a former assassin who decided to turn his life around and become the opposite of what he was - saving lives rather than taking them - after failing to protect a woman he loved, he inherited his name from a guardian called Christopher Chance (Lee Majors), who obtained it the same way from the man before him, making the current one a fifth generation bodyguard with the given name. The current Christopher Chance initially employs the help of a former police officer, Winston (McBride), and an independent contractor known as Guerrero (Haley), later expanding his team with a financier who pokes an interest in his firm, Ilsa Pucci (Indira Varma), and a retired cat burglar called Ames (Janet Montgomery). DC published a six-issue tie-in mini-series written by Len Wein with art by Bruno Redondo.
 Christopher Chance / Human Target appears in the live-action television series Arrow, portrayed by Wil Traval. An old friend of John Diggle, Chance first appears in the fifth-season episode "Human Target" as a body decoy disguised as Oliver Queen (Stephen Amell). In a flashback in the same episode, he is seen being hired by Anatoly Knyazev to protect Knyazev from Bratva member Viktor and the man's thugs. Chance reappears in the sixth-season episode "Docket No. 11-19-41-73" masquerading as Tommy Merlyn (Colin Donnell) who appears dressed as Green Arrow during Oliver's trial. With help from Diggle and Wild Dog, Chance poses as Judge C. McGarvey when rendering the verdict. After the jury finds Oliver guilty, Chance as the Judge has Queen seek probation, and then Oliver is free to go. After the trial is over, Chance insists that Oliver's allies do not seek his help for another year.

References

External links

  (1992 television adaptation)
  (2010 television adaptation)
 Chance's publication history at "Thrilling Detective"
 HumanTarget at Don Markstein's Toonopedia. Archived from the original on February 5, 2016.

Characters created by Carmine Infantino
Characters created by Edmond Hamilton
Characters created by Len Wein
Characters created by Sheldon Moldoff
Comics characters introduced in 1953
Comics characters introduced in 1972
Crime comics
DC Comics martial artists
DC Comics male characters
Fictional bodyguards
Fictional private investigators
Comics adapted into television series

Human Target


El distrito de Wels-Land es un distrito político del estado de Alta Austria (Austria). La capital del distrito es la ciudad de Wels.

Localidades con población (año 2018)

Enlaces externos

Distritos de Alta Austria

Distrito de Wels


An Nervilia oxyglossa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Noriaki Fukuyama. An Nervilia oxyglossa in nahilalakip ha genus nga Nervilia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Nervilia

Nervilia oxyglossa


Mutevelija (tur. mütevelli ← arap. mutäwällı) jeste zanimanje posebice u starome muslimanskom svijetu; njime se označava upravitelj nekretninama i pokretninama iz vakufa. U modernome svijetu, mutevelija vrši funkciju predsjednika odbora džemata džamije i zadužen je za njeno održavanje; bez njegove suglasnosti nitko nema pravo da vrši ikakve izvanredne radnje u džamiji ili radove na džamiji.

Izvori

Zanimanja
Islam

Mutevelija


Nahija Maabatli ()  je nahija u okrugu Afrin, u sirijskoj pokrajini Alep. Površina nahije je 208,51 km2. Po popisu iz 2004. (prije rata), nahija je imala 11.741 stanovnika. Administrativno sjedište je u naselju Maabatli.

Izvori

Sirijske nahije
Pokrajina Alep

Maabatli (nahija)


Le zippéite ou uraconise est un sulfate d'uranyle hydraté, en petites aiguilles d'un jaune orangé, découvert pour la première fois à Saint-Joachimsthal (Jáchymov).

Le minéral d'uranium Zippeite, est nommé l'honneur de Franz Xaver Zippe.

Notes et références

Bibliographie
 Dictionnaire universel des sciences, des lettres et des arts, par Marie-Nicolas Bouillet, 1896

Sulfate (minéral)
Uranyle (minéral)
Potassium (minéral)
Minéral nommé d'après une personne

Zippéite


බර්කිනා ෆාසෝ හි වු උද්‍යාන භුමිය බැන්ෆෝරා හා බර්කිනා ෆාසෝ අසල සෝගම් වැවේ මෙ‍ම සෝගම් Faidherbia albida හා Borassus akeassii යන ශාක සෙවනේ වර්ධනයවේ.

කෘෂි කාර්මික වන විද්‍යාව යනු ගස් හා පදුරු බෝග වගාවන් හා ජීවනෝපාය මාර්ගයක් ලෙස ඇති කරන සතුන් හා එක්ව ගත් විට ලැඛෙන ආකර්ෂණීය ප්‍රයෝජන යොදා ගන්නා කෘෂිකාර්මික ක්‍රමෝපායකි. මෙය ලාභදායී, ඵලදායී, එකට එක්වු, විවිධාකාර වු, නිරෝගිමත් සහ තිරසාර ලෙස භූමිය යොදා ගැනීම ක්‍රම නිර්මාණය කිරීමට කෘෂිකාර්මික හා වන විද්‍යාත්මක තාක්ෂණයන් එකට සමිබන්ධ කරයි.

"භූමිය භාවිතා කිරිමේ ක්‍රම පද්ධති හා බහුවාර්ෂික ශාක අනෙකුත් බෝග වගාවන් හා සතුන් එකම භුමිය කළමණාකරණ ඒකකයක් තුල සුපරීක්ෂාකාරිව සිදු කිරිමේ ක්‍රියාවලියක් එකට එක්ව ගත් කල කෘෂිකාර්මික වන විද්‍යාව ලෙස භාවිතා වේ. මෙම එකතු වීම අවකාශීය මිශ්‍රණයක් හෝ තාවකාලික අනුපීළිවෙලක් තුළ සිදු විය හැක. කෘෂිකාර්මික වන විද්‍යාව තුළ ශාකමය හා ශාකමය නොවන සංඝටක අතර පාරිසරික හා ආර්ථීකමය අන්තර් සම්බන්ධතා පවතී". ලෝක කෘෂිකාර්මික වන විද්‍යා මධ්‍යස්ථානය (ICRAF) 1993.
එනම් ශාක කෘෂිකාර්මික පද්ධතීන් තුල ඉතා කල්පනාකාරීව ඕනෑකමින් යොදා ගනී. ශාක වලින් උපරිම ඵලදාව ලබා ගැනීමට හා ශාකවලට වන ධනාත්මක බලපෑම වර්ධනය කිරීමට, බෝග වගාවන්ට වන සෘණාත්මක තරගකාරී බලපෑම් අඩු කිරීමට දැනුම, කල්පනාකාරී ලෙස විශේෂ වර්ග තෝරා ගැනීම සහ ගස් හා බෝග වගාවන් මනා කළමණාකරනය අවශ්‍යය.

ඒ අතරම කෘෂිකාර්මික වන විද්‍යාව ගොවිපළවල්වල වූ ශාක ලෙස ද අර්ථකථනය කළ හැක. එමනිසා කෘෂිකාර්මික වන විද්‍යාව ගොවිපලවල් ආශ්‍රිත වන විද්‍යාව හා ගොවීන් තනිව හෝ හවුලේ බැදෙමින් තම භුමියන් වල වනාන්තර සිටුවීම හා කළමනාකරණය ලෙස ඉතා පුළුල් ලෙස තේරුම් ගත හැක. බොහෝ ඉඩම් හිමියන් මෙයට සම්බන්ධ වීම හා විවිධාකාර වූ ක්‍රියාකාරකම් වල නියැලීම මගින් සමාජය තුළ වූ විවිධාකාර වූ අත්දැකීම් හා අවශ්‍යතාවයන් නිරූපණය වේ.

කෘෂි කාර්මික වන විද්‍යාව


2009 වසරේ බංග්ලාදේශයේ පැවති තුන්කොන් තරඟාවලිය 2009 ජනවාරි 10 සිට ජනවාරි 16 දක්වා බංග්ලාදේශයේ පැවති එක්දින ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් තරඟාවලියකි. තුන්කොන් තරගාවලියට බංගලාදේශය, ශ්‍රී ලංකාව සහ සිම්බාබ්වේ ජාතික කණ්ඩායම් සම්බන්ධ වූ අතර, ශ්‍රී ලංකාව තරඟාවලිය ජයග්‍රහණය කළේය.

සංචිත

කණ්ඩායම් අදියර

ලකුණු වගුව

 මූලාශ්‍රය: [ESPNcricinfo]

තරග

අවසාන තරගය

යොමු කිරීම්

ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්
ක්‍රිකට්

2009 බංග්ලාදේශ තුන්කොන් ක්‍රිකට් තරගාවලිය


Le premier Carrier Air Group (appelé ensuite Carrier Air Wing) à utiliser la désignation Carrier Air Group SIX a été créé le . Il a été constitué à partir des escadrons de l'Enterprise Air Group qui avait été dissous le  et initialement affecté à l'. En raison de la manière dont l'US Navy détermine la lignée de l'unité, dans laquelle la lignée d'une unité commence à son établissement et se termine à sa dissolution, l'Enterprise Air Group et le Carrier Air Group SIX sont deux unités séparées et distinctes et ne partagent pas une lignée.

Composition
Le groupe aérien était divisé en trois escadrons. Les escadrons ont été désignés en fonction de leur rôle, et tous ont reçu le numéro d'unité Six, dérivé du numéro de coque de l'Enterprise.
 Bombing Six (VB-6) était équipé du bombardier en piqué Douglas SBD-2 Dauntless,
 Fighting Six (VF-6), de l'avion de chasse Grumman F4F-3 Wildcat,
 Torpedo Six (VT-6), du bombardier-torpilleur Douglas TBD Devastator,

Opérations durant la seconde guerre mondiale

Avec l'USS Enterprise (CV-6), le groupe aérien a fourni un appui aérien rapproché au débarquement amphibie sur l'atoll de Makin (Bataille de Makin) du 19 au 21 novembre 1943. Après une lourde frappe des avions de la Task Force 50 contre l'atoll Kwajalein le 4 décembre, l'Enterprise CV-6 est retourné à Pearl Harbor le 9 décembre.

Il embarqua alors à bord du nouveau porte-avions de classe Essex  pour fournir un appui aérien aux débarquements amphibies sur l'atoll de Kwajalein (Bataille de Kwajalein) du 31 janvier au 3 février 1944. Ils participèrent également à une frappe aérienne massive contre la base navale japonaise des Îles Truk détruisant cinquante-cinq avions ennemis (douze dans les airs et quarante-deux au sol) et coulé cinq navires japonais. Neuf avions ont été perdus, avec neuf pilotes et quatre membres d'équipage morts ou portés disparus.

Le 9 mars 1945, le Carrier Air Group Six est passé au nouveau porte-avions de classe Essex  et a mené des frappes aériennes contre les aérodromes de Kyūshū, au sud-ouest de Honshū, et la navigation dans la mer intérieure de Seto au Japon le 18 mars. Du 23 au 27 mars, ils frappent les îles Nansei-shoto. Leurs dernières frappes en mars ont eu lieu le 31, lorsqu'ils ont frappé Minami Daito Jima et Kyūshū.

Le Carrier Air Group Six a ensuite fourni un soutien aérien pour l'invasion américaine d'Okinawa à partir du 1er avril jusqu'à ce qu'un avion kamikaze frappe le Hancock le 7 avril. Cela a forcé le porte-avions à quitter la ligne de bataille pour des réparations. Hancock et CAG Six sont revenus au combat le 13 juin et sont restés en mer jusqu'à la fin de la Seconde Guerre mondiale.

Le Carrier Air Group SIX a été dissous le .

Second Carrier Air Group à être désigné Carrier Air Group SIX
Le , le CVBG-5 (qui avait été établi sous le nom de Carrier Air Group Seventeen (CVG-17), pendant la Seconde Guerre mondiale) fut renommé Carrier Air Group Six (CVG-6). Ce groupe aérien n'était pas lié au CVG-6 et a finalement été renommé Carrier Air Wing Six.

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Carrier Air Wing Six
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
 Air Group 6 - USS Enterprise CV-6

Air Group
Aéronautique navale
Unité ou formation militaire dissoute en 1945

Carrier Air Group SIX


Stara čaršija u Tuzli, poslovno-uslužni dio (čaršija) i prostorno-teritorijalna cjelina iz osmanskog vremena. Vrijeme nastanka je 16. stoljeće. Tuzla je 1548. dobila status grada, čemu je zasluga i Čaršije, te značajnog razvitka već postojećeg obrtništva, trgovine i proizvodnja soli. Razvila se Čaršija oko Hadži Hasanove džamije (znane poslije kao Čaršijska džamija). Tvorilo ju je nekoliko ulica u i obilovala je poslovnim objektima kao što su dućani, obrtničke radnje, magaze, hanovi i dr. Urbanom razvitku mnogo je pridonio tuzlanski vakif Turali-beg. Turali-begova zadužbina (vakuf) mnogo je pridonijela da se urbano, ekonomski i kulturno razvije ovaj dio grada. Oko 1572. je izgrađeno podosta objekata među kojima je trideset i osam dućana, han, hamam, vodovod i česma. Time je Čaršija zaokružena u poslovnu jezgru. Stara čaršija bila je unutar Hadži Hasanove mahale koja je bila unutar onodobne utvrde Palanke.

Izvori

Građevine u Tuzli

Stara čaršija u Tuzli


Infrared Data Association (ing.) kısa adıyla IrDA, bir çeşit kızılötesi iletişim teknolojisidir. IrDA teknolojisiyle çalışan en tanınmış elektronik ürün uzaktan kumandadır.

Kızılötesi ışınların önemli kullanış yerleri son yıllarda yaygınlaşmıştır. Pek çok maddenin kimyasal analizi bu tür ışınların yardımıyla gerçekleştirilmektedir. Özellikle İkinci Dünya Savaşında yansıyıp gelen kızılötesi ışınların görünür hale getirilmesiyle, karanlıktaki cisimler fark edilmiştir. Bu tür ışınların ısı etkisini kullanan fırınlar ve cilt hastalıkları tedavisinde kullanılan lambalar yapılmıştır. Geliştirilen yeni hassas filmlerle, ışık vermeyen fakat sıcak cisimlerin fotoğrafını çekmek mümkün olmaktadır. Bu tür fotoğraflar gün ışığında olabildiği gibi, karanlıkta da çekilebilir. Özellikle askerî  sahada kullanılması, gün geçtikçe artmaktadır.

Ayrıca vücudun sıcaklık durumunun araştırılmasında, sanayide ve gözle görülemeyen yıldızların tespitinde, astronomide kullanılır. Bunun yanında polisiye olaylarda görülmeyen yazıların, parmak izlerinin ve lekelerinin tespitinde de istifade edilir.

Kızılötesi, görülebilen kırmızı ışıktan daha uzun dalga boyuna sahip, gözle görülmeyen ışınlardır. Kızılötesi ışınlar olarak da anılırlar. Isı detektörleri ile tespit edilenler en uzun dalga boyu olanlarıdır. Yaklaşık olarak, dalga boyları 0,8 mikron ile 1000 mikron arasındadır. Normal fotoğraf filmlerine tesir etmezler ve normal optik aletlerle fark edilmezler. Bunun sebebi, enerjilerinin görülen ışığın enerjisinden oldukça düşük olmasıdır. Fark edilmeleri ancak ortaya çıkardıkları ısı sonucu olur. IrDA kısa menzillidir (birkaç metre), ve cihazların iletişim kurabilmesi için birbirlerini doğrudan görüyor olmaları gerekir. IrDA kullanan cihazlar arasında dizüstü bilgisayarlar, PDA'lar ve cep telefonları da bulunmaktadır.

Kızılötesi iletişimin doğru çalışması için, kızılötesi alıcı-vericileri bakış hizası temelinde çalışmalıdır (30 derece açıyla ve 1 metreden (yaklaşık 40 inç) az arayla yerleştirilmelidir).
IrDA teknik özellikleri arasında IrPHY, IrLAP, IrLMP, IrCOMM, Tiny TP, IrOBEX, ve IrLAN bulunmaktadır.

IrDA çeşitli hızlarda veri alışverişine izin verebilir. SIR (Serial Infrared) 9600 bit/s, 19.2 kbit/s, 38.4 kbit/s, 57.6 kbit/s ve 115.2 kbit/s; MIR (Medium Infrared) 0.576 Mbit/s ve 1.152 Mbit/s; FIR (Fast Infrared) ise 4 Mbit/s hızlarında çalışabilir. 16 Mbit/s hızına çıkabilen VFIR (Very Fast Infrared) ve 100 Mbit/s hızına çıkabilen UFIR (Ultra Fast Infrared) üzerinde çalışılmaktadır. Enfraruj, infrared veya IrDA olarak da bilinir

Elektromanyetik spektrum
Elektronik

Infrared Data Association


Solveig Agneta Nordlund (* 9. Juni 1943 in Stockholm, Schweden) ist eine schwedisch-portugiesische Filmregisseurin.

Werdegang
Nordlund studierte Geschichte an der Universität Stockholm. 1962 traf sie Alberto Seixas Santos, den sie später heiratete, und vertiefte ihr Interesse am Film. 1970 übernahm sie erste berufliche Schritte in Richtung Kino. Sie war Assistentin bei João César Monteiro (Quem Espera por Sapatos de Defunto Morre Descalço und Fragmentos de Um Filme-Esmola), José Fonseca e Costa (O Recado) und bei Pedro Só von Alfredo Tropa. Sie betätigte sich ab Brandos Costumes von Alberto Seixas Santos 1975 auch mit Schnitt von Filmen. Dies tat sie in den folgenden Jahren auch für Werke von u. a. Manoel de Oliveira, João Botelho, Thomas Harlan und in verschiedenen politischen Dokumentarfilmen.

Von 1973 bis 1974 war sie als Stipendiatin der Gulbenkian-Stiftung in Paris, unter anderem bei Jean Rouch. Nach der Nelkenrevolution arbeitete sie in den Filmkollektiven Cinequipa (1974) und Cinequanon (1975) an deren Fernsehserien mit. Im Anschluss war sie Gründungsmitglied des Filmkollektivs Grupo Zero und arbeitete an der Herstellung zahlreicher Filme mit. 1978 drehte sie erstmals einen eigenen Spielfilm, den Kurzfilm Nem Pássaro Nem Peixe ("Weder Vogel noch Fisch").

In Zusammenarbeit mit dem Teatro da Cornucópia filmte sie verschiedene Aufführungen, darunter Stücke von Franz Xaver Kroetz (Música Para Si, dt.: "Wunschkonzert", Viagem Para a Felicidade, dt.: "Reise ins Glück", beide 1978, und Outras Perspectivas, dt.: "Weitere Aussichten", 1980) und Karl Valentin (E não se pode exterminá-lo? 1979). Ihr erster Spielfilm wurde 1983 Dina e Django, dem weitere folgten. Sie drehte auch verschiedene Kurzfilme über Schriftsteller wie Marguerite Duras, J. G. Ballard, António Lobo Antunes und Richard Zimler.

1998 verfilmte sie in Mosambik mit Comédia Infantil (dt.: "Der Chronist der Winde") das gleichnamige Buch von Henning Mankell. Im gleichen Jahr inszenierte sie erstmals ein Theaterstück (A Noite é Mãe do Dia, dt.: "Nacht, Mutter des Tages", von Lars Norén im Centro Cultural de Belém) und tat dies immer wieder (zuletzt im Sommer 2011, wieder Norén, im Teatro Municipal de Almada).

Sie gründete 2002 die Filmproduktionsgesellschaft Ambar Filmes.

2002 veröffentlichte sie ihren dystopischen Kinofilm Aparelho Voador a Baixa Altitude, 2003 folgte mit A Filha ihr nächster Spielfilm, der besonders von der Kritik gelobt wurde.

Für A Morte de Carlos Gardel (2011), ihre Verfilmung des gleichnamigen Romans von António Lobo Antunes, wurde sie beim Filmfestival in Uruguay ausgezeichnet und war bei den Caminhos do Cinema Português als bester Film nominiert.

2019 kehrte sie mit einer Dokumentation über den mosambikanischen Schriftsteller Mia Couto zu ihren Filmen über Autoren zurück.

Filmografie

Regie

Schnitt (Auswahl)

Produktion
 1998: Comédia Infantil auch Regie
 1998: Uma Voz na Noite auch Regie
 2002: Välkommen till Tomas & Jill Regie: Henrik Georgsson
 2002: Aparelho Voador a Baixa Altitude auch Regie
 2004: Alltid på en tisdag (Fernsehfilm) Regie: Pil Maria Gunnarsson
 2006: Keillers park Regie: Susanna Edwards
 2010: Perdida Mente R: Margarida Gil

Auszeichnungen
Solveig Nordlund erhielt für ihre Werke eine Reihe Nominierungen für Filmpreisem, von denen sie einige auch erhielt. 2019 wurde sie zudem von der portugiesischen Filmakademie mit dem Prémio Bárbara Virgínia-Preis für ihr Wirken als Frau im portugiesischen Filmwesen ausgezeichnet.
 1994: Bergtagen (Kurzfilm)
 Berlin Interfilm Festival 1994
 Flickerfest Kurzfilmfestival Sydney 1994
 Nordisk Panorama Film Festival 1994
 1998: Comédia Infantil
 Créteil International Women's Film Festival
 International Film Festival Rotterdam (Nominierung)
 Guldbagge (Nominierung)
 1998: Uma Voz na Noite (Kurzfilm)
 Algarve International Film Festival FICA 1999 (Nominierung)
 1999: Spärrvakten (Kurzfilm)
 Avanca Film Festival 2001
 2002: Aparelho Voador a Baixa Altitude
 Cairo International Film Festival 2002 (Nominierung)
 Caminhos do Cinema Português 2003
 CinEuphoria Awards 2010
 2003: A Filha
 CinEuphoria Awards 2010
 2011: A Morte de Carlos Gardel
 Caminhos do Cinema Português 2011 (Nominierung)
 Uruguay International Film Festival 2012 (Kritikerpreis)
 2014: O Meu Outro País (Kurzfilm)
 Prémios Sophia (Bester Kurzfilm) 2015
 CinEuphoria Awards 2016 (Nominierung)

Siehe auch
 Portugiesischer Film

Literatur
 Jorge Leitão Ramos: "Dicionário do Cinema Português 1962–1988". 1. Auflage, Editorial Caminho, Lissabon 1989, ISBN 972-21-0446-2

Weblinks

 Eintrag zu Solveig Nordlund in der portugiesischen Filmdatenbank Memoriale-CinemaPortuguês
 Solveig Nordlunds Kanal bei YouTube

Einzelnachweise

Drehbuchautor
Filmregisseur
Theaterregisseur
Filmeditor
Filmproduzent
Person (Lissabon)
Person (Stockholm)
Portugiese
Geboren 1943
Frau

Solveig Nordlund


خالد بن عبد الله بن محمد المصلح (ولد في مدينة مكة سنة 1385 هـ / 1965 م) يعمل مفتياً وأستاذاً للفقه بكلية الشريعة بجامعة القصيم في السعودية، وهو إمام وخطيب جامع العليا بمحافظة عنيزة -سابقًا- القصيم. ورئيس لجنة طلبة العلم في جامع الشيخ ابن عثيمين، وعضو اللجنتين العلمية والإعلامية في التوعية في الحج، وعضو رابطة العالم الإسلامي وغيرها من العضويات ومفتي في برنامج يستفتونك على قناة الرسالة .

ولادته
ولد في مكة عام 1385 من الهجرة النبوية.

حياته الخاصة
تزوج من ابنة محمد بن صالح العثيمين سنة 1407.

طلبه للعلم
بدأ التلقي عن محمد بن صالح العثيمين من عام 1403 هـ ثم لازمه من عام 1408هـ إلى وفاته وكان قد صاهره عام 1407هـ وقد قرأ عليه في التفسير والحديث وأصول الدين والفقه والأصول واللغة وهو واحد من ثلاثة استخلفهم محمد بن صالح العثيمين في التدريس في حلقته في الجامع الكبير بعنيزة فعهد إليه بتدريس التفسير وأصول الدين.

وقد درس في الجامع في حياة محمد بن صالح العثيمين في علم العقيدة والفقه وقد أوكل إليه مع عبدالرحمن الدهش رعاية شؤون الطلبة وتوجيههم منذ عام 1415 هـ واستمر ذلك إلى وفاته وأوصى به بعد موته كما قرأ على عبد الله بن عبد الرحمن البسام و عبد العزيز المساعد في الفقه وعلى علي بن محمد الزامل في النحو والأدب في جلسات عامة وخاصة وعلى عبدالله بن صالح الفالح في النحو كما قرأ القرآن الكريم على محمد بن سلمان السلمان كما استفاد من عبدالعزيز بن عبد الله بن باز و محمد ناصر الدين الألباني من خلال الأسئلة والاتصال.

تعليمه النظامي ودراسته العلمية
حصل على بكالوريوس في نظم المعلومات في كلية الإدارة الصناعية من جامعة الملك فهد للبترول والمعادن. بعد ذلك التحق بكلية الشريعة التابعة لجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية فرع القصيم وحصل منها على البكالوريوس. بعد ذلك حصل على الماجستير لرسالته بعنوان «الحوافز المرغبة في الشراء وأحكامها في الفقه الإسلامي»، ثم على الدكتوراة في الفقه من رسالته بعنوان «أحكام التضخم النقدي في الفقه الإسلامي».

حفظ القرآن الكريم على يد محمد بن سلمان السلمان، وفي سنة 1403 هـ بدأ دراسته لدى محمد بن صالح العثيمين وفي سنة 1408 هـ أصبح ملازماً له، وقرأ عليه في التفسير والحديث وأصول الدين والفقه والأصول واللغة. قرأ الفقه على كل من الشيخ عبد الله بن عبد الرحمن البسام والشيخ عبد العزيز بن علي المساعد. قرأ في النحو والأدب على الشيخ علي بن محمد الزامل، وقرأ في النحو على عبد الله بن صالح الفالح، كما تواصل مع الشيخين عبد العزيز بن باز ومحمد الألباني.

التأليف والتحقيق
له العديد من الكتب والتحقيقات والشروح منها:
 «الأطعمة المعدلة وراثياً - رؤية شرعية».
 «رؤية شرعية في تحديد سن ابتداء الزواج».
 «هدايا العمال والموظفين ضوابطها وتطبيقاتها المعاصرة».
 «إخبار الطبيب أحد الزوجين بنتائج الفحوص الطبية للآخر - رؤية شرعية».
 «التسويق الشبكي رؤية شرعية».
 «النوازل الفقهية عند الشيخ ابن عثيمين - دراسة تأصيلية تطبيقية».
 «الحلول المقترحة لحل مشكلة الأراضي البيضاء - رؤية شرعية».
 «أحكام الإحداد».
 شرح «العقيدة الواسطية» من كلام شيخ الإسلام ابن تيمية.
 تحقيق: شرح منظومة «القواعد الفقهية» للشيخ السعدي.
 «رؤية شرعية في تحديد سن ابتداء الزواج».
 «شرح العقيدة الطحاوي».
 «شرح الورقات في أصول الفقه».
 «حصاد المنابر».

انظر أيضًا

 عبدالعزيز بن باز
 محمد بن صالح العثيمين
 محمد ناصر الدين الألباني
 عبدالعزيز الطريفي
 محمد صالح المنجد
 عثمان الخميس
 عبدالمحسن العباد

الهوامش
 طبعت بعنوان «الحوافز التجارية التسويقية وأحكامها في الفقه الإسلامي».

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من عنيزة
خريجو جامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية
خريجو جامعة الملك فهد للبترول والمعادن
علماء دين سنة سعوديون
مواليد 1385 هـ

خالد المصلح


Porte d'Italie () is a station on line 7 of the Paris Métro, and a stop on tramway T3a in the 13th arrondissement. It is named after the Porte d'Italie, a gate in the 19th century Thiers wall of Paris, which led to the south and Italy.

History

The station opened on 7 March 1930 as part of line 10's extension from Place d'Italie to Porte de Choisy. On 26 April 1931, it was transferred to line 7. Along with Porte de Bagnolet (line 3), Porte Dorée (line 8), and Porte de Pantin (line 5), it is one of four stations built at the former gates of Paris without having been a terminus.

On 23 March 1973, a carriage of an MF 67 train caught fire, causing it to be completely destroyed and damaging part of the station. The release of toxic fumes intoxicated two passengers.

The service, then provided by all trains on the line, is now only provided by one out of every two trains when a second branch to Le Kremlin–Bicêtre (now further extended to Villejuif–Louis Aragon) opened on 10 December 1982.

As part of the "Un métro + beau" programme by the RATP, the station's corridors and platform lighting were renovated and modernised on 12 January 2005.

On 6 September 2014, a knife fight between two passengers on a train continued after alighting at the station at around 6 am, with one of them stabbed at the side. A cleaner at the station was also injured.

In 2019, the station was used by 2,363,639 passengers, making it the 218th busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 1,458,709 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 180th busiest of the Métro network out of 304 stations.

In 2021, the station was used by 1,507,152 passengers, making it the 235th busiest of the Métro network out of 304 stations.

Passenger services

Access
The station has four accesses:

 Access 1: Square Hélène-Boucher (two staircases)
 Access 2: Boulevard Masséna
 Access 3: avenue d'Italie
 Access 4: rue Fernand Widal (with an ascending escalator) (exit only)

Station layout

Platforms
The slightly curved station has a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms.

Other connections

Tramway
The station has been served by tramway T3a since 16 December 2006 as part of its initial section between Pont du Garigliano and Porte d'Ivry.

Bus
The station is also served by lines 47, 131, 184, 185, and 186 of the RATP bus network, and at night, by lines N15, N22, and N144 of the Noctilien bus network.

Nearby

 Jardin du Moulin-de-la-Pointe - Paul Quilès
 Parc Kellermann
 Porte d'Italie
 Square Hélène-Boucher
 Square Robert-Bajac

Gallery

References

Paris Métro stations in the 13th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1930

Paris Métro line 7

Porte d'Italie station


Mordecai Cubitt Cooke (n. 12 iulie 1825, Horning, Norfolk – d. 12 noiembrie 1914, Southsea) a fost un botanist, criptogamist, micolog dar și zoolog precum ilustrator englez, membru fondator al British Mycological Society (Societatea micologică britanică) și purtător al Medaliei Linné. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Cooke.

Biografie

Mordecai Cubitt Cooke a fost fiul neguțătorului Mordecai și a învățătoarei Mary, ambii părinți fiind calviniști severi. Ca copil mic s-a infectat cu variolă, boală care la lăsat temporar orb și a pricinuit probleme serioase cu ochii până la vârsta de 12 ani. A fost mama sa care l-a introdus în botanică, culegând cu el flori și amenajând un mic ierbar.

Prima sa școală a fost o Dame School (o formă timpurie a unei școli elementare private în țările vorbitoare de limbă engleză, de obicei predate de femei în casele lor). În 1834 a părăsit această scoală și trimis pentru 2 ani la unchiul său James, cleric și om de scoală din Ilford și cu tutoratul acestuia personal, mai ales în botanică, dar de asemenea în limbi vechi (latină, greacă) și matematică a dezvoltat devreme un interes larg pentru natură. Cooke a scris mai târziu despre acest timp, că acest unchi i-ar fi pus temelia oricărei calități pe care a reușit să o afișeze în modul de lucru în viața ulterioară. În 1838 a revenit la Norfolk unde a urmărit, împreună cu fratele lui, o școală din Neatishead, condusă de un anumit William Moore. Pe lângă funcția de pedagog, Moore a întreținut-o de asemenea pe cea de [[topograf] și Mordecai l-a însoțit și asistat mereu. La vârsta de 15 ani a început o ucenicie într-o firmă de comerț cu lână și draperii care însa nu i-a plăcut. De acea, după ceva timp, a luat un serviciu ca secretar la un avocat în Norwich, înainte de a prelua funcția de învățător la școala din Lambeth până în 1860. În același ani a publicat cartea The Seven Sisters of Sleep, o istorie populară despre narcoticele prevalente din lume, iar În 1862 a fondat Society of Amateur Botanists (Societatea Botaniștilor Amatori).

După acea a schimbat profesia. A început să scrie articole pentru jurnalul lunar The Technologist, editat de Peter Lund Simmonds. În 1861, la recomandația lui Simmonds, a fost angajat pentru a compila catalogul exponatelor indiene al celei de a doua mare expoziție engleze din 1862. Cu acest prilej a făcut cunoștință cu dr. Forbes Watson, șef al India Museum și după finalizarea unei lucrări similare pentru membrii unei comisii, a fost preluat de muzeu situat în Five House din Whitehall, unde a îndeplinit. până la desființare în 1880. diverse funcții, astfel de exemplu a pregătit precum prelucrat liste și cataloage sau a scris lucrări pe teme legate de botanica și farmacologia economică. În acești ani Cooke s-a specializat în materia ciupercilor, devenind un savant recunoscut al acestui domeniu. Astfel a publicat între altele Fungi: Their Nature, Influence and Uses (1875), împreună cu Lucien Quélet Clavis Synoptica Hymenomycetum Europaeorum, un rezumat despre toate speciile ale genului Hymenomycetes din Europa în limba latină (1878) sau Illustrations of British Fungi... To serve as an atlas to the Handbook of British Fungi în 8 volume cu 1200 plăci colorate de el, Massee și alții (1881-1891).

După desființarea a India Museum, toate colecțiile economic-botanice au fost transferate la muzeul Kew Gardens la așa numitul India Office, o secție nou întemeiată. Cooke a petrecut ultimii 12 ani până la retragerea sa din viață oficială (1892) în departamentul de botanică al acestui cunoscut muzeu din Londra, între altele în funcția de botanist criptogamic.

Cooke a scris, ilustrat, editat și/sau tradus multe cărți și peste 300 de articole, între altele cartea  The Myxomycetes of Great Britain, a lui Joszef Tomasz Rostafinski din 1877 doi:10.5962/bhl.title.1648. El a fost editor și con-producător (împreună cu Edward Step) a revistei Hardwicke's Science Gossip (1865-1895) și a lansat și editat Grevillea, un jurnal științific renumit de micologie. După retragerea lui Cooke în 1892, George Edward Massee a devenit succesorul lui Cooke la Kew Gardens precum editor al jurnalului, nefiind cu succes. Grevillea a încetat publicarea la scurt timp după aceea, în 1893. Cooke a fost foarte mândru că ambele jurnale au făcut bani sub el, dar nu sub cei care l-au succedat. În anul 1896 a fost co-fondator (împreună cu George Edward Massee, Carlton Rea, Charles Bagge Plowright și alți micologi proeminenți ai vremii) al British Mycological Society. Multe articole/compuneri au fost create în colaborare cu Miles Joseph Berkeley (1803-1889), Christopher Edmund Broome (1812-1886), Moses Ashley Curtis (1808-1872) și alții.

Datorită în mare parte marelui entuziasm și dorinței de a lucra din greu, Mordecai Cubitt Cooke a realizat mult în viața sa de 89 de ani.

Onoruri
 Premiul Victoria Medal of Honour (1902) de către Royal Horticultural Society (Societatea Horticolă Regală), 1902.
 Premiul Medalia Linné de către Linnean Society of London (1903)
 Savantului au fost acordate mai multe masterate și doctorate de onoare de la diverse universități din SUA, inclusiv Universitatea Yale.

Specii denumite în onoarea lui Cooke (selecție)
 Volvariella cookei Contu (1998)
 Collybia cookei, ciupercă, (Bres.) J.D.Arnold (1935)
 Inocybe cookei, ciupercă, Bres. (1892)
 Geoglossum cookeanum Nannf. (1942)

Genuri și specii descoperite sau redenumite de Cooke (selecție)

Publicații
Pe lângă 300 de articole științifice, Cooke a scris multe cărți:
 The Seven Sisters of Sleep. Popular history of the seven prevailing narcotics of the world, Editura James Blackwood, Londra 1860
 A Manual of Structural Botany: for the use of classes, schools, & private students ... With upwards of 200 illustrations by Ruffle, Editura Robert Hardwicke, Londra 1861
 A Manual of Botanic Terms ... With illustrations, Editura Robert Hardwicke, Londra 1862
 The fungi of Brazil, including those collected by J. W. H. Trail in 1874, în: The Journal of the Linnean Society, Botany 1877
 A Plain and Easy Account of British Fungi: with descriptions of the esculent and poisonous species ... With twenty-four coloured plates, Robert Hardwicke, Londra 1862, ed. a 6-ea, 1898 doi:10.5962/bhl.title.115890 doi:10.5962/bhl.title.4077 doi:10.5962/bhl.title.113883 doi:10.5962/bhl.title.17210
 Index Fungorum Britannicorum. A complete list of fungi found in the British Islands to the present date, etc., Editura Robert Hardwicke, Londra, 1863 doi:10.5962/bhl.title.119271
 Our Reptiles. A plain and easy account of the lizards, snakes, newts, toads, frogs, and tortoises indigenous to Great Britain. With original figures of every species, and numerous woodcuts, Editura Robert Hardwicke, Londra, 1865, reeditat 1893, Editura W.H. Allen & Co., Londra doi:10.5962/bhl.title.10615 doi:10.5962/bhl.title.33106
 Rust, smut, mildew, & mould. An introduction to the study of microscopic fungi, Editura Robert Hardwicke, London, 1865, reeditat 1886 doi:10.5962/bhl.title.118048 doi:10.5962/bhl.title.4079 doi:10.5962/bhl.title.55798 doi:10.5962/bhl.title.4059 doi:10.5962/bhl.title.4067
 A Fern Book for Everybody. Containing all the British ferns. With the foreign species suitable for a fernery, Editura Frederick Warne and CO, Londra 1867
 One Thousand Objects for the Microscope, etc., Editura Robert Hardwicke, Londra 1869, Neuauflage 1895 doi:10.5962/bhl.title.24139
 Handbook of British Fungi, with full descriptions of all the species and illustrations of the genera, 2 vol., Editura Macmillan & Co., London & New York 1871 (împreună cu Miles Joseph Berkeley)doi:10.5962/bhl.title.5382
 Report on the Gums, Resins, Oleo-Resins, and Resinous Products in the India Museum, or produced in India. Prepared under the direction of the Reporter on the Products of India, Londra 1874
 Fungi: their nature, influence, and uses, Londra 1875,  4 ediții până 1895, reeditat 1920, Project Gutenberg doi:10.5962/bhl.title.55880 doi:10.5962/bhl.title.32368 doi:10.5962/bhl.title.56439
 Report on the Oil Seeds and Oils in the India Museum, or produced in India. Prepared under the direction of the Reporter on the Products of India, Londra 1876
 Mycographia, seu Icones fungorum. Figures of fungi from all parts of the world, drawn and illustrated by M. C. Cooke, Editura Williamsz & Norgate, Londra 1875 și 1879
 Clavis Synoptica Hymenomycetum Europaeorum, Editura Hardwicke & Bogue, Londra 1878, în limba latină (împreună cu Lucien Quélet)
 The Woodlands, Editura Society for Promoting Christian Knowledge, Londra 1879 doi:10.5962/bhl.title.23204
 Ponds and Ditches, Editura Society for Promoting Christian Knowledge, Londra 1880 doi:10.5962/bhl.title.114909
 Freaks and Marvels of Plant Life; or, Curiosities of vegetation, Editura Society for Promoting Christian Knowledge, Londra 1881 doi:10.5962/bhl.title.56831 doi:10.5962/bhl.title.12564
 Illustrations of British Fungi... To serve as an atlas to the Handbook of British Fungi, 8 vol., Editura Williams & Norgate, Londra 1881-1891 (1200 plăci colorate de Cooke, Massee și alții) doi:10.5962/bhl.title.31343
 British Fresh-Water Algæ. Exclusive of Desmidieæ and Diatomaceæ, etc., 2 vol., Editura Williams & Norgate, Londra 1882–1884 doi:10.5962/bhl.title.56028 doi:10.5962/bhl.title.1627
 British Desmids. A supplement to British Fresh-Water Algæ, etc., Editura Williams & Norgate, Londra 1887
 Toilers in the Sea. A study of marine life, Editura Society for Promoting Christian Knowledge, Londra 1889 doi:10.5962/bhl.title.29659
 Introduction to Fresh-Water Algæ with an enumeration of all the British species ... With thirteen plates, etc., Londra 1890
 British Edible Fungi: how to distinguish and how to cook them, etc., Editura Kegan Paul, Trench, Trübner & Co., Londra 1891 doi:10.5962/bhl.title.112378 doi:10.5962/bhl.title.3892 doi:10.5962/bhl.title.56845
 Vegetable Wasps and Plant Worms. A popular history of entomogeneous fungi or fungi parasitic upon insects... With... illustrations, Editura Society for Promoting Christian Knowledge, Londra 1892 doi:10.5962/bhl.title.34922
 Romance of Low Life amongst Plants. Facts and phenomena of cryptogamic vegetation, Editura Society for Promoting Christian Knowledge, Londra 1893 doi:10.5962/bhl.title.5404
 Handbook of British Hepaticae, etc., Editura W. H. Allen & Co., Londra 1894 doi:10.5962/bhl.title.25488 doi:10.5962/bhl.title.33866
 Edible and Poisonous Mushrooms, Editura Society for Promoting Christian Knowledge, Londra, 1894
 Down the Lane and back, in search of wild flowers. By Uncle Matt, Editura T. Nelson & Sons, Londra 1895
 Through the Copse. Another ramble after flowers with Uncle Matt, Editura T. Nelson & Sons, Londra 1895
 Around a Cornfield, in a ramble after wild flowers. By Uncle Matt, T. Nelson & Sons, London, 1895
 Across the Common, after wild flowers. By Uncle Matt, Editura T. Nelson & Sons, Londra 1895
 A Stroll on a Marsh, in search of wild flowers. By Uncle Matt, Editura T. Nelson & Sons, Londra 1895
 Introduction to the Study of Fungi: their organography, classification, and distribution. For the use of collectors, Editura Adam & Charles Black, Londra 1895 doi:10.5962/bhl.title.54830 doi:10.5962/bhl.title.22349 doi:10.5962/bhl.title.46065
 Object-Lesson Handbooks to accompany the Royal Portfolio of Pictures and Diagrams, Editura T. Nelson & Sons, Londra 1897–1898
 Introduction to fresh water algae, Editura K. Paul, Londra 1902 doi:10.5962/bhl.title.115529
 Fungoid Pests of Cultivated Plants, Editura Spottiswoode & Co., Londra 1906 doi:10.5962/bhl.title.4211 doi:10.5962/bhl.title.32369 doi:10.5962/bhl.title.118061

Note

Bibliografie
 Heinrich Dörfelt & Heike Heklau Die Geschichte der Mykologie, Editura Einhorn, E. Dietenberger, Schwäbisch Gmünd 1998, ISBN 3-927-65444-2
 Mary P. English: " Mordecai Cubitt Cooke, Victorian Naturalist, Mycologist, Teacher & Eccentric", Editura Biopress Ltd, Bristol 1987, ISBN 10: 0-948-73702-6 ISBN 13: 9780948737022

Legături externe

Nașteri în 1825
Nașteri pe 13 iulie
Decese în 1914
Decese pe 12 noiembrie
Botaniști cu abreviere de autor
Biologi din secolul al XIX-lea
Biologi din secolul al XX-lea
Botaniști englezi
Ilustratori englezi
Micologi englezi
Zoologi englezi
Scriitori de limbă latină

Mordecai Cubitt Cooke


O 58º Campeonato Europeu de Halterofilismo foi organizado pela Federação Europeia de Halterofilismo em Varna, na Bulgária entre 19 a 27 de maio de 1979. Foram disputadas 10 categorias com a presença de 140 halterofilistas de 24 nacionalidades.

Medalhistas

Quadro de medalhas

Quadro de medalhas no total combinado

Ligações externas
Site da Federação Europeia de Halterofilismo

1979
Europeu
Halterofilismo
Halterofilismo

Campeonato Europeu de Halterofilismo de 1979


Jon Elster (d. 1940) sosyal bilimler ve akılcı tercih teorisi felsefesi alanında kitaplar yayınlayan Norveçli toplum ve siyaset kuramcısı. Aynı zamanda Analitik Marksizmin önemli savunucularından, neoklasik ekonomi ve daha çok davranışsal ve psikolojik alanlarda kamu tercih teorisi eleştirmenidir.

Notlar

Dış bağlantılar

20. yüzyıl Norveçli yazarları
21. yüzyıl Norveçli yazarları
1940 doğumlular
Yaşayan insanlar

Jon Elster


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Smolenice enthält die zehn nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Smolenice im Okres Trnava.

Denkmäler

Legende

Weblinks

Einzelnachweise

Smolenice


بحيرة إري هي إحدى البحيرات العظمى في أمريكا الشمالية. تحد هذه البحيرة ولاية أوهايو وأيضا جزء من ولاية بنسلفانيا الأمريكية (من الجنوب) و ولاية ميشيغان ومقاطعة أونتاريو الكندية من الشمال.
تحتل المرتبة الرابعة من حيث المساحة بين البحيرات العظمى في أمريكا الشمالية وهي الأقل عمقاً بينها جميعاً. تعد مياهها الأدفئ بين هذه البحيرات.

طالع أيضاً
 بحيرة سوبيريور
 بحيرة هرون
 بحيرة ميشيغان
 بحيرة أونتاريو

مراجع

بحيرة إري
أونتاريو
البحيرات العظمى
الحدود الأمريكية الكندية
بحيرات أونتاريو
بحيرات أوهايو
إري
بحيرات بنسيلفانيا
بحيرات كندا
بحيرات ميشيغان
إري
طريق سانت لورانس البحري
قناة إيري
مناطق أوهايو

بحيرة إري


Das Hotel Kaiserhof war ein 1902 als großbürgerliches Wohnhaus errichtetes, erst später als Hotel genutztes Gebäude in Düren, Nordrhein-Westfalen, auf dem Eckgrundstück Schillerstraße / Goethestraße.

Das Wohnhaus wurde als dritte Villa in diesem neu aufgeschlossenen Baugebiet 1902 für den Unternehmer Eduard Hinsberg (1857–1917) erbaut, der ein Schwiegersohn von Christian Ivo Heimbach und dadurch Teilhaber der Firma Thomas Josef Heimbach war.

Das Haus war zweigeschossig über einem hohen Sockel und hatte an der Straßenecke einen dreigeschossigen, turmartigen runden Standerker, der ursprünglich mit einem polygonalen geschweiften Helm abschloss, der nach Kriegsschäden als einfaches Zeltdach erneuert wurde. Die beiden Straßenfassaden waren asymmetrisch gegliedert und trugen im Dachgeschoss Zwerchgiebel – an der Schillerstraße mittig, an der Goethestraße über der rechten Achse. Der Eingang lag an der Schillerstraße, das Haus war ursprünglich mit einem hohen schmiedeeisernem Gitterzaun eingefriedet. Die Architektur des Hauses lässt sich stilistisch in die Neorenaissance einordnen.

Beim Luftangriff vom 16. November 1944 wurde die Villa beschädigt, aber umgehend durch den Viehhändler Ludwig Kann instand gesetzt, der das Gebäude gekauft hatte und es zum Hotel umbauen ließ. Nach dem Tod Kanns 1951 bei einem Unfall ersteigerte die Hotelierfamilie Fischer das Haus und nannte es Hotel Kaiserhof. 1957 erwarb Karl Kreutzer die Immobilie, die er nach wenigen Monaten an das Ehepaar Schröder übergab, seine Nichte und deren Mann. Unter der Regie der Schröders und nach Um- und Ausbauten wurde das Hotel die "gute Stube" der Stadt Düren.

1974 wurde das Haus aufgrund nicht mehr erfüllbarer Brandschutzauflagen geschlossen und im März 1977 abgerissen. An seiner Stelle befindet sich ein Neubau des Finanzamts Düren. Zwei Schlusssteine des alten Gebäudes wurden in diesen Neubau integriert und sind deshalb heute noch zu sehen, einer mit den ineinander verschlungenen Initialen des Bauherrn "EH", einer mit der Datierung "AD 1902".

Literatur
 Rolf Terkatz: Von der Villa Hinsberg zum Kaiserhof. In: Spuren, Magazin der Geschichtswerkstatt Düren, Nr. 14 (Juli 2011), S. 4 f. (online als PDF-Dokument; 3,8 MB)

Abgegangenes Bauwerk in Düren
Kaiserhof Duren
Erbaut in den 1900er Jahren
Zerstört in den 1970er Jahren

Hotel Kaiserhof (Düren)


Hartmut Hornung (* 14. Oktober 1952 in Zehdenick) ist ein deutscher Bildhauer, Maler und Grafiker.

Leben und Werk
Nach dem Abitur leistete Hornung 1971 bis 1973 Dienst in der Nationalen Volksarmee. Danach wurde ihm ein bereits zugesagter Studienplatz für Geologie entzogen, und auch das reguläre Studium an der Kunsthochschule Berlin-Weißensee blieb ihm verwehrt, weil er als Soldat an der Grenze zur Bundesrepublik die Akzeptanz des Schießbefehls verweigert hatte. Nach seiner Dienstzeit arbeitete Hornung vorübergehend als Transportarbeiter. Von 1974 bis 1978 studierte er Kunsterziehung/Deutsch an der Humboldt-Universität zu Berlin. Dort waren Gerenot Richter und der Leiter der Grafikwerkstatt Johannes Prusko seine Lehrer. Daneben belegte er Malkurse bei Bruno Bernitz an der Kunsthochschule Berlin-Weißensee. 1978–1979 arbeitete Hornung als Zeichenlehrer in Berlin. Gegen heftigen Widerstand gab er diese Arbeit auf und machte sich als Maler selbständig. Unter großen Anstrengungen baute er mit seinem Freund Michael Diller in Berlin eine grafische Werkstatt für Radierungen und Lithografien auf. 1984 schuf er sich einen zweiten Lebens -und Arbeitsort in Ludwigshof bei Ueckermünde. Dort beginnt er 1985 neben der Malerei und Graphik mit Holzbildhauerei.

Erstmals bekannt wurde Hornung mit seinem expressiven Zyklus von Kaltnadelradierungen zur Schiffskatastrophe der »Andrea Doria«, der 1985 in der Ausstellung »100 ausgewählte Grafiken der DDR« zu sehen war. 1991 gibt Hornung sein Berliner Atelier auf und zieht ganz nach Ludwigshof. Von 1992 bis 1998 hatte er einen Lehrauftrag in der Meisterklasse von Alfred Hrdlicka, dessen Werk seine künstlerische Arbeit frühzeitig angeregt und geprägt hatte, an der Universität für Angewandte Kunst Wien. 2000 bis 2002 war er Professor und Leiter des Instituts für Elementares Formen im Fachbereich Architektur an der Universität Braunschweig und ab 2003 Professor im Fachbereich Architektur an der Westsächsischen Hochschule in Zwickau.

Rezeption
"Hartmut Hornungs Schaffen ist geprägt durch den expressiven Gestus in der Kunst der DDR der achtziger Jahre, durchaus Ausdruck der damaligen Endzeitstimmung, Ausdruck einer ständigen Gereiztheit ob der nervenden Unzulänglichkeiten sowohl im materiellen, aber vor allem auch im geistigen Leben…

Geblieben sind aus den Erfahrungen der Jugendjahre sein Skeptizismus, sein Rigorismus, aber auch seine Vitalität. Davon ist seine skulpturale Arbeit ebenfalls geprägt. Anders als aus Gips aufgebaute Plastiken sind sie nicht vom Kern her gedacht, sondern herausgeschnitten mit der Kettensäge, durchaus aber auch mit dem Stechbeitel verfeinert."

Mitgliedschaften
 1980–1990 Mitglied im Verband Bildender Künstler der DDR in Berlin; ab 1984 Sektionsleiter der Maler und Grafiker im Berlin Verband
 Seit 1991 Mitglied des Künstlerbunds Mecklenburg und Vorpommern e.V. im Bundesverband Bildender Künstlerinnen und Künstler; 1994 bis 2000 dessen Vorsitzender

Werke (Auswahl)

Werke im öffentlichen Raum (Auswahl)
 Bendorf, Burg Sayn: Wächter, Eiche, 2004
 Berlin, U-Bahnhof Magdalenenstraße: Serie "Geschichte der Arbeiterbewegung", 20 Wandbilder, Aufglasurmalerei auf Meißner Kacheln (mit Wolfgang Frankenstein), 1986
 Buk (Dobra), Polen: Gelände der Nationalbibliothek Stettin: Stuhlobjekt, Eiche, 1995
 Neubrandenburg, Gelände der Landesversicherungsanstalt: Drei Boote, Eisenguss, 1995–1996

Künstlerbücher
 Variationen zum Thema Stuhl (mit 19 Holzschnitte, davon 11 zweifarbige), Herausgeber Edition Februar Presse, 1995
 Variationen zum Thema Kopf (mit 18 Holzschnitte, davon 6 dreifarbige, fünf zweifarbige und sieben einfarbige), Herausgeber Edition Februar Presse, 1996
 Edition Gedichte – Grafik (mit sechs Kaltnadelradierungen und fünf Gedichten von Bernd Gottschalk), 1986

Ausstellungen (Auswahl)
 1981 Berlin, Galerie Sophienstraße (mit Michael Diller)
 1982 Berlin, Galerie Junge Kunst
 1983/84 Gransee, Galerie am Schinkelplatz
 1985 Prag, Galeria Fronta (mit Michael Diller)
 1987 Pirna, Galerie am Elbtor ("Menschen im Bild. Grafik Berliner Künstler"; mit Günter Blendinger, Herta Heidenreich und Eva Vent)
 1989 Leonberg, Rathausgalerie
 1993 Odense (Dänemark), Kunsthalle Brands Kleiderfabrik
 1995 Berlin, Studio Bildende Kunst
 1996 Greifswald, Museum der Hansestadt Greifswald
 1997 Hamburg, Galerie Rose
 1999 Neustadt-Glewe, Burggalerie
 2000 Rostock, Galerie Art Fuhrmann
 2001 Ahrenshoop, Neues Kunsthaus
 2002 Zehdenick, Klostergalerie
 2003 Zinnowitz, Usedomer Kunsthaus, Villa Meyer
 2005 Budapest, Galerie Fise
 2008 Teterow, Galerie am Kamp
 2010 Neustadt-Glewe, Burggalerie
 2011 Wustrow, Kunstscheune Barnsdorf
 2012 Schwerin, Galerie Berger
 2013 Ueckermünde, Kulturspeicher
 2016, Wernigerode, Galerie im ersten Stock
 2016 Ahlbeck, Galerie Kalkschuppen (mit Anje Fretwurst-Colberg und Friedrich-Wilhelm Fretwurst)
 2018 Berlin, Kunsthandel Dr. Wilfried Karger ("Bildnerische Attitüden")

Werke in Museen und öffentlichen Sammlungen
 Berlin, Nationalgalerie
 Berlin, Kupferstichkabinett
 Moskau, Puschkin-Museum,
 Szczecin, Pommersche Landesbibliothek
 St. Petersburg, Russisches Museum
 Wien, Kupferstichkabinett der Akademie der Schönen Künste

Literatur
 Dietmar Eisold (Hrsg.): Lexikon Künstler in der DDR. Verlag Neues Leben, Berlin 2010, ISBN 978-3-355-01761-9, S. 382
 Hartmut Hornung: Skulpturen, Zeichnungen, Malerei. Edition Februar Presse, Museum der Hansestadt Greifswald, 1997, .
 Hartmut Hornung: Bildnerische Attitüden. Edition Februar Presse, 2012, ISBN 978-3-00-038346-5.
 Hornung. Bildbriefe. Kunstmuseum Ahrenshoop/ Edition Februar Presse, 2014

Weblinks
 Website von Hartmut Hornung

Einzelnachweise

Bildhauer (Deutschland)
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1952
Mann

Hartmut Hornung


كارل دبليو. ستالينغ  ولد وتوفي (10 نوفمبر 1891- 29 نوفمبر 1972). كان ملحنا وموزعا موسيقيا معروفا لأفلام الرسوم المتحركة، ارتبط اسمه بشدة مع سلسلة لووني تونز وميري ميلوديز من إنتاج وارنر براذرز، طيلة سنوات عمله كان يكمل في المتوسط مقطوعة موسيقية أسبوعيا لاثنتين وعشرين سنة.

سيرة ذاتية
ولد وتربى في لكسنغتون، ميسوري. بدأ العزف على البيانو في السادسة، وفي بدايات العشرينات من عمره، قاد أوركسترا خاصة به في مسرح أفلام أيسس في كنساس سيتي، في تلك الفترة، قابل وتصاحب مع والت ديزني الشاب الذي كان ينتج الرسوم المتحركة، عزف ستالينغ لديزني مقطوعات لأفلامه القصيرة، عندما تناقش الاثنان عما إن كانت الموسيقى تأتي أولا أم الرسوم، ابتكر ديزني سلسلة كارتون «سيلي سيمفونيز»، التي جعلت ستالينغ يؤلف المقطوعة الموسيقية ليسلمها ديزني إلى الرسامين، بقي ستالينغ لسنتين ثم يغادر ويعمل مستقلا، افتتح أب آيويركس ورشته الخاصة، ليقدم ستالينغ له الموسيقى ولديزني والآخرين، عندما وظف آيويركس في 1936 لدى ليون شليسنجر، الذي تعاقد مع وارنر براذرز لإنتاج الكرتون، انتقل ستالينغ معه ليتفرغ للعمل الجديد، كان ستالينغ يملك حق الوصول التام إلى مكتبة وارنر وموسيقييها، بقي لديهم حتى تقاعده في 1958، حيث قدم آخر أعماله مع المخرج تشاك جونز فيلم تو إيتش هيز أون.

أسلوبه
ستالينغ كان مبتكرا، كان أول مخرج موسيقي يستخدم بكثرة بندول الإيقاع لضبط المقطوعة، كما كان واحدا من ثلاثة مؤلفين، معه ماكس ستاينر وسكوت برادلي، قاموا باختراع مسار النقر Click Track، طريقته التي عرف بها كانت التلاعب بالموسيقى، حيث يستخدم مقاطع معروفة أو كلاسيكية، ثم يقوم بالتعديل عليها وفق الدعابة التي تتزامن معها، بمشاركته مع أبرز المخرجين تيكس أيفري، بوب كلامبيت، فريز فريلينغ، روبرت مككمسون، وتشاك جونز، قاموا بإنتاج النمط الخاص بأفلام لووني تونز في الموسيقى السريعة المتناسقة الممزوجة بالمؤثرات الصوتية، وأحيانا يكون الفيلم مليئا بالموسيقى فقط مثل ذا رابيت أوف سيفيل وأ كورني كونسيرتو.

كان ستاينغ معلما في تغيير نمط الموسيقى بسرعة بحسب مشهد الحركة في الكارتون، كانت توزيعاته معقدة للغاية، فكانت تخدم كموسيقى خلفية وكمؤثرات صوتية. عناوين مقطوعاته غالبا ما تصف الحركة، وغالبا ما تكون عناوين هزلية لمن هو على دراية باللحن. استخدم ستالينغ بكثافة مقطوعات رايموند سكوت، الذي نشر أعماله عبر وارنر براذرز في بدايات الأربعينات.

اشتكى جونز وبعض المخرجين من النزعة التي في ستالينغ في تلاعبه بالموسيقى، بينما يعتبر نظيره سكوت برادلي، أكثر جدية في تأليف الألحان الجديدة، ففي مقابلة صرح جونز عن ستالينغ: "كان موسيقيا متألقا، لكن طريقته السريعة لتأليف مقطوعة كانت باختيار بعض الموسيقى التي تحمل الاسم الملائم، إذا وجدت سيدة تلبس الأحمر، استخدم مقطوعة ذا ليدي إن ريد، إذا دخل أحدهم كهفا، عزف قطعة فينغالس كيف، إذا كنا نقوم بما يتعلق بالأكل، استخدم أ كوب أوف كوفي، أ ساندويتش، آند يو. كان لدي اجتماع، يا للهول لو وجد مقطوعة كتبت في 1906 أو شيئا باسم "آيم بيزي لتل بامبل بي".

وعلى ذلك، يبقى ستالينغ معروفا بكونه من وضع موسيقى الكارتون والتي بقيت شائعة حتى اليوم، محفوظة في الأذهان بأسلوبها الموسيقي، لا تزال تستخدم بعض مقطوعاته في أعمال لووني تونز الجديدة، مثل فيلم لووني تونز: باك إن أكشن.

بعد تقاعده، تولى ميلت فرانكلين مكان ستالينغ. فرانكلين كان مساعدا لستالينغ كموزع منذ أواخر الثلاثينات، مات ستالينغ في 29 نوفمبر 1972، وعمره 81 عاما.

تسجيلاته
 ذا كارل ستالينغ بروجكت: ميوزيك فروم وارنر براذرز كارتونز. 1936-1958. وارنر براذرز، 1990
 ذا كارل ستالينغ بروجكت فوليوم 2: مور ميوزيك فروم وارنر براذرز كارتونز 1939-1957. وارنر براذرز، 1995

مراجع

وصلات خارجية

 مقالة حول كارل ستالينغ في موقع Animation World Magazine
 مقالة حول كارل ستالينغ في موقع The Partial Observer
 مقالة حول ستالينغ في موقع Slate Magazine
 لقاء مع كارل ستالينغ (1971) في موقع MichaelBarrier.com

أشخاص من لكسينغتون (ميزوري)
أمريكيون من أصل ألماني
عازفو بيانو أمريكيون
عازفو بيانو أميركيون في القرن 20
مدفونون في مقبرة هوليوود فورايفر
ملحنون أمريكيون
ملحنون أمريكيون في القرن 20
مواليد 1891
موزعون موسيقيون أمريكيون
موسيقيون ذكور أمريكيون في القرن 20
موسيقيون من ميزوري
مؤلفو موسيقى أفلام
مؤلفو موسيقى أفلام أمريكيون
وفيات 1972
عازفو أورغن في القرن 20
مؤلفو موسيقى أفلام أمريكيون ذكور

كارل ستالينغ


Trækfugle er en dansk komediefilm fra 2001, instrueret af Vibeke Muasya

Medvirkende
 Bodil Udsen som Emma
 Helle Virkner som Elsa
 Lily Weiding som Olga
 Kirsten Olesen som Henriette, Emmas datter
 Peter Aude som Lars Asker, Emmas søn
 Otte Svendsen som Gustav
 Benny Juhlin som Senil mand
 Grete Kyhn som Selvhøjtidelig dame
 Trine Runge som Skeptisk plejer
 Farshad Kholghi som Plejer
 Christina Ibsen Meyer som Guide
 Mogens Rex som Politibetjent
 Rie Nørgaard som Kærlig plejer
 Christos Tsangas som Nikolaus, græsk bonde
 Bente Juhlin som Senil dame
 Dorte Rømer som Opknappet plejer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2001
Komediefilm fra Danmark

Trækfugle (film)


Die Odra ist ein Fluss in Zentralkroatien. Seine Länge beträgt 83 km, sein Einzugsgebiet umfasst 604 km². Die Quelle befindet sich im Žumberak-Gebirge südwestlich von Zagreb. Der Fluss richtet sich ostwärts, passiert im Zuge des Save-Odra-Save-Kanals den südwestlichsten Zagreber Stadtteil Brezovica sowie den Süden der Stadt Velika Gorica, wendet sich dann nach Südost und fließt dann weitgehend parallel zur Save. Am nordwestlichen Stadtrand der Stadt Sisak mündet die Odra in den Fluss Kupa, wenige Kilometer ehe dieser Fluss in die Save mündet.

Der Oberlauf der Odra wurde erheblich begradigt, als der 32 km lange Save-Odra-Save-Kanal als Flutrinne der Save südlich von Zagreb errichtet wurde.

Einzelnachweise

Odra (Kupa)


CVCC, or , is an internal combustion engine technology developed and trademarked by the Honda Motor Company.

The technology's name refers to its primary features: Compound refers to the use of two combustion chambers; Vortex refers to the vortex generated in the main combustion chamber, increasing combustion speed, and Controlled Combustion refers to combustion occurring in a timely, controlled manner.

The engine innovatively used a secondary, smaller auxiliary inlet valve to feed a richer air-fuel mixture to the combustion chamber around the spark plug, while the standard inlet valve fed a leaner air-fuel mixture to the remainder of the chamber, creating a more efficient and complete combustion.

History
Following the establishment of an "Air Pollution Research Group" by Honda in 1965, its collection of emissions data from American automakers, and subsequent research into emissions control and prechambers, the first mention of CVCC technology was by Soichiro Honda on February 12, 1971, at the Federation of Economic Organizations Hall in Otemachi, Chiyoda-ku, Tokyo.

On the advice of University of Tokyo professor Tsuyoshi Asanuma, then-Honda R&D Director Tasuku Date, Engine-performance Research Block head Shizuo Yagi, and then-Engineering Design Chief Engineer Kazuo Nakagawa began research into lean combustion. After Date suggested the use of a prechamber, which some diesel engines utilized, the first engine to be installed with the CVCC approach for testing was a single-cylinder, 300 cc version of Honda's EA engine installed in a modified Honda N600 hatchback in January 1970. This technology allowed Honda's cars to meet Japanese and American emissions standards in the 1970s without the need for a catalytic converter.

A type of stratified charge technology, it was publicized on October 11, 1972 and licensed to Toyota (as TTC-V), Ford, Chrysler, and Isuzu before making its production debut in the 1975 ED1 engine. As emission laws advanced and required more stringent admissible levels, CVCC was abandoned in favour of PGM-FI (Programmed Fuel Injection) on all Honda vehicles. Some Honda vehicles in Japan used electronically controlled "PGM-Carb" carburetors on transitional Honda D, E and ZC engines.

In 2007, the Honda CVCC technology was added to Japan's Mechanical Engineering Heritage list.

Operation
Honda CVCC engines have normal inlet and exhaust valves, plus a small auxiliary inlet valve. On the intake stroke a large amount of a very lean mixture is drawn into the main combustion chamber; at the same time a very small amount of rich mixture is pulled into the pre-chamber near the spark plug. The pre-chamber near the spark plug is contained by a small perforated metal plate. At the end of the compression stroke, the pre-chamber is rich in fuel, there is a moderately rich mixture in the main chamber near the pre-chamber outlet and the rest of the main chamber is quite lean.  On ignition, flame fronts emerge from the perforations and ignite the remainder of the air–fuel charge. When the sparkplug in the pre-chamber fires, the rich mixture ignites easily and the flame spreads from there into the main chamber, igniting a mixture so lean it wouldn't have fired satisfactorily with just a sparkplug. The remaining engine cycle is as per a standard four-stroke engine.

Formation of carbon monoxide and hydrocarbons are minimized by the overall leanness of the mixture, and the stable and slow burning in the main combustion chamber keeps peak temperature low enough to suppress formation of oxides of nitrogen while keeping the mean temperature high enough long enough to give low hydrocarbon emissions. The design allowed the engine to burn less fuel more efficiently without the use of an exhaust gas recirculation valve or a catalytic converter, although those methods were installed subsequently to further improve emission reduction.

Advantages
The most significant advantage with CVCC was that it allowed for carbureted engines that did not rely on intake swirl. Previous stratified charge engines needed costly fuel injection systems. Additionally, previous engines tried to increase the velocity and swirl of the intake charge to keep rich and lean mixtures separated; Honda was able to maintain separation via the shape of the combustion chamber.

The design of CVCC also allowed it to be adapted to existing engines, since only the cylinder head needed to be modified.

Early design flaw
Some early CVCC engines had problems with the auxiliary valves' retaining collars vibrating loose. Once unscrewed, oil would leak from the valvetrain into the prechamber, causing a sudden loss of power and large amounts of smoke to flow from the exhaust pipe. These symptoms usually indicated the failure of critical oil seals in the motor that would result in costly repairs. However, the solution was quite simple; Honda corrected the problem with metal retaining rings that slipped over the valves' retaining collars and prevented them from backing out of their threads.

CVCC-II
The 1983 Honda Prelude (the first year of the second generation of Preludes) used CVCC in combination with a catalytic converter to reduce emissions, along with two separate side draft carburetors (instead of a single, progressive twin-choke carburetor). This new system was called CVCC-II. The following year, a standard cylinder head design was used, and the center carburetor (providing the rich mixture) was removed. The Honda City AA, introduced in November 1981, also used a CVCC-II engine called the ER. Its use of CVCC was also known as COMBAX (COMpact Blazing-combustion AXiom).

CVCC-equipped engines

References

 Setright, L. J. K. (1975). Some Unusual Engines. London: Mechanical Engineering Publications Limited.
 An Evaluation of a 350 CID Compound Vortex Controlled Combustion (CVCC) Powered Chevrolet Impala

Engine technology
Engines
Automotive technology tradenames
Honda engines

CVCC


|-
|daa || || ||B ||Y ||Dangaléat||
|-
|dac || || ||B ||Y ||Dambi||
|-
|dad || || ||B ||Y ||Marik||
|-
|dae || || ||B ||Y ||Duupa||
|-
|daf || || ||B ||Y ||Dan||
|-
|dag || || ||B ||Y ||Dagbani||
|-
|dah || || ||B ||Y ||Gwahatike||
|-
|dai || || ||B ||Y ||Day||
|-
|daj || || ||B ||Y ||Daju, Dar Fur||
|-
|dak ||dak || ||B ||Y ||Dakota||
|-
|dal || || ||B ||Y ||Dahalo||
|-
|dan ||dan ||da ||B ||Y ||Danish||Danca
|-
|dao || || ||B ||Y ||Chin, Daai||
|-
|dap || || ||B ||Y ||Nisi||
|-
|daq || || ||B ||Y ||Maria, Dandami||
|-
|dar ||dar || ||B ||Y ||Dargwa||
|-
|das || || ||B ||Y ||Daho-Doo||
|-
|dat || || ||B ||Y ||Darang Deng||
|-
|dau || || ||B ||Y ||Daju, Dar Sila||
|-
|dav || || ||B ||Y ||Taita||
|-
|daw || || ||B ||Y ||Davawenyo||
|-
|dax || || ||B ||Y ||Dayi||
|-
|daz || || ||B ||Y ||Dao||
|-
|dba || || ||B ||Y ||Dogon, Bangeri Me||
|-
|dbb || || ||B ||Y ||Deno||
|-
|dbd || || ||B ||Y ||Dadiya||
|-
|dbe || || ||B ||Y ||Dabe||
|-
|dbf || || ||B ||Y ||Edopi||
|-
|dbg || || ||B ||Y ||Dogon, Dogul Dom||
|-
|dbi || || ||B ||Y ||Doka||
|-
|dbj || || ||B ||Y ||Ida'an||
|-
|dbl || || ||B ||Y ||Dyirbal||
|-
|dbm || || ||B ||Y ||Duguri||
|-
|dbn || || ||B ||Y ||Duriankere||
|-
|dbo || || ||B ||Y ||Dulbu||
|-
|dbp || || ||B ||Y ||Duwai||
|-
|dbq || || ||B ||Y ||Daba||
|-
|dbr || || ||B ||Y ||Dabarre||
|-
|dbu || || ||B ||Y ||Dogon, Bondum Dom||
|-
|dbv || || ||B ||Y ||Dungu||
|-
|dby || || ||B ||Y ||Dibiyaso||
|-
|dcc || || ||B ||Y ||Deccan||
|-
|dcr || || ||B ||Ö ||Negerhollands||
|-
|ddd || || ||B ||Y ||Dongotono||
|-
|dde || || ||B ||Y ||Doondo||
|-
|ddg || || ||B ||Y ||Fataluku||
|-
|ddi || || ||B ||Y ||Diodio||
|-
|ddj || || ||B ||Y ||Jaru||
|-
|ddn || || ||B ||Y ||Dendi (Benin)||
|-
|ddo || || ||B ||Y ||Dido||
|-
|dds || || ||B ||Y ||Dogon, Donno So||
|-
|ddw || || ||B ||Y ||Dawera-Daweloor||
|-
|dea || || ||B ||K ||Delason||
|-
|dec || || ||B ||Y ||Dagik||
|-
|ded || || ||B ||Y ||Dedua||
|-
|dee || || ||B ||Y ||Dewoin||
|-
|def || || ||B ||Y ||Dezfuli||
|-
|deg || || ||B ||Y ||Degema||
|-
|deh || || ||B ||Y ||Dehwari||
|-
|dei || || ||B ||Y ||Demisa||
|-
|dek || || ||B ||Y ||Dek||
|-
|del ||del || ||M ||Y ||Delaware||
|-
|dem || || ||B ||Y ||Dem||
|-
|den ||den || ||M ||Y ||Slave (Athapascan)||
|-
|dep || || ||B ||Ö ||Delaware, Pidgin||
|-
|deq || || ||B ||Y ||Dendi (Central African Republic)||
|-
|der || || ||B ||Y ||Deori||
|-
|des || || ||B ||Y ||Desano||
|-
|deu ||deu ||de ||B ||Y ||German||Almanca
|-
|dev || || ||B ||Y ||Domung||
|-
|dez || || ||B ||Y ||Dengese||
|-
|dga || || ||B ||Y ||Dagaare, Southern||
|-
|dgc || || ||B ||Y ||Agta, Casiguran Dumagat||
|-
|dgd || || ||B ||Y ||Dagaari Dioula||
|-
|dge || || ||B ||Y ||Degenan||
|-
|dgg || || ||B ||Y ||Doga||
|-
|dgh || || ||B ||Y ||Dghwede||
|-
|dgi || || ||B ||Y ||Dagara, Northern||
|-
|dgk || || ||B ||Y ||Dagba||
|-
|dgn || || ||B ||Ö ||Dagoman||
|-
|dgo || || ||B ||Y ||Dogri (specific)||
|-
|dgr ||dgr || ||B ||Y ||Dogrib||
|-
|dgs || || ||B ||Y ||Dogoso||
|-
|dgu || || ||B ||Y ||Degaru||
|-
|dgx || || ||B ||Y ||Doghoro||
|-
|dgz || || ||B ||Y ||Daga||
|-
|dha || || ||B ||Y ||Dhanwar (India)||
|-
|dhd || || ||B ||Y ||Dhundari||
|-
|dhg || || ||B ||Y ||Dhangu||
|-
|dhi || || ||B ||Y ||Dhimal||
|-
|dhl || || ||B ||Y ||Dhalandji||
|-
|dhm || || ||B ||Y ||Zemba||
|-
|dhn || || ||B ||Y ||Dhanki||
|-
|dho || || ||B ||Y ||Dhodia||
|-
|dhr || || ||B ||Y ||Dhargari||
|-
|dhs || || ||B ||Y ||Dhaiso||
|-
|dhu || || ||B ||Ö ||Dhurga||
|-
|dhv || || ||B ||Y ||Dehu||
|-
|dhw || || ||B ||Y ||Dhanwar (Nepal)||
|-
|dia || || ||B ||Y ||Dia||
|-
|dib || || ||B ||Y ||Dinka, South Central||
|-
|dic || || ||B ||Y ||Dida, Lakota||
|-
|did || || ||B ||Y ||Didinga||
|-
|dif || || ||B ||Ö ||Dieri||
|-
|dig || || ||B ||Y ||Digo||
|-
|dih || || ||B ||Y ||Kumiai||
|-
|dii || || ||B ||Y ||Dimbong||
|-
|dij || || ||B ||Y ||Dai||
|-
|dik || || ||B ||Y ||Dinka, Southwestern||
|-
|dil || || ||B ||Y ||Dilling||
|-
|dim || || ||B ||Y ||Dime||
|-
|din ||din || ||M ||Y ||Dinka||
|-
|dio || || ||B ||Y ||Dibo||
|-
|dip || || ||B ||Y ||Dinka, Northeastern||
|-
|diq || || ||B ||Y ||Dimli|| Güney Zazacası
|-
|dir || || ||B ||Y ||Dirim||
|-
|dis || || ||B ||Y ||Dimasa||
|-
|dit || || ||B ||Y ||Dirari||
|-
|diu || || ||B ||Y ||Diriku||
|-
|div ||div ||dv ||B ||Y ||Divehi||Divehi; Maledivce
|-
|diw || || ||B ||Y ||Dinka, Northwestern||
|-
|dix || || ||B ||Y ||Dixon Reef||
|-
|diy || || ||B ||Y ||Diuwe||
|-
|diz || || ||B ||Y ||Ding||
|-
|djb || || ||B ||Y ||Djinba||
|-
|djc || || ||B ||Y ||Daju, Dar Daju||
|-
|djd || || ||B ||Y ||Djamindjung||
|-
|dje || || ||B ||Y ||Zarma||
|-
|djf || || ||B ||Y ||Djangun||
|-
|dji || || ||B ||Y ||Djinang||
|-
|djj || || ||B ||Y ||Djeebbana||
|-
|djk || || ||B ||Y ||Aukan||
|-
|djl || || ||B ||Y ||Djiwarli||
|-
|djm || || ||B ||Y ||Dogon, Jamsay||
|-
|djn || || ||B ||Y ||Djauan||
|-
|djo || || ||B ||Y ||Djongkang||
|-
|djr || || ||B ||Y ||Djambarrpuyngu||
|-
|dju || || ||B ||Y ||Kapriman||
|-
|djw || || ||B ||Y ||Djawi||
|-
|dka || || ||B ||Y ||Dakpakha||
|-
|dkk || || ||B ||Y ||Dakka||
|-
|dkl || || ||B ||Y ||Dogon, Kolum So||
|-
|dkr || || ||B ||Y ||Kuijau||
|-
|dks || || ||B ||Y ||Dinka, Southeastern||
|-
|dkx || || ||B ||Y ||Mazagway||
|-
|dlg || || ||B ||Y ||Dolgan||Dolganca
|-
|dlm || || ||B ||Ö ||Dalmatian||
|-
|dln || || ||B ||Y ||Darlong||
|-
|dma || || ||B ||Y ||Duma||
|-
|dmc || || ||B ||Y ||Dimir||
|-
|dme || || ||B ||Y ||Dugwor||
|-
|dmg || || ||B ||Y ||Kinabatangan, Upper||
|-
|dmk || || ||B ||Y ||Domaaki||
|-
|dml || || ||B ||Y ||Dameli||
|-
|dmm || || ||B ||Y ||Dama||
|-
|dmo || || ||B ||Y ||Kemezung||
|-
|dmr || || ||B ||Y ||Damar, East||
|-
|dms || || ||B ||Y ||Dampelas||
|-
|dmu || || ||B ||Y ||Dubu||
|-
|dmv || || ||B ||Y ||Dumpas||
|-
|dmx || || ||B ||Y ||Dema||
|-
|dmy || || ||B ||Y ||Demta||
|-
|dna || || ||B ||Y ||Dani, Upper Grand Valley||
|-
|dnd || || ||B ||Y ||Daonda||
|-
|dne || || ||B ||Y ||Ndendeule||
|-
|dng || || ||B ||Y ||Dungan||
|-
|dni || || ||B ||Y ||Dani, Lower Grand Valley||
|-
|dnk || || ||B ||Y ||Dengka||
|-
|dnn || || ||B ||Y ||Dzùùngoo||
|-
|dnr || || ||B ||Y ||Danaru||
|-
|dnt || || ||B ||Y ||Dani, Mid Grand Valley||
|-
|dnu || || ||B ||Y ||Danau||
|-
|dnw || || ||B ||Y ||Dani, Western||
|-
|dny || || ||B ||Y ||Dení||
|-
|doa || || ||B ||Y ||Dom||
|-
|dob || || ||B ||Y ||Dobu||
|-
|doc || || ||B ||Y ||Dong, Northern||
|-
|doe || || ||B ||Y ||Doe||
|-
|dof || || ||B ||Y ||Domu||
|-
|doh || || ||B ||Y ||Dong||
|-
|doi ||doi || ||M ||Y ||Dogri (generic)||
|-
|dok || || ||B ||Y ||Dondo||
|-
|dol || || ||B ||Y ||Doso||
|-
|don || || ||B ||Y ||Toura (Papua New Guinea)||
|-
|doo || || ||B ||Y ||Dongo||
|-
|dop || || ||B ||Y ||Lukpa||
|-
|doq || || ||B ||Y ||Dominican Sign Language||
|-
|dor || || ||B ||Y ||Dori'o||
|-
|dos || || ||B ||Y ||Dogosé||
|-
|dot || || ||B ||Y ||Dass||
|-
|dov || || ||B ||Y ||Dombe||
|-
|dow || || ||B ||Y ||Doyayo||
|-
|dox || || ||B ||Y ||Bussa||
|-
|doy || || ||B ||Y ||Dompo||
|-
|doz || || ||B ||Y ||Dorze||
|-
|dpp || || ||B ||Y ||Papar||
|-
|drb || || ||B ||Y ||Dair||
|-
|drd || || ||B ||Y ||Darmiya||
|-
|dre || || ||B ||Y ||Dolpo||
|-
|drg || || ||B ||Y ||Rungus||
|-
|drh || || ||B ||Y ||Darkhat||
|-
|dri || || ||B ||Y ||C'lela||
|-
|drl || || ||B ||Y ||Darling||
|-
|drn || || ||B ||Y ||Damar, West||
|-
|dro || || ||B ||Y ||Daro-Matu||
|-
|drq || || ||B ||Ö ||Dura||
|-
|drr || || ||B ||Ö ||Dororo||
|-
|drs || || ||B ||Y ||Gedeo||
|-
|drt || || ||B ||Y ||Drents||
|-
|dru || || ||B ||Y ||Rukai||
|-
|drw || || ||B ||Y ||Darwazi||
|-
|dry || || ||B ||Y ||Darai||
|-
|dsb ||dsb || ||B ||Y ||Sorbian, Lower||aşağı Sorbça
|-
|dse || || ||B ||Y ||Dutch Sign Language||
|-
|dsh || || ||B ||Y ||Daasanach||
|-
|dsi || || ||B ||Y ||Disa||
|-
|dsl || || ||B ||Y ||Danish Sign Language||
|-
|dsn || || ||B ||Y ||Dusner||
|-
|dso || || ||B ||Y ||Oriya, Desiya||
|-
|dsq || || ||B ||Y ||Tadaksahak||
|-
|dta || || ||B ||Y ||Daur||
|-
|dtb || || ||B ||Y ||Kadazan, Labuk-Kinabatangan||
|-
|dtk || || ||B ||Y ||Dogon, Tene Kan||
|-
|dtm || || ||B ||Y ||Dogon, Tomo Kan||
|-
|dtp || || ||B ||Y ||Dusun, Central||
|-
|dtr || || ||B ||Y ||Lotud||
|-
|dts || || ||B ||Y ||Dogon, Toro So||
|-
|dtt || || ||B ||Y ||Dogon, Toro Tegu||
|-
|dua ||dua || ||B ||Y ||Duala||
|-
|dub || || ||B ||Y ||Dubli||
|-
|duc || || ||B ||Y ||Duna||
|-
|dud || || ||B ||Y ||Hun-Saare||
|-
|due || || ||B ||Y ||Agta, Umiray Dumaget||
|-
|duf || || ||B ||Y ||Dumbea||
|-
|dug || || ||B ||Y ||Duruma||
|-
|duh || || ||B ||Y ||Dungra Bhil||
|-
|dui || || ||B ||Y ||Dumun||
|-
|duj || || ||B ||Y ||Dhuwal||
|-
|duk || || ||B ||Y ||Duduela||
|-
|dul || || ||B ||Y ||Agta, Alabat Island||
|-
|dum ||dum || ||B ||T ||Dutch, Middle (ca.1050-1350)||
|-
|dun || || ||B ||Y ||Dusun Deyah||
|-
|duo || || ||B ||Y ||Agta, Dupaninan||
|-
|dup || || ||B ||Y ||Duano'||
|-
|duq || || ||B ||Y ||Dusun Malang||
|-
|dur || || ||B ||Y ||Dii||
|-
|dus || || ||B ||Y ||Dumi||
|-
|duu || || ||B ||Y ||Drung||
|-
|duv || || ||B ||Y ||Duvle||
|-
|duw || || ||B ||Y ||Dusun Witu||
|-
|dux || || ||B ||Y ||Duungooma||
|-
|duy || || ||B ||Ö ||Agta, Dicamay||
|-
|duz || || ||B ||Ö ||Duli||
|-
|dva || || ||B ||Y ||Duau||
|-
|dwa || || ||B ||Y ||Diri||
|-
|dws || || ||B ||K ||Dutton World Speedwords||
|-
|dww || || ||B ||Y ||Dawawa||
|-
|dya || || ||B ||Y ||Dyan||
|-
|dyb || || ||B ||Y ||Dyaberdyaber||
|-
|dyd || || ||B ||Y ||Dyugun||
|-
|dyg || || ||B ||Ö ||Agta, Villa Viciosa||
|-
|dyi || || ||B ||Y ||Senoufo, Djimini||
|-
|dyk || || ||B ||Y ||Dayak, Land||
|-
|dyn || || ||B ||Y ||Dyangadi||
|-
|dyo || || ||B ||Y ||Jola-Fonyi||
|-
|dyu ||dyu || ||B ||Y ||Dyula||
|-
|dyy || || ||B ||Y ||Dyaabugay||
|-
|dza || || ||B ||Y ||Duguza||
|-
|dzd || || ||B ||Y ||Daza||
|-
|dzg || || ||B ||Y ||Dazaga||
|-
|dzl || || ||B ||Y ||Dzalakha||
|-
|dzn || || ||B ||Y ||Dzando||
|-
|dzo ||dzo ||dz ||B ||Y ||Dzongkha||Butanca
|}

ISO 639

ISO 639:d