I. M. Rașcu (pseudonimul cel mai cunoscut al lui Ion Rașcu;  – 1971) a fost un poet simbolist român, promotor cultural, comparatist și profesor. El este amintit pentru participarea sa la mișcarea simbolistă din România: fondator și redactor, împreună cu Alfred Hefter-Hidalgo, al revistei Versuri și Proză, el a devenit una dintre personalitățile simboliste importante din orașul său natal Iași înainte de 1914. În ultimii ani, el a trăit mult mai discret ca profesor și cercetător literar, fiind lăudat și contestat în același timp pentru erudiție și austeritate.

Un catolic convertit și scriitor evlavios, Rașcu a petrecut mai mulți ani în Franța. El a făcut o încercare tardivă de a revigora simbolismul în anii 1930 prin revista Îndreptar, unde a publicat, de asemenea, proză catolică și fragmente din studiile sale de istorie literară. El a devenit remarcat și contestat pentru comentariile critice la adresa poeziei lui Mihai Eminescu. Operele sale ulterioare de literatură turistică prezintă izolarea sa tot mai puternică și fervoarea sa monahală, precum și devotamentul său față de Sfânta Tereza de Lisieux. În ultimii săi ani, Rașcu a revenit în viața literară ca biograf și o autoritate a literaturii simboliste din România.

Biografie

Originile și primii ani de viață
Străbunicul matern al lui Rașcu a fost croitorul de area franceză  matern a lui stră-bunicul a fost cel francez de clasă superioară croitor Frédéric Ortgies (descris într-una dintre poeziile lui Rașcu ca având "o față roză și melancolică"). El s-a născut în 1799 în Grossendorf, Westfalia, a emigrat în 1819 în Franța și s-a căsătorit în anul 1834 cu Victoria Etienne la Primăria arondismentului 2 al Parisului. Venind din Picardia, s-a stabilit în Moldova înainte de unirea Principatelor Române din 1859. Fiica lui Ortgies, Victoria Eugenia Horquisse (o deformare a numelui Ortgies), s-a născut pe 19 aprilie 1833 în Pierrefonds/Oise și a fost botezată în confesiunea protestantă pe 15 iunie 1834 la Paris. Ea s-a căsătorit cu Ioan Tudor Curius (1816-1898), un actor și profesor de limba franceză din Țara Românească, care jucase un rol minor în timpul Revoluției Române de la 1848 înainte de a ajunge cu soția lui la Iași. Fiica lor, Clelia (1865-1950), a fost mama lui Rașcu. Tatăl lui, născut la Odobești, a lucrat ca profesor de artă și caligrafie. Cuplul a mai avut trei fiice, dintre care Clelia (1897-1944) s-a căsătorit cu medicul și profesorul Emil Hurmuzache de la Universitatea din Iași; și un alt fiu, Gheorghe, care a fost toată viața profesor de geografie.

Născut tot la Iași, Ion Rașcu a fost crescut ca român ortodox, dar mai târziu a revenit la religia strămoșilor săi francezi, alăturându-se Bisericii Romano-Catolice. În cercurile catolice, el a fost amintit ca "una dintre marii noștri convertiți" alături de misionarul Vladimir Ghika și de scriitorul Mariu Theodorian-Carada. Așa cum a susținut istoricul literar Paul Cernat, aceasta demonstra o "înclinație către o spiritualitate alternativă și o relație tensionată cu religia ortodoxă dominantă", întâlnite, de asemenea, la simboliștii care au apelat la teosofie, erezie sau practici oculte. Rașcu a fost dedicat în întregime noii sale credințe: el este descris de criticul George Călinescu drept un catolic de o "corectitudine fanatică", "discreție" și "mare delicatețe" și de filologul Adrian Marino ca unul care sugera "tot felul de anacronisme", "fervent și foarte fanatic", dar "distins", "de o urbanitate cu totul occidentală". El este amintit, de asemenea, pentru retragerile în contemplare mistică și pentru aderarea la un cod vestimentar auster în viața de zi cu zi.

Rașcu a urmat studiile primare și liceale la Iași, locuind cu familia sa la periferia orașului. După cum a povestit el însuși în anii de mai târziu, atmosferă monotonă a moldovenescului fin de siècle, sentimentul că ceva era pe cale să se întâmple "în lumea mare", l-a marcat: "Poate că așteptam ca vârsta să ne apese mai puțin, dar să ne agite mai violent". Rașcu a debutat în anul 1905 în revista studențească Spre Lumină. Primele sale creații literare au fost un poem, ce exprima tristețea lui Rașcu față de moartea recentă a tatălui său, un sonet convențional și o scurtă prezentare a bocetului folcloric aromân. El a trimis scrieri suplimentare în revista populară Duminica, folosind pseudonimele I. Cimbru-Frăgar, I. Ieronim, I. Rașcu-Ieronim, I. Ieronim-Cimbru, și unele variații ale acestora. Sub pseudonimul Evandru, el a contribuit, de asemenea, la ziarul politic Opinia, deținut de Alexandru Bădărău. A absolvit Liceul Național în 1909, apoi a devenit licențiat în litere la Universitatea din Iași.

Versuri și Proză
Debutul lui Rașcu ca promotor al literaturii simboliste datează din 1911, când a fondat la Iași revista Versuri. Ea a reapărut cu titlul Versuri și Proză din 1912 până în 1916 și a fost cea mai longevivă revistă simbolistă din Moldova. Rașcu, redactorul-șef, și-a semnat de multe ori contribuțiile cu pseudonime, prezentându-se ca  M. Zopir, I.M.R., Ev. sau doar E. El a fost secondat de Alfred Hefter-Hidalgo, care era teoreticianul și criticul grupului.

Puternic influențată de criticul simbolist Ovid Densusianu, Versuri și Proză a avut un oarecare succes în atragerea altor autori simboliști: Mihail Cruceanu, N. Davidescu, Benjamin Fondane, Al. T. Stamatiad, Ion Minulescu, Claudia Millian, Nicolae Budurescu, Eugeniu Sperantia, Tudor Arghezi, Adrian Maniu, Barbu Solacolu, Mihail Codreanu, Dragoș Protopopescu, Constantin T. Stoika, Perpessicius, Felix Aderca, Alexandru Vițianu și (cu selecții timpurii din volumul Plumb) George Bacovia. Simboliști mai vechi precum Densusianu și Alexandru Macedonski au colaborat, de asemenea, ca și moderniștii Hortensia Papadat-Bengescu, Cezar Petrescu, F. Brunea-Fox și Vasile Demetrius.

Din cauza faptului că Iașul era un oraș cu gusturi tradiționaliste și în primul rând un centru al mișcării poporaniste, această activitate simbolistă a cauzat agitație. Ca un semn suplimentar de rebeliune, Densusianu a fost invitat de Rașcu la Iași, unde a susținut o prelegere publică împotriva principiilor poporaniste. Magazinul de vânzare a revistei a scos volumul Sub cupole de vis, ce conținea propriile poezii ale lui Rașcu. În ultimele luni din 1912, Rașcu și Hefter-Hidalgo au contribuit, de asemenea, la Simbolul, o revistă simbolistă publicată la București de Tristan Tzara. Rașcu a popularizat operele poeților și romancierilor francezi, începând cu traducerile sale din Polyphème de Albert Samain și La croisade des infants de Marcel Schwob. Hefter-Hidalgo, a cărui origine etnică evreo-română scotea în evidență caracterul tolerant și netradițional al revistei Versuri și Proză, i-a prezentat publicului pe Remy de Gourmont, Stuart Merrill și Gustave Kahn, precum și lucrările erotice ale lui Pierre Louÿs.

Reacția poporanistă a fost limitată de cenzură. Dintre cronicarii literari rivali, August Scriban l-a descris pe Rașcu ca "rumen, cu părul lung și respingător", în timp ce Gheorghe Bogdan-Duică a catalogat revista Versuri și Proză ca fiind "insolența neputinciosului". După mai multe lecturi publice din poeziile lui Rașcu și Codreanu, autori necunoscuți au scos o parodie a revistei Versuri și Proză denumită "Verset din iad". Potrivit lui Călinescu, acești parodiști erau "lipsiți de talent", dar au dovedit, de asemenea, "bun simț".

În realitate, Versuri și Proză nu s-a opus în totalitate literaturii tradiționaliste. Potrivit lui Cernat, ea ar trebui să fie citită ca o publicație "neexclusivistă", "într-o evoluție treptată - și discretă - către modernism". Revista chiar a dedicat numere speciale poporaniștilor Garabet Ibrăileanu, Mihail Sadoveanu și Octav Băncilă și a avut, astfel, o audiență mai largă decât alte două reviste ieșene (Fronda lui Eugen Relgis și Absolutio a lui Isac Ludo). Câteodată, opoziția era explicită. Scriind în Versuri și Proză în 1914, Hefter-Hidalgo a ridiculizat mișcările postsimboliste mai radicale, precum futurismul sau simultanismul, dar a explorat posibilitatea de a prezenta la Iași operele expresioniste ale lui Frank Wedekind. Hefter și Rașcu au dorit amândoi să se facă distincția între decadentism și simbolism. Hefter a recunoscut antipatia tradiționalistă față de temele decadente și reflectarea lor în simbolism, dar a susținut că arta simbolistă era fundamental nouă, idealistă și infinit mai frumoasă. La rândul său, Rașcu a obiectat față de ceea ce a considerat că este un poporanism exagerat, menționând că "boala" decadenței nu era neapărat rea, deoarece: "Nu toate lucrurile bolnave sunt respingătoare".

Afiliat marginal cercului Vieața Nouă al lui Densusianu înainte de 1915, Rașcu și-a publicat scrierile în diverse alte periodice simboliste în capitala țării, București. Opera lui a fost preluată de Noua Revistă Română, Avântul, Farul, și de Grădina Hesperidelor a lui Stamatiad. El a vizitat și a studiat în Franța, în cursul anilor 1912 și 1914, apoi a revenit în România unde a lucrat ca profesor suplinitor de limba franceză la Iași, Brăila, Tecuci și Bârlad. Cel de-al doilea volum de poezii, Orașele dezamăgite, a apărut la Iași în anul 1914.

Anii 1920
După izbucnirea Primului Război Mondial și în timpul celor doi ani de neutralitate a României, revista Versuri și Proză a avut o orientare francofilă și pro-Antanta, reușind să fie acceptată în cele din urmă de către culturale de masă. Imediat după sfârșitul războiului, în 1919, Rașcu a primit un post de profesor titular la Liceul Unirea din Focșani. În timpul petrecut acolo, el a fondat și condus o societate literară școlară ce a purtat numele lui Grigore Alexandrescu și a publicat un anuar, remarcat pentru recenziile din poezia romantică a secolului al XIX-lea și pentru încurajarea dezbaterilor intelectuale între elevi. Revista Gândirea a elogiat eforturile sale în acest sens, remarcând, de asemenea, faptul că Rașcu și elevii săi aveau obiceiul de a face excursii prin "ținuturile nestrăbătute" ale județului Vrancea, mergând pe urmele călătoarei Bucura Dumbravă. Potrivit lingvistului Iorgu Iordan, Rașcu a desfășurat "o activitate neobosită și complet dezinteresată", cu atât mai admirabilă cu cât orașul Focșani "nu era prea iubitor de artă și literatură". În afară de aceste contribuții, Rașcu a publicat el însuși un manual propriu și o crestomație de literatură română.

Potrivit lui Virgil Huzum, poet și absolvent al Liceului Unirea, prezența lui Rașcu printre cadrele didactice ale școlii ar putea constitui "motiv al unei justificate mândrii". Cu toate acestea, Rașcu nu a fost fericit să predea la Focșani: după cum scrie Iordan, austeritatea sa nu a fost bine primită de elevii săi, iar când sistemul lui de notare a fost contestat de către superiori el a demisionat din poziția de profesor. Ulterior s-a mutat la București, unde, din 1923 până în 1933, a predat la Liceul Gh. Șincai și a condus Societatea pentru Studierea Literaturii Române.

Revenind în 1924 în Franța pentru o vizită, Rașcu a rămas acolo într-o călătorie lungă de studii, din 1925 până în 1929, și a urmat studii postuniversitare la Școala română de la Fontenay-aux-Roses, fondată de Nicolae Iorga. A studiat la College de Sorbonne, specializându-se în literatură comparată și asistând la cursurile ținute de Fernand Baldensperger și Paul Hazard. Principalul său domeniu de interes era influența literaturii franceze asupra lui Mihai Eminescu, poetul național al României, analizându-i opera în comparație cu operele scriitorilor francezi ai vremii sale. El a cercetat mai multe surse literare la Biblioteca Națională, pe care a frecventat-o în mod regulat. În timp ce Rașcu se afla în străinătate, a apărut, prin grija colegului scriitor Al. Lascarov-Moldovanu, volumul de versuri Neliniști (1927).

Perioada petrecută de Rașcu în Franța a demonstrat angajamentul său față de catolicism. Timp de 9 zile, în august 1929, el s-a izolat în Abația La Trappe, prima mănăstire trapistă, într-o încercare de a scăpa de agresiunea modernității. În Franța, Rașcu nu a experimentat doar fervoarea religioasă catolică, ci și, potrivit propriei sale relatări, un miracol: el a susținut că o statuie a Sfintei Tereza de Lisieux i-a zâmbit în Ville-d'Avray.

Îndreptar
Revenind în viața publică în 1930, Rașcu a lansat revista Îndreptar, cu sprijinul vechilor săi prieteni simboliști Cruceanu și Sperantia și cu ajutor suplimentar de la Huzum si Mia Frollo. A publicat acolo "așchii" dintr-un roman creștin neterminat, precum și articole de istorie literară — uneori ca I.M.R., dar, de obicei, ca Evandru. Recenziile sale au fost criticate aspru de ideologul revistei Gândirea Nichifor Crainic, care a scris despre încercările sale de a revigora simbolismul. Franțuzofilia sa exagerată, susținea Crainic, se ciocnea în acea epocă cu "străduințele de a ne regăsi pe noi înșine cât mai adânc". Deși teolog ortodox, Crainic admira credința lui Rașcu și "frumoasa evoluție spirituală" a lui.

La Îndreptar și în alte părți, Rașcu a publicat cercetările sale cu privire la Eminescu, făcând presupuneri cu privire la sursele de inspirație ale acestuia din literatura franceză modernă (în special Lamartine și Gautier). Aceste studii i-au adus premii din partea presei de specialitate, dar au fost, de asemenea, atacate de filologul Vladimir Streinu. Potrivit lui Streinu, "furnicarul" de referințe al lui Rașcu a reușit doar să arate "coincidențe" între poezia lui Eminescu și operele unor autori francezi.

Rașcu s-a concentrat apoi asupra carierei sale didactice și, în 1933, a publicat pamfletul Cum se dezorganizează învățământul. În 1934, relatarea sa a unui pelerinaj la sanctuarul Sfintei Tereza din Lisieux a fost publicată la București, urmată în anul 1935 de volumul de poezii Vibrări. În același an a publicat o monografie despre opiniile lui Eminescu cu privire la catolicism (Eminescu și catolicismul). Cartea îl arată pe Rașcu tulburat de fundalul spiritual ortodox al lui Eminescu și încearcă să prezinte modul în care putea avea loc mântuirea teoretică a poetului.

Perioada ulterioară
În 1936, revista clujeană Gând Românesc a tipărit un volum de studii literare al lui Rașcu, în care erau comparate operele lui Eminescu și Vasile Alecsandri (cu titlul Eminescu și Alecsandri). Eseul Convingeri literare a apărut în 1937. Rașcu se mutase pe atunci pe un post de profesor la Liceul Național Mihai Viteazul și, în 1938, a publicat un al doilea manual de literatură română intitulat Alte opere din literatura română. Manualul l-a întors pe Rașcu împotriva fostului său angajator Iorga, ale cărui ipoteze și impresii cu privire la originile literaturii romantice nu ar mai fi fost valabile. În recenzia cărții, Iorga s-a plâns că Rașcu a afișat o atitudine "profesorală dură" față de propria sa cercetare.

Rașcu a revenit la poezie în 1939 cu volumul Renunțările luminoase. În 1943, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, Editura Cugetarea a tipărit volumul Setea liniștei eterne, care a detaliat perioada retragerii sale la Trappe.

Rașcu a supraviețuit instaurării regimului comunist, dar a căzut în obscuritate. Leonte Răutu, demnitarul comunist însărcinat cu afacerile culturale, l-a descris în 1949, ca "o figură foarte puțin marcantă" în literatura română. El a revenit în centrul atenției la sfârșitul anilor 1960, când l-a ajutat pe cercetătorul Mihail Straje să documenteze operele publicate sub pseudonim de el și de alți simboliști (cum ar fi Hefter-Hidalgo, Păstorel Teodoreanu și Barbu Solacolu). În acea vreme, criticul Constantin Ciopraga a publicat o recenzie critică a operei lui Rașcu în revista Cronica.

Propriile sale Amintiri și medalioane literare, care cuprind scurte biografii ale prietenilor lui, au fost publicate în 1967, în același an în care a apărut și volumul Poeme. El a fost, de asemenea, în corespondență cu editorul Teodor Vârgolici, care a publicat, la Editura Minerva, studiul critic al lui Rașcu intitulat Eminescu și cultura franceză (1969). A murit în București la sfârșitul anului 1971.

Opera literară
După cum sugerează Călinescu, I. M. Rașcu a fost un simbolist "statornic", orientate către o poezie ce evocă "provincia, barierele, duminecele", reflectând "recluziunea melancolică" și "sfintele bucurii bucolice". Criticul și istoricul literar Eugen Lovinescu rezumă poezia lui Rașcu ca o "astenie", "proiectarea vieții dincolo de realitate, în vis, [...] o viață de fantomă fără sânge". Criticul Tudor Vianu îl consideră pe Rașcu ca fiind în principal un simbolist moldovean, în linia lui Bacovia, Ștefan Petică și Demostene Botez. În comparație cu "temperamentele retorice" ale școlii simboliste muntene, astfel de autori s-au dovedit a fi "naturi ale interiorului"; împotriva "cosmopolitismului" muntean, ei au păstrat un atașament față de "micul târg moldovenesc""

Cu toate acestea, așa cum scrie Lovinescu, astfel de trăsături nu l-au scutit pe Rașcu de exotism și cosmopolitism: împreună cu Eugeniu Sperantia și Alexandru Gherghel, el "a întrebuințat cu îndemânare" vocabularul românesc modern și "distins" favorizat de Densusianu în Vieața Nouă. Potrivit lui Cernat, poeziile timpurii ale lui Rașcu conțin în principal "clișee simboliste, secesioniste și Art Nouveau"; în Orașele dezamăgite, el doar a adaptat decorul lui Georges Rodenbach din Bruges-la-Morte unui cadru moldovenesc. Proprii săi tropi poetici erau nostalgici, evocând atmosfera medievală a castelelor, catedralelor, criptelor și galerelor, dar și a parcurilor și iazurilor. Efectul unei astfel de poezii era, potrivit lui Lovinescu, "academic" și "discursivă", de multe ori "prolix" și numai exterior simbolist.

Itinerariile religioase ale lui Rașcu erau neobișnuite în contextul românesc, nu doar pentru că ilustrau a ilustra Catolică opțiune—o minoritate în România. La momentul publicării, omagiul adus Sfintei Tereza de către Rașcu a fost salutat în presa catolică drept una din puținele "lucrări originale de inspirație religioasă" (spre deosebire de numeroasele traduceri) și, de asemenea, opera unui "poet de talent". Adrian Marino observă că, pe măsură ce timpul a trecut, Rașcu părea "tot mai hotărât" să se stabilească într-o absolută izolare de lumea seculară. Scrierea sa catolică este făcută "pe un ton atât de convins (...) încât orice suspectare se transformă în jignire nemeritată" — Rașcu îi părea lui Marino un "cruciat" modern. De asemenea, potrivit lui Marino, Setea liniștei eterne a fost involuntar amuzant, "candid" și "pudibondă, în special datorită comentariilor "misogine" ale autorului la adresa ținutei tinerelor credincioase; cu toate acestea, "gustul contemplației, temperamentul visător și monahal al scriitorului nu poate să nu ne impresioneze".

Note

Bibliografie
 "Cronica măruntă", în Gândirea, nr. 14/1921, pp. 266–268 (digitizat de Universitatea Babeș-Bolyai Transsylvanica Online Library)
 George Călinescu, Istoria literaturii române de la origini pînă în prezent, Editura Minerva, București, 1986
 Paul Cernat, Avangarda românească și complexul periferiei: primul val, Cartea Românească, București, 2007.
 Mihail Cruceanu, De vorbă cu trecutul..., Editura Minerva, București, 1973.
 Virgil Huzum, "I. M. Rașcu", în Revista Noastră. Publicație a Elevilor Colegiului Unirea din Focșani, nr. 2/1972, pp. 26, 30
 Iorgu Iordan, "Comunicări. Anuarul Societății Literare Grigore Alexandrescu pe anul 1922-23", în Arhiva. Revistă de Istorie, Filologie și Cultură Românească, nr. 1/1924, pp. 52–53
 Nicolae Iorga, "Cronică", în Revista Istorică, nr. 10-12/1938, pp. 374–381
 Eugen Lovinescu, Istoria literaturii române contemporane, Editura Minerva, București, 1989.
 Adrian Marino, "Note. I. M. Rașcu și Sfânta Tereza din Lisieux", in Revista Fundațiilor Regale, Nr. 2/1945, p. 470-471
 Angelo Mitchievici, Decadență și decadentism în contextul modernității românești și europene, Editura Curtea Veche, București, 2011.
 Tudor Opriș, Istoria debutului literar al scriitorilor români în timpul școlii (1820-2000), Aramis Print, București, 2002.
 Mihail Straje, Dicționar de pseudonime, anonime, anagrame, astronime, criptonime ale scriitorilor și publiciștilor români, Editura Minerva, București, 1973.
 Tudor Vianu, Scriitori români, Vol. III, Editura Minerva, București, 1971.

Nașteri în 1890
Nașteri pe 31 martie
Decese în 1971
Absolvenți ai Universității din Iași
Absolvenți ai Universității din Paris
Antologiști români
Autori de manuale români
Autori de sonete
Biografi români
Critici literari români
Editori de reviste români
Eseiști din secolul al XX-lea
Eseiști români
Fondatori de reviste români
Ieșeni
Istorici literari români
Învățători și profesori români
Memorialiști români
Ortodocși convertiți la romano-catolicism
Pedagogi români
Poeți simboliști
Romancieri simboliști
Români ai Primului Război Mondial
Români cunoscuți sub pseudonimele folosite
Români de origine franceză
Români expatriați în Franța
Români romano-catolici
Traducători din secolul al XX-lea
Traducători români

I. M. Rașcu


بلدية بورتو سيرانو ، هي إحدى بلديات مقاطعة قادس, التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 6.721 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

أعلام
 لويس ميغيل سانشيز بينيتيز
 سيرجيو كاراسكو

مراجع

أماكن مأهولة في قادس
بلديات قادس

بورتو سيرانو


Josefa Díaz (Santa Fe, el 13 de abril de 1852-Villa del Rosario, 24 de septiembre de 1917) es considerada la primera pintora con firma del continente. Hay un museo en su honor: "Museo Municipal Sor Josefa Díaz y Clucellas". Elaboró pintura costumbrista y es considerada una intuitiva, creadora de obras sorprendentes para su época. Dedicaba a ellas la mayor parte de su tiempo.

Muchas de sus obras se perdieron, o quienes las tienen, no conocen que pertenecen a Josefa debido a que muchas veces no las firmaba. Es así que pocos o ninguno de sus paisajes quedan. También se perdió el paisaje que ella contempló desde la azotea de su casa y pintó en una tela de grandes proporciones -paisaje fluvial con sus barcas y sus gentes- manifiestan quienes lo vieron y lo consideran como su obra maestra.

Santafesinos (capital)

Sor Josefa Díaz y Clucellas


Acest articol dezvoltă secțiunea Opera a articolului principal Nicolae Grigorescu.

Spălătorese la râu este o pictură realizată de pictorul român Nicolae Grigorescu în perioada anilor 1863 - 1866, probabil în anul 1867. Lucrarea aparține Muzeului Național de Artă al României, nu a fost datată de către artist, dar a fost semnată în partea dreapta jos a ei. Criticul de artă George Oprescu, a considerat că această operă este un caz tipic de incertitudine în privința datării, ce rezultă din reminiscențele de ordin clasicist pe care le prezintă. El a socotit că modul de abordare și de înfăptuire a acestei picturi, este datorat de intenția artistului de a face pe plac consumatorului de artă din acele timpuri.

Descrierea lucrării
Lucrarea Spălătorese la râu a fost prezentă la Expoziția Tezaurului României din anul 1957, sub numele La râu. Realizarea tabloului a fost datat de către unii analiști în perioada anilor 1863 - 1866, criticul George Oprescu fiind de părere că el ar fi fost făcut în anul 1867.

George Oprescu a considerat că această operă este un caz tipic de incertitudine în privința datării, ce rezultă din reminiscențele de ordin clasicist pe care le prezintă. El a socotit că modul de abordare și de înfăptuire a acestei picturi, este datorat de intenția artistului de a face pe plac consumatorului de artă din acele timpuri. Astfel, el a reliefat peste măsură figurile principale ale compoziției, chiar cu riscul de a le face să iasă pur și simplu din peisaj. Se poate observa o subliniere a elementului de tip anecdotic, lucru destul de neobișnuit în opera lui Grigorescu. Există în Tezaurul României o schiță în ulei a Spălătoreselor la râu intitulată La râu, schiță care dovedește fără tăgadă că pictorul și-a impus o viziune a compoziției care nu mai putea a fi una proprie, ținând cont de evoluția pe care arta sa o luase la Barbizon. Privind comparativ schița și lucrarea definitivată, se poate constata că pe cât este de terminat tabloul finisat, în ce privește elementele de compoziție, pe atât de este mai liberă schița, ea având forme din pete de culoare integrate pe deplin în structura cromatică generală. Figurile din versiunea de la Expoziția Tezaurului au cu adevărat însușiri de exactitate. Se vede cu ușurință că efectul plastic a fost obținut printr-o tușă subordonată formei, în timp ce desenul s-a impus cu eleganță și virtuozitate. Materia însăși trăiește cu intensitate cromatică, iar tonurile au fost accentuate cu savoare și ingeniozitate. Acestea din urmă, din păcate, par a fi adăugate peisajului, ele nefăcând parte integrantă din acesta.

Materia îmbrăcăminții, cu precădere șorțul spălătoresei aflată în picioare, amintește de opera lui Corot care în anul 1866 a expus la Salonul Oficial câteva tablouri cu personaje. Există și alte tablouri pregătitoare pentru Spălătorese la râu. Acestea sunt Țărănci franceze spălând rufe la râu și Măgarul cu samar, aflat la Muzeul Național de Artă al României. Cel cu țărăncile franceze are pe verso două studii asemănătoare pentru măgar, alături de care, studiind mai atent, se descoperă siluete vagi de țărănci, schițate abia vizibil. Aceste desene reliefează spiritul cu care pictorul a pregătit compoziția finală, destinată a se confrunta într-un mod direct cu exigențele consumatorului de artă.

Referințe

Bibliografie
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul lui artistului, editat de Muzeul Național de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, texte de Mariana Vida și Monica Enache, coordonator Rodica Matei, București, 25 octombrie 2007
 Mircea Popescu: N. Grigorescu, seria Arta pentru toți, Editura Meridiane, București, 1962

Legături externe

Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM'' - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017

Nicolae Grigorescu

Spălătorese la râu (pictură de Nicolae Grigorescu)


Alejo IV de Trebisonda o Alejo IV Gran Comneno (, Alexios IV Megas Komnēnos; 1382-1429), emperador de Trebisonda desde el 5 de marzo de 1417 hasta octubre de 1429. Era hijo del emperador Manuel III y Gulkhan-Eudoxia de Georgia.

Reinado
Alejo IV había sido asociado en autoridad y su padre le había dado el título de déspota ya en 1395. Sin embargo, los dos riñeron ya que Alejo estaba impaciente por asumir el poder supremo; William Miller comparó esto con «los primeros tres soberanos de la Casa de Hannover» por quienes «el heredero aparente siempre tenía altercados con su padre». Cuando su padre murió en 1417, Alejo IV fue acusado por algunos de haber acelerado su muerte. Alejo IV heredó un conflicto con los genoveses, que derrotaron a la flota trebera y se apoderaron de un monasterio local, que convirtieron en fortaleza. Hacia 1418 había firmado un acuerdo de paz y pagado reparaciones a los genoveses hasta 1422. Una nueva disputa surgió sobre las obligaciones del emperador en 1425 y no se resolvió hasta 1428. Las relaciones con la República de Venecia fueron en general mejores.

Después de la muerte de Tamerlán, la mayor parte de Asia Menor se sumió en el caos. Qara Yusuf, gobernante de los turcomanos Kara Koyunlu u «Oveja Negra», devastó gran parte de Armenia y derrotó al emir de Arsinga y al jefe de los turcomanos Ak Koyunlu u «Oveja Blanca». Alejo IV trató de evitar la hostilidad casando a sus hijas con sus poderosos vecinos musulmanes. Una hija se casó con el hijo de Qara Yusuf, Jahan Shah, en 1420, y Alejo IV acordó pagarle a su yerno la misma cantidad de tributo que antes se le debía a Tamerlán. Otra hija posiblemente estaba casada con Ali, hijo de Kara Yülük Osman, el gobernante de los Ak Koyunlu, aunque el propio Osman probablemente era el novio. La política matrimonial de Alejo IV también se extendió a sus vecinos cristianos, y su hija María de Trebisonda se casó con el emperador bizantino Juan VIII Paleólogo en 1428.

Según George Finlay, Alejo IV dedicó gran parte de su tiempo a la búsqueda del placer y logró relativamente poco, aunque no hay evidencia en fuentes contemporáneas para esta afirmación. Siguiendo la tradición, le otorgó a su hijo mayor, Juan IV, el título cortesano de déspota en 1417. A pesar de esto, las relaciones entre padre e hijo se deterioraron y en 1426 Juan IV asesinó al tesorero de Alejo IV, alegando un romance entre este y la emperatriz Teodora Cantacucena. También intentó matar a sus padres, pero los nobles intervinieron y se lo impidieron, y Juan IV huyó a Georgia.

Cuando la esposa de Alejo IV, Teodora, murió en 1426, estaba tan angustiado que Besarión le escribió nada menos que tres monodias, que ayudan a arrojar algo de luz sobre este período oscuro que, por lo demás, carece de fuentes.

Debido a la deslealtad y usurpación de Juan IV, Alejo IV nombró su hijo menor Alejandro como déspota. Finalmente, Juan IV dejó Georgia y se dirigió a la colonia genovesa en Caffa, donde alistó una galera y su tripulación para ayudarlo a recuperar su posición en Trebisonda. Un día de octubre de 1429, la galera y su tripulación desembarcaron a Juan IV cerca de Trebisonda; Alejo IV marchó para encontrarse con su hijo, solo para ser asesinado durante la noche por nobles que habían sido convencidos por Juan IV. Alejandro huyó de Trebisonda; el viajero veneciano Pedro Tafur lo encontró en Constantinopla alrededor de octubre de ese año, viviendo con su hermana María.

Según una nueva publicación, fue asesinado en 1428.

Tumba

Según Anthony Bryer, Juan IV sintió remordimiento por la muerte de su padre y una de las tres indicaciones que proporciona Bryer es una tumba independiente que había construido fuera de la catedral Chrysokephalos, a la que trasladó los restos de su padre desde su lugar de entierro dentro de la catedral. En 1916, durante la ocupación rusa de Trebisonda, Fyodor Uspensky excavó la tumba y encontró un esqueleto y después otro. Según Bryer, que sigue el informe de Uspensky, el primer esqueleto se identificó con el de Alejo IV.

Tras la retirada rusa de Trebisonda, este esqueleto fue confiado a Chrysanthos Philippides, entonces metropolitano de Trebisonda; la tumba fuera del Chrysokephalos fue destruida por los turcos. Durante el Intercambio de Poblaciones de 1923, el anticuario caldeo George Kandilaptes recogió la mayor parte de estos huesos y los llevó a Grecia, donde se almacenaron en el Museo Bizantino de Atenas. Luego, en 1980, los restos de Alejo IV Gran Comneno fueron llevados con mucha ceremonia a un lugar de descanso final en Nueva Sumela, cerca de Kastania en Emacia. Bryer comenta que «Alejo IV es probablemente el único esqueleto sobreviviente de un emperador bizantino», solo para corregirse en una nota al pie de página que los restos de santa Teodora, Juan I Tzimisces  y los Ducas del Despotado de Epiro del  también pudieron sobrevivir.

Matrimonio y descendencia

En 1395, Alejo IV se casó con Teodora Cantacucena. Tendrían al menos cinco hijos:

Juan IV de Trebisonda ( 1403-1459).
María de Trebisonda ( 1404-1439). Se casó con Juan VIII Paleólogo.
Alejandro de Trebisonda. Coemperador con su padre. Se casó con María Gattilusio, hija de Dorino de Lesbos.
David de Trebisonda ( 1408-1463).
Una hija. Se casó con Jahan Shah.

Los genealogistas posteriores le han atribuido otras dos hijas a Alejo IV; sin embargo, ambas también han sido atribuidas a Juan IV por otros genealogistas. Michel Kuršanskis ha argumentado que estos matrimonios nunca sucedieron realmente, y su existencia se basa en una interpretación errónea de una interpolación de Laónico Calcocondilas. Estas hijas son:

 Teodora de Trebisonda, esposa de Ali Bey de los Ak Koyunlu.
 Eudoxia-Valenza de Trebisonda, esposa de Niccolò Crispo, señor de Siros.

Referencias

Emperadores de Trebisonda
Dinastía de los Grandes Comnenos
Monarcas ortodoxos

Alejo IV de Trebisonda


Campionatul Mondial de Scrimă pentru juniori din 2006 s-a desfășurat în perioada 9–17 aprilie la Taebaek, Coreea de Sud.

Rezultate

Masculin

Feminin

Clasament pe medalii

Referințe

2006
2006 în scrimă
Competiții de scrimă în Coreea de Sud


Kosmos 1808, sovjetski vojni navigacijski i komunikacijski satelit iz programa Kosmos. Vrste je Parus.

Lansiran je 17. prosinca 1986. godine u 17:02 s kozmodroma Pljesecka, s mjesta 132/1. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Kosmos-3M 11K65M. Prema NASI, lansirno vozilo bio je modificirani SS-5 (SKean IRBM) uz gornji stupanj. Orbita mu je 972 km u perigeju i 1020 km u apogeju. Orbitne inklinacije je 82,94°. Spacetrackov kataloški broj je 17239. COSPARova oznaka je 1986-100-A. Zemlju obilazi u 105,03 minute. Pri lansiranju bio je mase 810 kg.

Iz misije je ostao još jedan dio koji je ostao kružiti u niskoj orbiti.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1986 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page Parus (GLONASS-M, 11F627) (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 1808


Brasiliens Grand Prix 2017 (officielle navn: Formula 1 Grande Prêmio Heineken do Brasil 2017) var et Formel 1-løb som blev afholdt 12. november 2017 på Autódromo José Carlos Pace i São Paulo i Brasilien. Det var det 19. og næstsidste løb i Formel 1-sæsonen 2017, og 46. gang Brasiliens Grand Prix blev arrangeret.

Løbet blev vundet af Sebastian Vettel fra Ferrari, mens Mercedes-køreren Valtteri Bottas tog andenpladsen og Ferraris Kimi Räikkönen tredjepladsen.

Resultater

Kvalifikation

Løbet

Noter til tabellerne:
 - Daniel Ricciardo fik en gridstraf på 10 placeringer for at have overskredet bilens motorkomponentkvote.
 - Brendon Hartley fik en gridstraf på 10 placeringer for at have overskredet bilens motorkomponentkvote.
 - Pierre Gasly fik en gridstraf på 25 placeringer for at have overskredet bilens motorkomponentkvote.
 - Lance Stroll fik en gridstraf på fem placeringer for ikke-planlagt udskiftning af gearkasse.
 - Marcus Ericsson fik en gridstraf på fem placeringer for ikke-planlagt udskiftning af gearkasse.
 - Lewis Hamilton fik ikke sat en tid i Q1, men fik tilladelse fra løbsledelsen til at starte løbet. Han startede løbet fra pit lane efter at have skiftet motor og gearkasse mens bilen var under parc fermé-betingelser.

Stillingen i mesterskaberne efter løbet

Kørermesterskabet

Konstruktørmesterskabet

Referencer

Eksterne henvisninger

Brasiliens Grand Prix
Formel 1 2017

Brasiliens Grand Prix 2017


ඇප්ලාස්ටික් රක්තහීනතාවය [1] යනු ප්‍රමාණවත් තරම් රුධිර සෛල නිපදවීමට ශරීරය අසමත් වන රෝගයකි. ඇට මිදුළු තුළ රුධිර සෛල නිපදවන්නේ එහි වාසය කරන ප්‍රාථමික සෛල මගිනි. [2] ඇප්ලාස්ටික් රක්තහීනතාවය සියලුම රුධිර සෛල වර්ගවල iency නතාවයට හේතු වේ: රතු රුධිර සෛල, සුදු රුධිරාණු සහ පට්ටිකා. [3] [4]

එය ඔවුන්ගේ යෞවන හා විසි ගණන්වල බහුලව දක්නට ලැබෙන නමුත් වැඩිහිටියන් අතර ද බහුලව දක්නට ලැබේ. එය පාරම්පරික, ප්‍රතිශක්තිකරණ රෝග හෝ රසායනික ද්‍රව්‍ය, drugs ෂධ හෝ විකිරණවලට නිරාවරණය වීමෙන් සිදුවිය හැක. කෙසේ වෙතත්, නඩු වලින් අඩක් පමණ, හේතුව නොදන්නා කරුණකි. [3] [4]

නිශ්චිත රෝග විනිශ්චය අස්ථි ඇටමිදුළු බයොප්සි මගින්; සාමාන්‍ය අස්ථි ඇටමිදුළුවල රුධිර ප්‍රාථමික සෛල වලින් 30-70% ක් ඇත, නමුත් ඇප්ලාස්ටික් රක්තහීනතාවයේ දී, මෙම සෛල බොහෝ දුරට නැති වී මේදය මගින් ප්‍රතිස්ථාපනය වේ. [3] [4]

ඇප්ලාස්ටික් රක්තහීනතාවය සඳහා පළමු පෙළ ප්‍රතිකාරය සමන්විත වන්නේ ප්‍රතිශක්ති upp ෂධ, සාමාන්‍යයෙන් ලිම්ෆොසයිට් ග්ලෝබියුලින් හෝ තයිමොසයිට් ග්ලෝබියුලින්, කෝටිකොස්ටෙරොයිඩ්, රසායනික චිකිත්සාව සහ සයික්ලොස්පොරින් සමඟ ඒකාබද්ධවය. රක්තපාත ප්‍රාථමික සෛල බද්ධ කිරීම ද භාවිතා කරයි, විශේෂයෙන් වයස අවුරුදු 30 ට අඩු රෝගීන් සඳහා අදාළ ඇටමිදුළු පරිත්‍යාගශීලියෙකු සමඟ. [3] [4]

මෙම රෝගය එලනෝර් රූස්වෙල්ට් සහ මාරි කියුරිගේ මරණයට හේතුව ලෙස ද හැඳින්වේ.

නිෂ්කල්ප්‍ය නීරක්තිය


Romina Johnson (born 28 November 1973) is a London-based R&B, soul and garage singer. She is perhaps best known in the UK for providing the lead vocals to the Artful Dodger song "Movin' Too Fast", a number 2 hit in early 2000.

Life and career
Johnson was born in Rome to an American father, the musician Wesley Johnson, and an Italian mother. Her singing debut was in 1994, for the Italian TV show Non è la RAI.
Johnson is the featured vocalist on the 2000 hit single "Movin' Too Fast", with the Artful Dodger. Later that year, she appeared on the UK Singles Chart for the second time with "My Forbidden Lover", featuring Luci Martin and Norma Jean of Chic.
On the 24 October 2011 broadcast of the BBC panel show Never Mind the Buzzcocks, Johnson appeared in the Identity Parade round. Since January 2013, she has been singing with the '70s and '80s disco outfit Odyssey.

Discography

Albums
 Simply Passion (1998)
 Superbad (2001)
 Soul River (2008)
 Heartbeat (2020)

Singles
2000 – "Movin' Too Fast" - UK #2
2001 – "My Forbidden Lover" - UK #59
2003 – "Round & Round" (on Full Flava's album Colour of My Soul)
2005 – "What Can I Do"

Compilation appearances
1994 – Non è la Rai novanta5 (track "Il vento")
1995 – Non è la Rai gran finale (track "Tele telefonarti")

References

External links
 Romina Johnson's official website

1973 births
Living people
21st-century Black British women singers
20th-century Italian women singers
Italian people of American descent
Italian expatriates in the United Kingdom
UK garage singers
Singers from London
Singers from Rome

Romina Johnson


est une chanson du groupe britannique de rock The Kinks. Écrite par Ray Davies, elle est sortie en single à la fin de 1977 sur le label Arista Records.

Le narrateur de la chanson raconte un incident qui lui est arrivé alors qu'il travaille comme père Noël à l'entrée d'un grand magasin. Il est pris à partie par un groupe d'enfants pauvres qui le rouent de coups et exigent qu'il leur donne de l'argent (plutôt que des jouets, bons pour les enfants riches), ou bien qu'il trouve du travail à leurs pères. Ces paroles satiriques reflètent la situation sociale tendue au Royaume-Uni à la fin des années 1970, avec la montée du chômage et de l'insécurité dans les rues. Dans sa biographie de Ray Davies, Thomas Kitts décrit  comme étant « possiblement le seul chant de Noël marxiste ».

La chanson ne figure sur aucun album studio des Kinks, mais elle constitue un titre bonus de la réédition CD de . Elle apparaît également sur plusieurs de leurs compilations, comme .

Reprises

 a été reprise par :
 Smash Mouth sur l'album  (2005)
 Bad Religion en single (2013)
  sur la compilation  (2013)
 Cheap Trick sur l'album  (2017)
 Magne Furuholmen sur l'album  (2019)

Références

Liens externes

Chanson interprétée par les Kinks
Single musical sorti en 1977
Chanson écrite par Ray Davies
Single publié par Arista Records
Chant de Noël

Father Christmas


مجموعة من الفعاليات تبدأ مع بداية الصيف في دبي وتنتهي بنهايته وشخصيتها ( مدهش) وكانت لهذا العام 2007 10 مفاجآت متنوعة تنظم طوال 72 يوما من المرح والتسلية وهي المفاجآت الفكاهية بالإضافة إلى المفاجآت العالمية، ومفاجآت المعرفة، ومفاجآت الزهور، ومفاجآت الفنون، ومفاجآت المغامرات المرحة، ومفاجآت المأكولات العالمية، والمفاجآت التراثية، والمفاجآت الكرتونية ومفاجآت الطبيعة.

انظر أيضا
صيف في أبوظبي

أحداث في دبي
مهرجانات في الإمارات العربية المتحدة

مفاجآت صيف دبي


Coahuilaceratops (que significa "cara de chifre Coahuila") é um gênero de dinossauro ceratopsiano herbívoro. É um ceratopsídeo de Chasmosaurinae que viveu durante o período Cretáceo Superior (andar Campaniano tardio) no que hoje é o sul de Coahuila, no norte do México. É conhecido a partir do holótipo CPC 276, um esqueleto parcial de um indivíduo adulto que inclui vários elementos do crânio. Outro espécime, CPS 277, pode representar um Coahuilaceratops juvenil. Todos os espécimes de Coahuilaceratops foram coletados de um único local nos estratos médios da Formação Cerro del Pueblo, que data de há entre 72,5 e 71,4 milhões de anos.

Foi formalmente descrito em 2010, embora tenha aparecido como uma designação informal (nomen nudum) já em 2008. Coahuilaceratops foi nomeado por Mark A. Loewen, Scott D. Sampson, Eric K. Lund, Andrew A. Farke, Martha C. Aguillón-Martínez, C.A. de León, R. A. Rodríguez-de la Rosa, Michael A. Getty e David A. Eberth em 2010 e a espécie-tipo é Coahuilaceratops magnacuerna. Embora baseado em restos incompletos, acredita-se que o Coahuilaceratops possua um dos maiores chifres de qualquer dinossauro atualmente conhecido, rivalizando em tamanho absoluto com os de dinossauros de Chasmosaurinae maiores, como Triceratops e Torosaurus. Estima-se que seus chifres tenham até 1,2 m de comprimento. Em 2012, Thomas Hotlz deu um comprimento de 8 metros (26 pés).

Classificação

A reconstrução do crânio do Coahuilaceratops demonstrou claras sinapomorfias com os dinossauros de Chasmosaurinae. Abaixo está um cladograma que representa as descobertas de Caleb Brown e Donald Henderson (2015), encontrando Coahuilaceratops como o táxon irmão do texano Bravoceratops.

Este pareamento foi replicado por Jordan Mallon et al. em 2016, embora o Bravoceratops tenha sido cortado da análise para criar resultados significativos. Em 2021, Sierraceratops foi descrito e encontrado no clado com Coahuilaceratops e Bravoceratops, e seus descritores, Sebastian Dalman et al., sugerem que todos formam um clado único para o sul de Laramidia.

Chasmosaurinae
Dinossauros da América do Norte
Dinossauros do Cretáceo
Espécies fósseis descritas em 2010

Coahuilaceratops


Timeline (2000-2001)
 May: 19, 20, 26, 27, 29, 30.
 June: 7, 20.
 July: 4, 6, 7, 9, 12, 13, 27.
 November: 2, 15
 March 2001

May 19, 2000
A group led by George Speight takes Prime Minister Mahendra Chaudhry and others hostage in the Parliament building of Fiji in Suva.
Speight names Timoci Silatolu interim Prime Minister.
The President, Ratu Sir Kamisese Mara, denounces the coup, and declares a state of emergency.

May 20, 2000
The military and police pledge loyalty to Mara.

May 26, 2000
Fifteen soldiers and two officers defect to the coup.

May 27, 2000
The rebels try to break the siege.  Gunfire is exchanged.
President Mara dismisses Mahendra Chaudhry and appoints Ratu Tevita Momoedonu as Prime Minister in his place.  Momoedonu holds office for only a few minutes: he is appointed in order to "advise" the President to assume emergency powers, something that Chaudhry, in captivity, is unable to do.  Mara claims to be following the Great Council of Chiefs.  Mara offers Speight a pardon, which Speight rejects.  (Mara later accused the Great Council of Chiefs of deception: according to him, they had lost confidence in him also, although that did not become apparent until two days later).

May 29, 2000
Commodore Frank Bainimarama declares himself head of an Interim Military Government, with the claimed backing of the previous president, and declares martial law.  (In an interview on 29 April of the following year, deposed President Mara denied that he had given Bainimarama his support.  His resignation had been, he said, extorted from him, following his refusal of their request to abrogate the constitution).

May 30, 2000
Bainimarama revokes the 1997 constitution and names Ratu Epeli Nailatikau interim Prime Minister. After opposition from Speight, he withdraws the nomination on 31 May.

June 7, 2000
Fiji is suspended from the Commonwealth of Nations.

June 20, 2000
Speight rejects an ultimatum demanding he sign an accord.

July 4, 2000
Laisenia Qarase made interim Prime Minister.

July 6, 2000
Rebels cut off Suva's power supply.

July 7, 2000
Rebels overrun the Sukunaivalu Barracks in Labasa, on the northern island of Vanua Levu (see Mutinies of the 2000 Fijian coup d'état)
Gunfire between rebels and military in Suva

July 9, 2000
Speight and the military sign an accord.
There is rioting in Levuka

July 12, 2000
Speight's group release 9 hostages.

July 13, 2000
Chaudhry and the other hostages are released.  Ratu Josefa Iloilo named as interim President.  Ratu Jope Seniloli is Vice-President.

July 27, 2000
Speight is arrested in contravention of an earlier accord granting him immunity from prosecution, an accord agreed to by the military, according to Bainimarama, only "under duress."

November 2, 2000
A failed mutiny at Suva's Queen Elizabeth Barracks leaves four loyal soldiers dead.  Four rebels are subsequently beaten to death.

November 15, 2000
The High Court declares the interim government to be illegal, orders the reinstatement of the 1997 Constitution, of Mara as President and of the Chaudhry government.  Mara resigns, backdating his resignation to 29 May.  The government appeals the ruling.

March 1, 2001
The Court of Appeal upholds the High Court ruling reinstating the constitution.

References

Bibliography
 Trnka, S. (2011). State of Suffering: Political Violence and Community Survival in Fiji. United States: Cornell University Press.,
 Pretes, M. (2008). Coup: Reflections on the Political Crisis in Fiji. United States: ANU E Press.,
Baba, T., Nabobo-Baba, U., Field, M. (2005). Speight of Violence: Inside Fiji's 2000 Coup. Australia: Pandanus Books.,

Contemporary history timelines
2000 in Fiji
2000 Fijian coup d'état

Timeline of the 2000 Fijian coup d'état


مركز أوروبا الجغرافي موقعه يختلف حسب تحديد حدود أوروبا بسبب ادخال الجزر في حدود أوروبا

جغرافيا أوروبا
جغرافيا فيلنيوس

مركز أوروبا الجغرافي


René Bolf (Valašské Meziříčí, Checoslovaquia, 25 de febrero de 1974) es un exfutbolista checo, se desempeñaba como defensa y terminó su carrera en el MFK Karviná checo, el mismo club con el que la inició.

Clubes

Futbolistas del Football Club Baník Ostrava
Futbolistas del Athletic Club Sparta Praga en los años 1990
Futbolistas del Athletic Club Sparta Praga en los años 2000
Futbolistas de la Association de la Jeunesse Auxerroise
Futbolistas de la selección de fútbol de la República Checa
Futbolistas de la República Checa en la Eurocopa 2004

René Bolf


24 sata je medijska kuća u Srbiji koja izdaje besplatni tjednik i ima svoj portal. Osnovala ga je švicarska medijska grupa Ringier u listopadu 2006. godine u Beogradu. 1. travnja 2011. objavljen je 1167. broj novina "24 sata". Ima oko 150 000 čitatelja diljem zemlje. U ovim novinama postoje rubrike o beogradskim vijestima, aktualnim događajima u zemlji i iznozemstvu, oglase, ekonomiji, športu i trgovačkim centrima Novine se mogu naći u trgovačkim centrima, autobusnim stanicama, aerodromu i slično u ranim jutarnjim satima.

Povijest

Izvori

Vanjske poveznice
Srbijanski mediji

24 sata (Srbija)


Schafflund (Danca: Skovlund, Frizce: Schaflün), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Schleswig-Flensburg iline bağlı bölge. 19,09 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla yaklaşık 2288 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Jürgen Schrum tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-schafflund.de

Schleswig-Flensburg iline bağlı yerleşim birimleri

Schafflund


Șapte luni mai târziu este un film românesc din 2016 regizat de Andrei Crețulescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Șerban Pavlu, Rodica Lazăr, Dorian Boguță.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2016 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2016

Șapte luni mai târziu


Total War is a series of strategy games developed by British developer Creative Assembly for personal computers. They combine turn-based strategy and resource management with real-time tactical control of battles. Rather uniquely for real-time strategy games, flanking manoeuvers and formations factor heavily into gameplay. The first of the series, Shogun: Total War, was released in June 2000. The most recent major game released was Total War: Pharaoh on October 11, 2023. As of October 2022, the series has sold over 40.4 million copies.

Main games

Shogun: Total War

Released in June 2000, Shogun: Total War is the first game in the series. The game is set in feudal Japan. The single-player game includes interactive videos that represented possible decisions by the player, such as converting to Christianity. The original Shogun was not a mainstream product, but attracted a dedicated fan base. An expansion pack, The Mongol Invasion, was released with the original in the Warlord Edition.

Medieval: Total War

Medieval: Total War was released in August 2002. Using the same game engine as Shogun, the game takes players to medieval Europe. The expansion pack is called Viking Invasion, and the combined edition is called the Battle Collection. It was one of the best-selling games in the Total War series.

Rome: Total War

Released in 2004, Rome: Total War is set in the Roman Republic. This was the first game to encompass what would become one of the most fundamental additions to the Total War series, free map movement as opposed to earlier versions where all movement was province-based. The game also featured the first 3D map. The first expansion pack, Barbarian Invasion, was released on 27 September 2005. Rome: Total War Gold Edition, which combined the fully patched versions of the original game and its first expansion into one DVD (instead of the original game's three CD-ROMs), was released on 14 February 2006. A CD-ROM version (a total of four CDs) was also produced. A Mac version of Rome: Total War Gold Edition, developed by Feral Interactive, was released 12 February 2010. A second expansion pack, Rome: Total War: Alexander, was released on 19 June 2006. A compilation of the original game and the two expansions, Rome: Total War Anthology, was released on 16 March 2007. The series has also spawned several popular mods such as Europa Barbarorum and Rome: Total Realism each of which seeks to create more historically accurate settings. This game was also added to mobile, offering a simplified version of the original game. Rome: Total War has won many strategy gaming awards for its realistic campaign and battlefield animation and interface. Total War: Rome Remastered was released on 29 April 2021 by Feral Interactive.

Medieval II: Total War

Medieval II: Total War, a sequel to Medieval: Total War, was released on 10 November 2006 in Europe and on 14 November in North America. The game includes much more detailed characters and features the Age of Discovery (and colonisation of the Americas) and the Mongol and Timurid invasions. An expansion pack, Medieval II: Total War: Kingdoms, was announced on 30 March 2007. It was released on 28 August 2007. The Gold Edition of the game, containing the original game and the expansion pack, was released on 1 February 2008. The Kingdoms expansion pack contained 4 campaigns: the Britannia Campaign, set in the British Isles in 1258, during the reign of Henry III of England; the Crusades Campaign, set in the Middle East in 1174; the Teutonic Campaign, set in the Baltic region of Eastern Europe in 1250; and the Americas Campaign, set in the New World in 1521, during the decline of the Aztec and Maya civilisations.

Empire: Total War

Empire: Total War was announced on 22 August 2007 by Sega and had been secretly in development since the release of Barbarian Invasion. Players choose an 18th-century faction and set out to achieve domination over the known world through military force, diplomacy, espionage and economics. For the first time in a Total War game, players have the ability to play real-time 3D naval battles. Also a feature that had been developed in the game was the decentralisation of provinces, adding greater realism in that many features, from production to technological advancement, would occur outside of the capital of the province. Empire: Total War was released on 3 March 2009 in North America and 4 March in Europe. The expansion pack, Empire: Total War: Warpath, was released in October 2009. Warpath is set in the Americas where it is possible to control one of five different Native American nations. While the game was critically acclaimed due to its innovative game play, the game has been subject to most of the criticism of the Total War series by many critics and fans after its release due to bugs; Sega claims nearly all issues have been resolved. The issues have been explained by Creative Assembly several months after the game's release. It was the first in the series to use Valve's Steamworks DRM and achievements system, thereby requiring Steam to be played.

Napoleon: Total War

Napoleon: Total War was released in North America on 23 February 2010, and in Europe on 26 February. The game focuses on the politics and major military campaigns of the French Revolutionary Wars in the late 18th century and the Napoleonic Wars of the early 19th century. Napoleon was released with several editions: the Standard Edition (as well as a limited edition version of the Standard Edition), Imperial Edition, and the Emperor's Edition (available in Australia and New Zealand only). Players assume the role of Napoleon Bonaparte or one of his major rivals on a turn-based campaign map and engage in the subsequent battles in real-time. As with its predecessor, Empire: Total War, which included a special episodic United States story line, Napoleon features three separate campaigns that follow the general's early Italian and Egyptian campaigns as well as the European campaign and the Battle of Waterloo.

In the grand campaign, "Campaigns of the Coalition", the player plays as Great Britain, Austria, Prussia, or Russia in a map that spans Europe. There is also a second campaign available as DLC, the "Peninsular campaign", in which the player vies for control of the Iberian peninsula. The campaign is playable as either France, Spain, or Great Britain. Napoleon: Total War Gold Edition premiered for Macs on 3 June 2013.

Total War: Shogun 2

On 2 June 2010 Creative Assembly released a full preview of Total War: Shogun 2 set in the middle of the 16th century in Medieval Japan during a period of isolation and military conflict called Sengoku Jidai (the warring states period). The new battle engine supports up to 56,000 soldiers in a single battle, making them significantly larger than in Napoleon. Shogun 2 is the first game of the series to feature the franchise's name appearing as the primary title in an effort to increase brand awareness. The game was released on 15 March 2011.

Total War: Shogun 2: Fall of the Samurai is a stand-alone expansion to Total War: Shogun 2 released in March 2012. The game explores the conflict between the Imperial throne and the last Shogun around the time of the Boshin War in 19th-century Japan, 300 years after the events of the original game in a clash of traditional Samurai culture with the power of modern weaponry. There are six new playable clans (Satsuma, Tosa, and Choshu, Imperial and Aizu, Nagaoka, and Jozai Shogunate) plus four DLC clans (Tsu, Saga, Obama, and Sendai), supporting either the Imperial throne or the Tokugawa Shogunate. Also portrayed in a limited role are Britain, United States, and France, with each of whom trade deals can be struck (given the proper infrastructure) and from whom marines can be recruited. A new feature is the land and sea unit interactions which includes the ability to call in offshore artillery support barrages, coastal gun emplacements that target enemy ships, and the ability to call in campaign map bombardments – bombarding armies and cities in adjacent coastal areas of the campaign map. Other new features are railway networks, ironclad warships, improved siege battle mechanics (with upgradable tower defences, each with their own specialty), new agent types, the ability to control two armies on the battle map at the same time, a third-person shooter for torpedo gunboats, coastal batteries, Gatling guns and cannons, and a multiplayer overhaul.

Total War: Rome II

On 2 July 2012, Creative Assembly announced Total War: Rome II with a live-action trailer that features different scenes with the theme "How far will you go for Rome?". Work on the title began during the development of Total War: Shogun 2. Creative Assembly announced that the game would have a bigger map than its predecessor, "go more to the east", have many new game features, and new camera views in-battle, allowing the player to see the battle from almost every angle. They further claimed that the game was developed using a new programming system, which allows it to achieve better graphical quality, including dynamic facial expressions. The game was released on 3 September 2013. This title hit record high pre-order sales for Creative Assembly, with the Greek States Culture Pack unlocking Sparta, Athens, and Epirus in the campaign as a pre-order bonus. The initial release suffered from significant performance issues as well as having many bugs that severely affected gameplay.

Total War: Attila

On 25 September 2014, Creative Assembly announced Total War: Attila at the Eurogamer Expo. Using the same engine as Total War: Rome II, the game followed the life of Attila the Hun during the Dark Ages of Europe, much like Napoleon: Total War did with Napoleon's life after Empire: Total War. According to Creative Assembly, Total War: Attila would implement an "apocalyptic" atmosphere, with hostile weather and darker lighting. Total War: Attila was released on 17 February 2015.

Total War: Warhammer

Announced on 22 April 2015, Total War: Warhammer changes the rules of the series as it takes place in a setting of high fantasy. The setting comes from Games Workshop's Warhammer Fantasy. The real-time battles and turn-based sandbox campaigns, a staple of the series, return. Races include the men of the Empire and Bretonnia, Orcs and Goblins (Greenskins), Dwarves, Vampire Counts, the Warriors of Chaos, Beastmen, Wood Elves, and the Norscan Tribes. Sega revealed this is the first in what will be a trilogy of titles. Total War: Warhammer was released on 24 May 2016.

Total War: Warhammer II

Announced on 31 March 2017 at EGX Rezzed. It was released on 28 September 2017. It focuses on the conflicts in the New World and Ulthuan between the High Elves, Dark Elves, Skaven, and Lizardmen as they seek to control the Vortex. Later, the Tomb Kings (an Ancient Egyptian themed faction of skeletons, mummies etc.) and Vampire Coast (an undead pirate faction) were released as paid DLC. A grand campaign combining the map from the first game and the second was also released called Mortal Empires.

Total War Saga: Thrones of Britannia

Total War Saga: Thrones of Britannia was released on 3 May 2018. The game is set in 878 AD, after the death of Ragnar Lodbrok and subsequent Viking invasion of the British Isles by the Great Heathen Army. The game focuses on the kingdoms vying for power of the Isles. The playable factions are English, Welsh, Gaelic, part of the Great Viking army, and the Viking sea kings. The game received generally favourable reviews from critics but a mixed response from users. The game holds a Critic Score of 75 and a User Score of 54 on Metacritic.

Total War: Three Kingdoms

Released on 23 May 2019,  Three Kingdoms brings the Total War series to China during the rule of the Han dynasty in 190 AD where the child Emperor Xian of Han is placed on the throne as a puppet ruler by his regent Dong Zhuo. The game centres on heroes who fight tyranny but whose ambitions may break their fragile alliance and divide China leading up to the rise of the Three Kingdoms period. The game is based on the ancient Chinese novel Romance of the Three Kingdoms. Players can play warlords such as Cao Cao and Liu Bei. The graphics are different. There is a new battle system enabling the player to select Records, a more realistic mode, or Romance, seen by some to be a more fun and creative way to play. In Romance, players can control their warlords who now have special abilities. The campaign has also changed. There are three DLCs available: Eight Princes, set almost a hundred years after the original campaign; Yellow Turban Rebellion, which allows the player to play as the Yellow Turban Faction within the original campaign; Reign of Blood, similar to the other DLCs available in Total War: Rome II and Total War: Attila called Blood and Gore and Blood and Burning respectively. Reign of Blood adds a new variety of combat animations and blood on the battlefield.

Total War Saga: Troy

While in development Total War Saga: Troy used the "Saga" moniker, as did Total War Saga: Thrones of Britannia and as has retroactively been applied to The Fall of the Samurai standalone expansion for Total War: Shogun 2. It is to be the first Total War game set in the Bronze Age and was released on August 13, 2020. The game was free to claim for the first 24 hours after its release. On September 24, Amazons was released as a free DLC for Total War Access account holders alongside Epic Games Store Mod Support, while multiplayer and Blood & Glory DLC was added October 29, 2020.

Total War: Warhammer III

Announced on 3 February 2021, the conclusion to the Total War: Warhammer trilogy introduces factions based on each of the four Chaos Gods (Khorne, Tzeentch, Nurgle, and Slaanesh), as well as the human civilisations of Kislev and Grand Cathay. The Ogre Kingdoms were included as a pre-order bonus. The game was released on 17 February 2022.

Total War: Pharaoh

Total War: Pharaoh, focused on the New Kingdom period of Ancient Egypt, was announced on 23 May 2023 and released on 11 October 2023.

Spin-off games

Spartan: Total Warrior

Spartan: Total Warrior was developed by Creative Assembly and released in 2005 for the PlayStation 2, Xbox, and GameCube. Spartan: Total Warrior is a hack-and-slash action title that was to bring Total Wars hallmark large-scale battles to the console market. Rather than adhering to historical accuracy, Creative Assembly took inspiration from Greek and Roman mythology to craft a setting that allows for more fantastical set pieces and foes. The player takes the role of a Spartan warrior guided by Ares, tasked with defeating the invading Roman Empire. The game features both a "campaign mode" and an "arena battle" mode. The campaign mode takes place over 14 levels, while the arena battle mode tasks the players with surviving enemy assaults of increasing difficulty. An indirect follow-up called Viking: Battle for Asgard was released in 2008, dropping the Total Warrior moniker.

Total War: Arena

Total War: Arena was a free-to-play game that was discontinued in February 2019.

Total War: Elysium
Total War: Elysium is an upcoming free-to-play strategy digital collectible card game where the player controls generals from across history in head-to-head battles against other players.

Total War Battles Series

Total War Battles: Shogun

Total War Battles: Shogun was released on 20 April 2012 for iOS. This game was also released for Android devices and Microsoft Windows. Set in medieval Japan, the game utilises real-time strategy and, like other Total War games, combines troop organisation and management, combat, and building management. Available troops include samurai, archers, ninja, and cavalry. The battle system uses hexagon tiles for movement and placement, and a new key feature to this game enforces the "Bushido" code of conduct where, once units are moved forward, they can no longer move backward. 1 vs 1 local multiplayer is available.

Total War Battles: Kingdom
From the team behind Total War Battles: Shogun, Total War Battles: Kingdom entered open beta on PC on 9 March 2015, following a limited closed beta. Set in medieval England, the game combines realm building and management with real-time battles and has been released for PC, Android, and iOS. Support ended on 28 April 2022 and the game is no longer available to play.

Total War Battles: Warhammer
Total War Battles: Warhammer is the upcoming third release of the Total War: Battles Series. Developed by NetEase, Total War Battles: WARHAMMER is officially licensed by Creative Assembly and Games Workshop. It aims to bring deep strategic gameplay in the epic Warhammer Fantasy Battles world to millions of mobile devices worldwide. The game will support Android and iOS Platforms.

References

External links

4X video games
Creative Assembly games
Real-time tactics video games by series
Sega Games franchises
Turn-based strategy video games by series
Video games developed in the United Kingdom
Video game franchises
Video game franchises introduced in 2000

Total War (video game series)


Pal Benko, (d. 14 Temmuz 1928; Amiens, Fransa- ö. 26 Ağustos 2019; Budapeşte, Macaristan). Uluslararası satranç büyük ustası.

Kariyeri
Fransa doğumlu olmasına karşın Macaristan'da büyümüş ve 20 yaşında Macaristan şampiyonu olmuştur. 1958'de ABD'ye göç etmiştir. Satranç oyununda kendisinin kurduğu açılış hamlesi Benko Gambiti ile tanınır.

Ölümü
Satranç oyuncusu Pal Benko 26 Ağustos 2019'da Budapeşte, Macaristan'da 91 yaşında ölmüştür.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Benko'un oyunlarından 10 önemli pozisyon
 Pal Benko download 765 Benko games in PGN format
 "Best Chess Bio Yet?" by Taylor Kingston; review of Benko biography, containing additional info on Benko
 Pal Benko U.S. Chess Hall of Fame

1928 doğumlular
Amerikalı satranç oyuncuları
Macar satranç oyuncuları
2019 yılında ölenler

Pál Benkő


San Carlos es el tercer distrito del cantón de Tarrazú, en la provincia de San José, de Costa Rica.

Historia
A pesar de que el distrito se fundó en la década de 1940, los límites territoriales actuales se definieron en la década de 1960 tras la fundación del cantón de Parrita. Desde el censo de 1963 San Carlos preserva su extensión territorial actual.

Ubicación
El distrito de San Carlos sólo comparte su costado oriental con el resto del cantón, específicamente con el distrito de San Lorenzo donde antes de llegar a dicho lugar se puede observar en los horizontes vistazos del océano Pacífico y ubicándolos en un mapa mental quedaría así: San Lorenzo, Santa Marta, Mata de Caña , Nápoles siguiendo la ruta que contiene entradas hacia diferentes barriadas del distrito de San Carlos.

Sus otras fronteras las comparte con los cantones josefinos de León Cortés Castro (norte) y Aserrí (noroeste) y con los cantones puntarenenses de Parrita (suroeste) y Aguirre (sur).

Geografía

Demografía

Localidades
 Poblados: Alto Chiral, San Juan (Alto San Juan), Bajo Jénaro, Bajo San José, Jamaica, Quebrada Seca (Santa Ana), San Jerónimo, San Josecito.

Economía
Es una región dedicada al cultivo de café de alta calidad, además, se encuentra en desarrollo de turismo rural.

Dentro de este distrito se encuentra la Represa Hidroeléctrica Pirris, unas de las más altas de Costa Rica.

Transporte

Carreteras
Al distrito lo atraviesan las siguientes rutas nacionales de carretera:
 Ruta nacional 303

Referencias

Distritos del cantón de Tarrazú

San Carlos de Tarrazú


Türkmenistan arması, Türkmenistan'ın resmî devlet armasıdır. Ortasında görünen at, Türkmenlerin gururu olan Ahal Teke atıdır.

Arma
Ulusal armalar

Türkmenistan arması


Upravljanje (eng. Control) može značiti:
 upravljanje je usmjeravanje sistema prema unapred utvrđenim ciljevima. Pojam upravljanja različito se tumači u različitim državama. Upravljanje koje se vezuje za upravljanje stvarima i rukovođenje podrazumijeva se u anglosaksonskoj literaturi. U našem jeziku upravljanje je više usmjereno na poimanje društvenih procesa koji su vezani za svjesnu ljudsku djelatnost koja teži ka određenim ciljevima.
 automatsko upravljanje, u automatici, je najjednostavniji oblik automatizacije, pri kojem se vođenje procesa odvija prema unaprijed zadanomu programu, tako da signal putuje jednosmjerno od ulaza k izlazu (automatizacija). U širem smislu, automatsko upravljanje je svaki oblik automatizacije, pa čak i najnapredniji oblici regulacije, kakvi se na primjer koriste pri automatskom upravljanju svemirskom letjelicom.
 CNC upravljanje (eng. Computer Numerical Control) je upravljanje alatnim strojevima pomoću posebnih kodiranih naredbi (instrukcija) koje se učitavaju u upravljačkom računalu.
 upravljanje znanjem je proces prikupljanja, čuvanja, uporabe i prenošenja informacija i znanja korisnih za što učinkovitiji rad neke organizacije.
 upravljanje okolišem je upravljanje međudjelovanjem modernih ljudskih društava i okoliša, te njihovim učinkom na okoliš.
 upravljanje projektima obuhvaća sve organizacijske sposobnosti i tehnike, koje su usmjerene ka ostvarivanju nekog projekta.
 upravljanje izvornim kôdom softverski je postupak pri kojem se izvorni kôd pohranjuje u središnju bazu odnosno spremište (inačice izvornog kôda mogu se pohranjivati u bazu podataka odnosno u datotečni sustav) u kojemu se bilježi svaka promjena kôda kroz povijest.
 daljinsko upravljanje je vođenje tijela ili objekta upravljanja na daljinu, gdje udaljenost između upravljačkoga sustava i objekta upravljanja nije strogo određena (metri, kilometri, stotine tisuća kilometara i više).
 upravljanje (jezikoslovlje), u suvremenom jezikoslovlju (lingvistici), je naziv za sintaktički odnos dvaju dijelova rečenice, kod kojega oblik jednog dijela ovisi o prisutnosti drugoga. Primjerice, u rečenici Ivan vidi Mariju kaže se da glagol vidjeti upravlja svojim objektom (imenicom Marija) jer zbog prisutnosti prijelaznoga glagola ta imenica stoji u akuzativu.
 korporativno upravljanje je sustav nadzornih mehanizama pomoću kojih svi dobavljači presudnih resursa osiguravaju povrate na svoja ulaganja u korporaciju, s pažnjom da ne ugroze dugoročni prosperitet i opstanak poslovnog sustava, odnosno korporacije.
 upravljanje resursima (resursni menadžment) u organizacijskim znanostima označava učinkovitu i djelotvornu implementaciju organizacijskih resursa kada postoji potreba za njima.
 upravljanje memorijom (engl. Memory Management) u programskom inženjerstvu je upravljanje memorijom računala rezervacijom dijelova memorije za podatke, i oslobađanjem iste od viška podataka.

Izvori

Upravljanje