Acest articol conține lista bibliografică a operei lui Joseph Ratzinger (Papa Benedict al XVI-lea) disponibilă în traducere românescă. În total, opera lui Joseph Ratzinger conține peste 68 de cărți, trei enciclice, trei exhortații apostolice și mai multe scrisori apostolice. Vasta sa operă teologică și filosofică îl califică pe Joseph Ratzinger drept unul dintre cei mai mari autori creștini ai ultimelor secole.

Scrieri
Volk und Haus Gottes in Augustins Lehre von der Kirche (Poporul și casa lui Dumnezeu în învățătura lui Augustin despre Biserică), teză de doctorat;
Die sakramentale Begründung christlicher Existenz (Fundamentul sacramental al existenței creștine);
Dogma und Verkündigung (Dogmă și propovăduire);
 Prinzipien christlicher Moral (Principii ale moralei creștine);
 Der Gott Jesu Christi: Betrachtungen über den Dreieinigen Gott (Dumnezeul lui Isus Cristos: Meditații asupra Dumnezeului Trinitar);
Theologische Prinzipienlehre: Bausteine zur Fundamentaltheologie (Doctrina principiilor teologice: pietre de temelie pentru teologia fundamentală);
 Politik und Erlösung: Zum Verhältnis von Glaube, Rationalität und Irrationalem in der sogenannten Theologie der Befreiung (Politică și mântuire: Despre raportul dintre credință, raționalitate și irațional în așa numita teologie a eliberării);
 Wendezeit für Europa? Diagnosen und Prognosen zur Lage von Kirche und Welt (Punct de turnură pentru Europa? Diagonze și prognoze privitor la situația Bisericii și a lumii);
 Geist der Liturgie (Spiritul Liturgiei);
 Werte in Zeiten des Umbruchs (Valori în vremuri de restriște);
 Die Einheit der Nationen: Eine Vision der Kirchenväter (Unitatea națiunilor: o viziune a Părinților Bisericii). Cărți disponibile în limba română
Lista în ordine cronologică descrescătoare a cărților lui Joseph Ratzinger (Papa Benedict al XVI-lea) apărute în traducere românească.Viața mea. Memorii, trad. de Dan Siserman, Editura Galaxia Gutenberg, 2023.Spiritul Liturghiei, trad. de Dan Siserman, Editura Galaxia Gutenberg, 2022.Principiile moralei creștine (împreună cu Hans Urs von Balthasar și Heinz Schürmann), trad. de Dan Siserman, Editura Galaxia Gutenberg, 2021.Despre creație și cădere, trad. de Dan Siserman, Editura Galaxia Gutenberg, 2020.Strălucirea lui Dumnezeu în zilele noastre, trad. de Dan Siserman, Editura Galaxia Gutenberg, 2020.Din adâncul inimii noastre: preoție, celibat și criza Bisericii Catolice – cu Cardinalul Robert Sarah, trad. de pr. Mihai Pătrașcu, Editura Sapientia, 2020.Teologia istoriei la sfântul Bonaventura, trad. de Dan Siserman, Editura Sapientia, Iași, 2019.Cuvântul lui Dumnezeu. Scriptură. Tradiție. Magisteriu, trad. de Lorin Ghiman, Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș, 2018.Ultimele convorbiri cu Seewald, trad. de Francisca Băltăceanu, Monica Broșteanu, Editura ARCB, București, 2017.
 Biserica - comunitatea iubirii, trad. de Ciprian Bejan-Piser, Editura Sapientia, Iași, 2017.
 Maria - steaua speranței, trad. de Ciprian Bejan-Piser, Editura Sapientia, Iași, 2017. Biserică, ecumenism și politică. Noi eseuri de ecleziologie, trad. de Francisca Băltăceanu și Monica Broșteanu, Editura ARCB, București, 2014.Nu m-am simțit niciodată singur. Ultimele discursuri ale Papei, trad. de Mihai Pătrașcu și Liana Gehl, Editura ARCB, București, 2013.
 Escatologie. Moarte și viață veșnică, trad. de Radu Vasile, Editura ARCB, București, 2013.
 Isus din Nazaret. vol. III. Copilăria, trad. de Francisca Băltăceanu și Monica Broșteanu, Editura ARCB, București, 2013.
 Isus din Nazaret. vol. II. De la intrarea în Ierusalim la Înviere, trad. de Francisca Băltăceanu și Monica Broșteanu, Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș, 2012.Lumina lumii: Papa, Biserica și semnele timpurilor: O convorbire cu Peter Seewald, trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Sapientia, Iași, 2012. Raport asupra credinței. Vittorio Messori în colocviu cu Joseph Ratzinger, trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Sapientia, Iași, 2011.Scrieri alese, trad. de Andrei Marga și Delia Marga, Editura Apostrof, Cluj-Napoca, 2011. conține: "Multe religii – un singur legământ: Israel, Biserica și lumea"; "Europa în criza culturilor"; "Interpretarea biblică în criză: despre problema fundamentelor și căilor exegezei azi",
 Porta fidei (Poarta credinței), trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2011.
 Multe religii – un singur legământ: Israel, Biserica și lumea, trad. de Andrei Marga și Delia Marga, Editura Fundației pentru Studii Europene, Cluj-Napoca, 2011.
 Isus din Nazaret. vol. I. De la Botez la Schimbarea la Față, trad. de Alexandru Mihăilescu, Editura Rao, București, 2010.
 Dragii mei preoți, trad. de Cristina Palici, Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș, 2010.
 Esența credinței, trad. de Viorica Ungureanu, Editura Sapientia, Iași, 2010.
 Dumnezeu și lumea. A crede și a trăi în epoca contemporană. O convorbire cu Peter Seewald, trad. de Tudor Soroceanu, Editura Sapientia, Iași 2009.
 Enciclica Caritas in veritate (Iubirea în adevăr), trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2009.
 Scrisoarea pentru deschiderea Anului Sfintei Preoții, trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2009.Cateheze despre sfântul Paul, trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2009.Apostolii și primii discipoli ai lui Cristos: la originile Bisericii, trad. de Paul Butnariu, Editura ARCB, București, 2009.
 Europa în criza culturilor, trad. de Andrei Marga și Delia Marga, Editura Apostrof, Cluj-Napoca, 2008.
 Despre conștiință, trad. de Alex Moldovan , Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș, 2008.
 Summorum pontificum (scrisoare apostolică motu proprio), trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2007.
 Enciclica Spe Salvi (În speranță suntem mântuiți), trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2007.
 Binecuvântarea Crăciunului. Meditații, trad. de Simona Eliza, Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș, 2007.
 Poporul evreu și Sfintele sale Scripturi în Biblia creștină, trad. de Sebastian Lucaciu, Editura ARCB, București, 2007.
 Interpretarea biblică în criză: despre problema fundamentelor și căilor exegezei azi, trad. de Andrei Marga și Delia Marga, Editura Fundației pentru Studii Europene, Cluj-Napoca, 2007.
 Sarea pamântului. Creștinismul și Biserica Catolică la cumpăna dintre milenii, trad. de Tudor Soroceanu, Editura Sapientia Iași 2006.
 Introducere în creștinism. Prelegeri despre Crezul apostolic, trad. de Mihăiță Blaj, Editura Sapientia, Iași 2004.
 Drumul pascal, trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Sapienia, Iași 2006.
 Encliclica Deus caritas est (Dumnezeu este iubire), trad. de Wilhelm Dancă, Editura Presa Bună, Iași, 2006.
 Calea Sfintei Cruci: meditații și rugăciuni, trad. de Robert Bălan și Claudiu Bărbuț, Editura ARCB, București, 2006.
 Biserica: chemare spre comunitate, trad. de Ioan Mitrofan și Ioan Petru Puiu, Editura Aridia, Blaj, 2005.
 Moștenirea creștină a Europei, trad. de Viorica Ungureanu, Editura Trinitas, Iași, 2002.

 Enciclice
Joseph Ratzinger (Papa Benedict al XVI-lea) a publicat în timpul pontificatului său (2005-2013) următoarele enciclice, care au caracterul de documente pontificale ce tratează diferite aspecte ale doctrinei credinței.

 Enciclica Caritas in veritate (Iubirea în adevăr), trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2009. (textul în română)
 Enciclica Spe Salvi (În speranță suntem mântuiți), trad. de Mihai Pătrașcu, Editura Presa Bună, Iași, 2007. (textul în română)
 Enciclica Deus caritas est (Dumnezeu este iubire), trad. de Wilhelm Dancă, Editura Presa Bună, Iași, 2006. (textul în română)

Encliclica Lumen Fidei (Lumina credinței) a fost începută de Papa Benedict al XVI-lea, însă în urma retragerii ea a fost continuată și publicată de Papa Francisc la data de 29 iunie 2013. (textul în română)

 Exhortații
Joseph Ratzinger (Papa Benedict al XVI-lea) a publicat în timpul pontificatului său (2005-2013) următoarele exhortații apostolice. Exhortațiile au caracterului unui mesaj transmis de Papă unei comunități în vederea încurajării întreprinderii unor activități. Exhortațiile nu tratează probleme ale doctrinei credinței, fiind astfel în autoritate inferioare enclicelor:

 Sacramentum caritatis: Despre Euharistie ca sursă și apogeu al vieții și misiunii Bisericii (2007). (textul în română)
 'Verbum Domini: Despre Cuvântului lui Dumnezeu în viața și misiunea Bisericii (2010).
 Africae munus:' Despre Biserica din Africa aflată în slujba reconcilierii, justiției și păcii (2011).

 Scrisori apostolice și motu proprio
Lista scrisorilor apostolice ale Papei Benedict al XVI-lea disponibile în traducere românească:

 Motu Proprio despre câteva modificări la normele referitoare la alegerea Pontifului Roman (2013) (textul în română)
 Fides per doctrinam cu care se modifică Constituția apostolică Pastor bonus și se transferă competența asupra Catehezei de la Congregația pentru Cler la Consiliul Pontifical pentru Promovarea Noii Evanghelizări (2013). (textul în română)
 Ministrorum institutio cu care este modificată Constituția apostolică Pastor bonus și se transferă competența asupra seminariilor de la "Congregația pentru Educația Catolică" la "Congregația pentru Cler" (2013). (textul în română)
 Mesajul Papei adresat Patriarhului Ecumenic la sărbătoarea sfântului Andrei (2012). (textul în română)
 Porta fidei cu care se convocă Anul Credinței (2011). (textul în română)
 Scrisoarea adresată seminariștilor la încheierea Anului Preoției (2010). (textul în română)
 Munca și sărbătoarea pe măsura familiei (2010). (textul în română)
 Scrisoarea pentru declararea Anului Preoției (2009). (textul în română)
 Scrisoarea adresată Episcopilor Bisericii Catolice referitor la retragerea excomunicării celor patru episcopi consacrați de către Arhiepiscopul Lefebvre (2009). (textul în română)
 Declarația comună a Papei Benedict al XVI-lea și a Patriarhului ecumenic Bartolomeu I (2006). (textul în română)

 Discursuri celebre
Lista următoare reprezintă o selecție a celor mai celebre discursuri susținute de Papa Benedict al XVI-lea:

 Discursul Papei Benedict XVI de rămas bun la ultima întâlnire cu cardinalii (2013). (textul în română)
 Discursul Papei către delegația Patriarhiei de Constantinopol (2012). (textul în română)
 Discursul Papei la teatrul Scala din Milano (2012). (textul în română)
 Discursul Papei la sosirea în Cuba (2012). (textul în română)
 Discursul Papei în fața Congregației pentru Doctrina Credinței (2012). (textul în română)
 Discursul Papei la întâlnirea cu reprezentanții Bisericilor Ortodoxe (2011). (textul în română)
 Discursul Papei la întâlnirea cu reprezentanții comunității musulmane (2011). (textul în română)
 Discursul Papei la întâlnirea cu reprezentanții comunității ebraice (2011). (textul în română)
 Discursul Papei în fața parlamentului german (2011). (textul în română)
 Discursul Papei la întâlnirea cu reprezentanții diferitelor etnii de țigani și rromi (2011). (textul în română)
 Discursul Papei către Academia pentru Viață (2011). (textul în română)
 Discursul Papei la aniversarea Codului Canoanelor Bisericilor Orientale (2010). (textul în română)
 Discursul Papei despre Requiem-ul lui Mozart (2010). (textul în română)
 Discursul Papei la primirea membrilor Conferinței Episcopale Române (2010). (textul în română)
 Discursul Papei adresat participanților la Congresul mondial al Pastorației Migranților și Refugiaților (2009). (textul în română)
 Discursul Papei la Bazilica Sfântului Mormânt (2009). (textul în română)
 Discursul Papei către Patriarhul ecumenic Bartolomeu I (2008). (textul în română)
 Discursul Papei la Organizația Națiunilor Unite ONU (2008). (textul în română)
 Discursul Papei la 50 de ani de la Tratatul de la Roma (2007). (textul în română)
 Discursul Papei după Liturghia ortodoxă alături de Patriarhul ecumenic (2006). (textul în română)
 Discursul Papei despre "Credință, Rațiune și Universitate" (2006). (textul în română)
 Discursul Papei la Auschwitz-Birkenau (2006). (textul în română)
 Joseph Ratzinger despre "Noii păgâni și Biserica" (1958). (textul în română)

 Bibliografie secundară

 Andrei Marga, Absolutul astazi. Teologia si filosofia lui Joseph Ratzinger, ed.a II-a, Editura Meteor Press, București, 2017.
 Peter Seewald, Benedict al XVI-lea, un portret văzut de aproape, trad. de Iosif Agiurgioaei, Editura Sapientia, Iași, 2009.
 Wlodzimierz Redzioch, Alături de Ioan Paul al II-lea: prietenii și colaboratorii vorbesc, Editura Sapientia, Iași, 2014.

 Legături externe

 Spicilegium Theologico-Philosophicum: Lista cronologică completă a traducerilor în limba română din opera lui Joseph Ratzinger (Papa Benedict al XVI-lea).
 Magisteriul Bisericii Catolice'': documente, scrisori, predici, discursuri și audiențe generale ale lui Papa Benedict al XVI-lea disponibile în limba română.
 Pagina oficială a Sfântului Scaun: toate documentele din timpul pontificatul Benedict al XVI-lea disponibile în mai multe limbi.

Note

Benedict 16
Liste legate de religie
Teologie și doctrină catolică
Texte creștine

Bibliografia lui Joseph Ratzinger (Papa Benedict al XVI-lea)


Dom René Osvaldo Rebolledo Salinas (Cunco, ) é prelado católico chileno e arcebispo metropolita de La Serena desde 2013. Anteriormente, foi bispo diocesano de Osorno por nove anos.

Biografia
Nasceu em Cunco, Diocese de Villarrica, filho de Bernardo Rebolledo e Berta Salinas. Estudou Filosofia e Teologia no Seminário Maior San Fidel de Mariquina.

Foi ordenado presbítero em 25 de agosto de 1984, incardinando-se no então Vicariato Apostólico de Araucanía, atual Diocese de Villarrica. De 1984 a 1985, atuou como vigário na paróquia de Loncoche. Foi então enviado a Roma, onde frequentou a Pontifícia Universidade Urbaniana, alcançando o grau acadêmico de doutor em Teologia em 1989.

De volta ao Chile, serviu como educador e professor no Seminário Maior San Fidel de Mariquina, de 1990 a 1992, e, tornando-se reitor em 1993, cargo que exerceu durante dez anos.

Em 1994, foi eleito, por um triênio, como presidente da Organização dos Seminários Chilenos (OSCHI), e reeleito em 1997, para outro triênio. No mesmo ano, foi eleito como membro da diretiva do agrupamento latino-americano de seminários (OSLAM). Em dezembro de 2003, foi nomeado vigário-geral da Diocese de Villarrica e, um mês depois, pároco da Catedral da mesma cidade.

Em 8 de maio de 2004, o Papa João Paulo II nomeou-o bispo de Osorno. Sua consagração e posse aconteceram no mesmo dia, em 19 de junho seguinte, na Catedral de São Mateus Apóstolo, daquela cidade, por imposição das mãos de Dom Francisco Javier Errázuriz Ossa, ISch, cardeal-arcebispo de Santiago. Foram co-consagrantes: Dom Alejandro Goic Karmelic, bispo de Rancagua e seu a quem sucedeu, e Dom Frei Sixto José Parzinger Foidl, OFMCap, bispo de Villarrica, o qual anteriormente havia lhe conferido o presbiterado.

Em 14 de dezembro de 2013, o Papa Francisco escolheu-o para suceder Dom Manuel Gerardo Donoso Donoso, SSCC, afastado de funções administrativas por atingir o limite de idade estabelecido pelo Código Canônico, como arcebispo de La Serena. Continuou governando Osorno, cujo sucessor não fora nomeado até sua posse como arcebispo, em 8 de março de 2014, deixando em seu lugar o administrador apostólico Dom Fernando Natalio Chomali Garib, arcebispo de Concepción.

Na Conferência Episcopal Chilena, Dom René foi presidente da Área Eclesial, da Comissão Episcopal de Seminários e da Comissão Nacional de Liturgia de 2012 a 2018. Em 18 de maio desse ano, assim como os demais bispos do Chile, colocou seu cargo à disposição do Santo Padre. A decisão veio depois de três dias de conversas a portas fechadas com o Papa Francisco para discutir sobre as acusações de que a Igreja Católica no Chile agiu para encobrir os abusos sexuais cometidos por padres. As denúncias surgiram após a nomeação do sucessor de Dom René na Diocese de Osorno, que recaiu sobre Dom Juan de la Cruz Barros Madrid, então bispo militar do Chile, acusado não apenas de acobertar os abusos cometidos por um subordinado, Pe. Fernando Karadima, condenado em 2011 pelo Vaticano, como de ter sido cúmplice de alguns de seus crimes. Francisco defendeu Barros em sua viagem ao Chile em janeiro de 2018, porém, mais tarde, admitiu que havia agido apressadamente e pediu uma investigação, a qual, depois de ouvir diversos testemunhos tanto em Santiago como em Nova Iorque, comprovou haver uma conspiração para ocultar crimes e esconder os culpados durante décadas. Rebolledo, especificamente, foi acusado de mentir não reconhecer os que se manifestaram contra a posse de Barros.

Em 13 de novembro de 2018, na 17ª assembleia geral da Conferência Episcopal do Chile, foi eleito vice-presidente da mesma, em sucessão a Dom Cristián Contreras Villarroel, bispo de Melipilla. Nessa qualidade, em janeiro de 2019, voltou a se reunir com o Papa, junto com os demais membros da cúpula da Igreja do Chile. Dos 34 bispos que pediram renúncia aos seus cargos no ano anterior, apenas aqueles que tinha atingido a idade especulada pelo Código Canônico tiveram seus pedidos aceitos, além do controverso Juan Barros. Os 25 pedidos restantes perderam a validade segundo o ordenamento da Igreja. O novo encontro com o Papa aconteceu exatamente a um mês da cúpula extraordinária convocada pelo Pontífice em Roma para a qual com a participação de todos os chefes de episcopado do mundo. Na ocasião o Papa se disse satisfeito com os bispos restantes do Chile. Os líderes da Conferência Chilena, por sua vez, reafirmaram seu compromisso de combate a abusos sexuais.

Naturais de Cautín
Arcebispos católicos do Chile
Professores do Chile
Alunos da Pontifícia Universidade Urbaniana

René Osvaldo Rebolledo Salinas


Velika nagrada Kine (službeno: 2017 Formula 1 Heineken Chinese Grand Prix) utrka je bolida Formule 1. Održana je 9. travnja 2017. godine u Shanghaiju, u Kini. To je bila druga utrka sezone 2017.

Sudionici utrke

Na prvom slobodnom treningu, prvo mjesto je zauzeo Max Verstappen u Red Bullu, no trening je ranije prekinut zbog prevelike količine kiše i magle na stazi i zbog nemogućnosti letljenja helikoptera prve pomoći. Drugi slobodan trening u Kini je prekinut zbog istog razloga zbog kojeg se prekidao i prvi slobodan trening, dok je na trećem treningu Sebastian Vettel u Ferrariju bio najbrži.

U subotu na kvalifikacijama najbrži je bio Britanac Lewis Hamilton u Mercedesu. Drugi je bio Vettel s nešto manje od dvije desetinke zaostatka, dok je treći bio Finac Valtteri Bottas, koji je bio sporiji od Vettela jednu tisućinku. Prva kvalifikacijska runda završena je nešto prije određenog vremena jer je Talijan Antonio Giovinazzi u Sauberu razbio bolid na izlasku iz zadnjeg zavoja, pa stoga Verstappen, Romain Grosjean i Jolyon Palmer nisu imali pravu priliku popraviti vrijeme.

Na utrci je slavio Hamilton, što mu je bila 54. pobjeda u Formuli 1. Drugi je bio Vettel, dok se za posljednje mjesto na podiju vodila borba između dva Red Bulla iz koje je kao pobjednik izašao Verstappen. Daniel Ricciardo i Kevin Magnussen osvojili su prve bodove ove sezone, kao i momčad Haas.

Rezultati kvalifikacija

  Romain Grosjean i Jolyon Palmer su dobili kaznu od pet mjesta na gridu zbog nepoštivanja žute zastave u kvalifikacijama. Giovinazzi je dobio kaznu od pet mjesta na gridu zbog promjene mjenjača.

Rezultati utrke

Ukupni poredak nakon 2 od 20 utrka

 Poredak vozača

Poredak konstruktora

 Velika nagrada Australije 2017. - Prošla utrka ← Formula 1 – sezona 2017. → Sljedeća utrka -  Velika nagrada Bahreina 2017.

Izvori

Međunarodna športska natjecanja u Kini
Kina-2017
Kina
Automobilizam u Kini

Velika nagrada Kine 2017.


Sierra de Guadarrama (Munții Guadarrama) este o zonă montană care formează porțiunea estică principală a Sistemului Central, sistemul de lanțuri montane din centrul Peninsulei Iberice. Ea se află între sistemele Sierra de Gredos din provincia Ávila și Sierra de Ayllón din provincia Guadalajara.

Lanțul montan este situat pe direcția sud-vest-nord-est, întinzându-se din provincia Ávila aflată în sud-vest, prin comunitatea Madrid, până în provincia Segovia din nord-est. El are o lungime de aproximativ 80 de kilometri, iar vârful cel mai înalt este Peñalara, cu o altitudine de 2.428 de metri.

Flora din Sierra de Guadarrama este caracterizată printr-o regiune de vegetație atlantică înaltă cu crânguri de ienupăr spaniol, pajiști montane, păduri de bucsău, păduri de pin și păduri de stejar de Pirinei și printr-o regiune de vegetație mediteraneană mai joasă cu păduri de stejar de stâncă. Pășunile din jurul vârfurilor sunt îngrădite cu dumbrăvi de ienupăr și bucsău. Munții abundă într-o varietate de specii sălbatice, cum ar fi ibexul din Pirinei, căprioara, cerbul lopătar, mistrețul, viezurele, diferite tipuri de nevăstuică, pisica sălbatică europeană, vulpea și iepurele. Cuibăresc aici numeroase păsări, inclusiv păsări de pradă precum vulturul imperial spaniol și vulturul negru eurasian.

Apropierea lanțului montan de zona capitalei Madrid contribuie la un aflux de vizitatori. Lanțul montan este traversat de numeroase drumuri și căi ferate. S-a dezvoltat astfel o infrastructură turistică, care favorizează practicarea unor diverse sporturi montane. Afluxul de turiști reprezintă o amenințare pentru mediul natural fragil și pentru diversele habitate faunistice.

Descriere

Orașe principale
Sierra de Guadarrama este înconjurat de centre rezidențiale proeminente, deoarece populația din zona Madridului dispune aici de numeroase reședințe secundare, ocupate în perioadele de vacanță. Populația din apropierea Comunității Madrid călătorește frecvent către zonele sud-estice ale acestor munți, dorind să-și petreacă vacanțele în apropierea munților. Cele mai importante orașe sunt San Lorenzo de El Escorial, Guadarrama, Navacerrada, Cercedilla, Manzanares el Real, Miraflores de la Sierra și Rascafría din comunitatea Madrid și Los Ángeles de San Rafael și San Ildefonso din provincia Segovia. Aceste orașe sunt puncte de plecare pentru ascensiunea pe pantele montane apropiate și conțin o infrastructură comercială adecvată turismului, având numeroase spații de cazare, restaurante și magazine. Localitățile situate la poalele munților se află la o altitudine mai mică de 1200 de metri. Sierra de Guadarrama servește ca fundal montan pentru orașele Madrid și Segovia, dar Segovia este situat mai aproape de zonele înalte decât Madridul.

Istoric
În 1808, în timpul Războiului Peninsular dintre Spania și Franța invadatoare, Bătălia de la Somosierra a avut loc în pasul Somosierra din munții Sierra de Guadarrama, unde spaniolii au fost învinși de trupele napoleoniene alcătuite în principal din lăncieri polonezi. De asemenea, acest lanț montan a reprezentat un front important în Bătălia de la Guadarrama din timpul Războiului Civil Spaniol (1936-1939), având loc mai multe ciocniri armate în pasurile montane între facțiunea republicană (loialistă) și facțiunea naționalistă (rebelă). Astăzi, tranșeele și locurile în care au avut loc lupte încă pot fi identificate în zona vârfurilor munților.

Monumente și structuri de interes

Peisajul superb, climatul răcoros de vară și, în special, apropierea de orașele Madrid și Segovia au determinat construirea mai multor clădiri și monumente proeminente pe pantele munților Sierra de Guadarrama.

Mănăstirea regală El Escorial este un palat imens construit în orașul San Lorenzo de El Escorial pentru a comemora Bătălia de la Saint-Quentin (1557). Aici se află o mănăstire augustiniană, o bibliotecă și un muzeu. Proiectat de arhitecții Juan Bautista de Toledo și Juan de Herrera într-un stil clasic herrerian auster și construit între anii 1563 și 1584, el este modelat ca un complex dedicat memoriei martiriului Sfântului Laurențiu. Complexul reprezintă un depozit imens de obiecte de artă, conținând capodopere realizate de Tițian, Tintoretto, El Greco, Velázquez, Rogier van der Weyden, Paolo Veronese, Alonso Cano, José de Ribera, Claudio Coello și alții, precum și mii de manuscrise străvechi neprețuite. El Escorial a fost inclus de UNESCO în lista locurilor din patrimoniul cultural mondial.

În partea de nord a masivului Monte Abantos, înconjurat de păduri groase de pin, se află Santa Cruz del Valle de los Caídos ("Sfânta Cruce a Văii celor căzuți"). Construit la inițiativa generalului Francisco Franco pentru a-i onora pe cei uciși în timpul Războiului Civil Spaniol, monumentul conține dedesubt rămășițele a 40.000 de militari morți, precum și capela unde se află mormântul lui Franco. Deasupra se ridică o cruce masivă de granit - înaltă de 150 m - care este vizibilă de la o depărtare de 50 km.

Mituri și legende
În cursul secolelor, munții și zonele învecinate au dat naștere mai multor mituri și legende specifice:

 Prăpastia Păstorului
 Se crede că în munții din apropiere de San Lorenzo de El Escorial a fost îngropată demult o comoară ascunsă. Mulți localnici au cercetat regiunea în căutarea acestui cufăr iluzoriu.

 Potrivit acestei legende un anumit Rafael Corraliza, care administra averile Mănăstirii San Lorenzo, a fost cuprins de lăcomie și a intenționat să jefuiască trezoreria  mănăstirii. Într-o noapte Corraliza a scos din mănăstire un cufăr cu dubloni și s-a îndreptat spre Portugalia, mergând pe o potecă de munte, care ducea în cel mai apropiat sat, Robledondo. Cu toate acestea, în timpul încercării de traversare a zonei montane cunoscute sub numele de Prăpastia Păstorului, numită după o crevasă montană adâncă, un sfânt care păzea mănăstirea l-a făcut să cadă în prăpastia care l-a înghițit atât pe el, cât și aurul furat. În cursul timpului, abisul a fost acoperit cu ramuri de copac și cu pietre pentru a evita ca vitele sau orice altă persoană să sufere aceeași soartă ca tâlharul Corraliza.

Bibliografie

 Fidalgo García, Pablo & Martín Espinosa, Agustín (2005). Atlas Estadístico de la Comunidad de Madrid 2005. Instituto de Estadística de la Comunidad de Madrid.
 Pliego Vega, Domingo (2005). Guadarrama. 50 excursiones fáciles. Ediciones Desnivel.
 Rincón, Manuel (1987). Caminar por la Sierra de Guadarrama. Editorial Barrabes.
 Sánchez Martínez, Javier & Martínez de Pisón, Eduardo (2004). La Sierra de Guadarrama:La Imagen de una Montaña. Ediciones La Librería.
 Vías, Julio (2004). La Sierra de Guadarrama. Biografía de un paisaje. Ediciones La Librería.
 Zarzuela Aragón, Javier (2003). Excursiones para niños por la Sierra de Madrid. Ediciones La Librería.

Legături externe

Informații
 Official Website of Sierra de Guadarrama
  Information of the mountain range in Ascensiones
  Information of the mountain range in Montipedia
  News in Sierra de Madrid

Drumuri și poteci
  Ascensions to the principal mountains
  Treks and asccensions in the Guadarrama mountains in rutasserranas.net
  Treks in the Guadarrama mountains

Diverse
  The Guadarrama mountains in Google Maps
  Meteorological prediction to Guadarrama mountains
  Webcams in Valdesquí and Puerto de Cotos

Munți din Spania

Sierra de Guadarrama


ඉංජිනේරු විද්‍යාවේ දී පරිගණක භාවිතය
අභ්‍යවකාශ යානාවක් නැවත ඇතුලුවීමේ දී එය වටා ඉහළ ප්‍රවේශයක් සහිත සුළග හමායන අයුරු පරිගණකයකින් අනුරූපනය කර ඇති අයුරු.

නවීන විද්‍යාත්මක හා තාක්ෂණික කටයුතු සදහා  පරිගණක හ පරිගණක මෘදුකාංග බෙහෙවින් වැදගත් වේ. ව්‍යාපාර කටයුතු  වල දී භාවිතා කරන මෘදුකාංග  මෙන්ම ඉංජිනේරු කටයුතු වල දී ද ඒ සඳහාම විශේෂිත වූ පරිගණක ආශ්‍රිත මුලික භෞතික  ක්‍රියාවලීන් හි ආකෘතීන් සෑදිය හැකි අතර ඒවා සංඛ්‍යාත්මක ක්‍රම මගින් විසදිය හැකි වේ.

ඉතා පහුලව භෘවිතා කරන CAD (Computer - aided design) මෘදුකාංගය ඉංජිනේරුවන් හට ත්‍රිමාණ ආකෘතීන් හා ද්විමාන රූප නිර්මාණය කිරිමට ද තම නිර්මාණයන් හි දළ නිරූපණය  සඳහා  උපකාරී වේ. CAD මෘදුකාංගය, DMU (Digital mockup) සහ CAE මෘදුකාංග (Finite element method analysis වැනි) ඉංජිනේරුවන් හට තමා නිර්මාණ‍යන් හි ආකෘතීන් ගොඩනගා ඒවා අධ්‍යයනය කිරීමට උපකාරී වේ. මෙහිදී අධික වියදමක් දරමින් හා වැඩි කාලයක් ගත කරමින් භෞතික  මුලාකෘතින් සෑදීම අවශ්‍ය නොවේ. මෙමගින් නිෂ්පාදනයන් සහ උපාංග වල ඇති දුර්වලතා නිරීක්ෂණය,  යෝග්‍යතාව පරීක්ෂා කිරීම, ඒවා එකට එකතු කිරීම සහ ඒවා අධ්‍යයනය කිරීම සිදු කළ හැක. තවද පද්ධතියක උෂ්ණත්වය, ආතතිය, විද්‍යුත් චුම්බක විමෝචනය, විද්‍යුත් ධාරාවන් හා වෝල්ටීයතාව, ඩිජිටල් ලොජික් ලෙවල්ස්, තරල ප්‍රවාහයන් හා ප්‍රගතිය (kinematics) යන ස්ථිතික හා ගතික ගති ලක්ෂණ ද මෙහි දී අධ්‍යයනය කළ හැක. මෙම තොරතුරු පරිශීලනය හා බෙදා හැරීම සාමාන්‍යයෙන් සංවිධානය කරනු ලබන්නේ නිෂ්පාදන දත්ත කළමණාකරණ (Product data management) මෘදුකාංග මගිනි.

ඉංජිනේරු වෘත්තිය සදහා විශේෂ වූ තවත් මෙවලම් අතුරින් කිහිපයක් ලෙස CNC යන්ත්‍ර ආශ්‍රිත පුහුණුව සදහා භාවිතා වන CAM මෘදුකාංගය, නිෂ්පාදන ඉංජිනේරු අංශය සදහා වන  නිෂ්පාදන ක්‍රියාවලි කලමණාකරණ (Manufacturing process management) මෘදුකාංගය, ඉලෙක්ට්‍රොනික ඉංජිනේරුවන් සදහා PCB  (Printed circuit board)  සහ පරිපථ සටහන් සදහා වූ EDA, නඩත්තු  කලමණාකරණය සදහා MRO භාවිතය සහ සිවිල් ඉංජිනේරු වෘත්තියේ දී AEC මෘදුකාංගය දැක්විය හැක.

මෑත කාලයේ දී නිෂ්පාදනයන්ගේ වර්ධනය සදහා පරිගණක මෘදුකාංග භාවිතය PLM (Product Lifecycle Management) ලෙස හඳුන්වනු ලැබේ.

ඉංජිනේරු විද්‍යාව
භෞතික විද්‍යාව

ඉංජිනේරු විද්‍යාවේ දී පරිගණක භාවිතය


Sia Furler este o cantautoare și producătoare muzicală australiană. A lansat șapte albume de studio: OnlySee (1997), Healing Is Difficult (2002), Colour the Small One (2014), Some People Have Real Problems (2008), We Are Born (2010), 1000 Forms of Fear (2014) și This Is Acting (2016). A lansat albumul live Lady Croissant în 2007, și albumul ei de cele mai bune hituri Best Of...

În 2002, Sia a primit un premiu Breakthrough Songwriter de la APRA Music Awards prezentat de către Australasian Perfroming Right Association. De atunci, Sia a fost nominalizată pentru două People's Choice Awards, un premiu BRIT, patru World Music Awards, și două Golden Globe Awards. A caștigat două NRJ Awards, un MTV Video Music Awards, opt APRA Music Awards. În 2013 National Academy of Recording Arts and Sciences a nominalizat "Wild Ones" (Flo Rida în colaborare cu Sia) pentru un premiu Grammy pentru cea mai bună colaborare cu un artist Rap iar în 2015, a primit patru nominalizări la Premiile Grammy pentru munca sa.

Premii și nominalizări

APRA Music Awards

ARIA Music Awards

Brit Awards

Premiile Globul de Aur

Premiile Grammy

People's Choice Awards

MTV Europe Music Awards

MTV Video Music Awards

NRJ Music Awards

Rolling Stone Australia Awards

World Music Awards

YouTube Music Awards

Referințe

Liste de premii după câștigători decernați
Sia

Listă de premii și nominalizări primite de Sia Furler


Laminaria ist eine Braunalgen-Gattung aus der Ordnung der Laminariales. Ihre Arten bilden ausgedehnte Tangwälder an den Küsten von Nord- und Südatlantik sowie Nordpazifik. Sie werden zur Gewinnung von Alginat wirtschaftlich genutzt.

2007 kürte die Sektion Phykologie der Deutschen Botanischen Gesellschaft die  Gattung Laminaria zur ersten Alge des Jahres.

Beschreibung

Merkmale
Die Laminaria-Sporophyten sind über einen Meter große, mehrjährige Seetange, die ein Alter von zwei bis 18 Jahren erreichen können. Sie gliedern sich in ein Haftorgan (Rhizoid), einen Stiel (Cauloid) und eine blattartige Fläche (Phylloid). Das Haftorgan ist gewöhnlich verzweigt, seltener scheibenförmig (bei Laminaria solidungula und Laminaria yezoensis) oder rhizomartig (bei Laminaria sinclairii und Laminaria rodriguezii). Der im Querschnitt runde oder abgeflachte Stiel kann innen mit Mark gefüllt oder hohl sein. Bei einigen Arten sind im Stiel Jahresringe zu erkennen.
Das Phylloid ist entweder ganzrandig und ungelappt (Sektion Simplices), oder es besitzt einen deutlichen zentralen Strang (Sektion Fasciatae), oder es ist unvollständig in fingerartige Segmente zerteilt (Sektion Digitatae). Die Blattfläche ist meist glatt, manchmal mit beulig-blasiger oder kräuseliger Oberfläche, und weist weder eine Mittelrippe noch Längsrippen auf.

Laubwechsel
Die Blattfläche wird in jedem Jahr von der Basis her erneuert. Bereits im Winter werden dazu die im alten Laub gespeicherten Reservestoffe in die Wachstumszone am Übergang zum Stiel verlagert. Mit zunehmendem Licht wächst dort im Frühling ein neues Phylloid heran, dem das vorjährige Blatt anfangs noch aufsitzt. Bei einigen Arten wird das alte Blatt als ganzes abgestoßen, bei anderen degeneriert es allmählich an den Enden.

Gewebetypen
Laminaria-Sporophyten besitzen verschiedene differenzierte Gewebe: ein zentrales Mark (fehlend im Haftorgan), eine parenchymatische Rinde und das äußere Meristoderm, das sowohl photosynthetisch aktiv ist als auch die Funktion eines Bildungsgewebes (Meristem) hat. Im Mark verlaufen echte Leitungsbahnen (Siebröhren), in denen die Photosyntheseprodukte transportiert werden. In der Rinde von Stiel und Phylloid kommen vernetzte Schleimkanäle vor, die bei einigen Arten in Sekretionszellen an der Oberfläche münden.

Chromosomenzahl
Die Chromosomenzahl beträgt n=22 bis n=31.

Entwicklungszyklus
Laminaria zeigt einen Generationswechsel mit zwei sehr verschiedenen Generationen (heteromorph). Der sichtbare Tang ist der diploide Sporophyt. Im Herbst und Winter werden auf beiden Seiten des Phylloids in unregelmäßigen dunkleren Flecken (Sori) die schlauchförmigen Sporangien gebildet, in denen durch Meiose 32 haploide Zoosporen entstehen. Diese besitzen einen einzigen Plastiden und weisen weder einen Augenfleck noch eine Schwellung an der Geißel auf.

Die Zoosporen setzen sich fest und wachsen zu mikroskopisch kleinen, fädigen, haploiden Gametophyten heran, die aus wenigen Zellen oder verzweigten Zellfäden bestehen. Die Bildung der Gameten wird durch blaues Licht ausgelöst. Zu hohe oder zu niedrige Temperaturen oder auch Nährstoff- oder Eisenmangel verhindern dagegen die Gametenbildung. Die männlichen Gametophyten bilden an den Zweigenden Büschel von farblosen, einzelligen Antheridien, die jeweils ein einziges zweigeißeliges Spermatozoid freisetzen. Bei den weiblichen Gametophyten kann sich jede Zelle zu einem einzelligen Oogonium entwickeln und eine einzige Eizelle (mit rudimentären Geißelresten) bilden. Die Eizelle haftet zunächst am Oogonium und wird meist in den ersten 30 Minuten nach dem Dunkelwerden freigesetzt. Die Eizellen scheiden gleichzeitig das Pheromon Lamoxiren aus, welches die Spermatozoiden aus den Antheridien zu den Eizellen lockt. Nach der Befruchtung setzt die Zygote sich fest und keimt zu einem jungen Sporophyten aus.

Die Jungpflanzen werden mit zwei oder drei Jahren erstmals fertil.

Der Lebenszyklus von Laminaria ist stark von den Jahreszeiten beeinflusst. Die Zeit mit dem stärksten Wachstum ist der Frühling. Die Sori entstehen bei den meisten Arten dagegen im Herbst und Winter, ausgelöst durch die kürzere Tageslänge und sinkende Temperaturen. Nur wenige Arten (Fingertang = Laminaria digitata, L. ochroleuca und die kurzlebigen L. rodriguezii und L. ephemera) sind im Sommer fertil.

Ökologie

Die Laminaria-Arten besitzen eine wichtige Funktion im Ökosystem der Tangwälder, denn sie bieten zahlreichen Arten von Algen, Tieren und Mikroorganismen ein Habitat. Manche der Mikroorganismen lösen Algenkrankheiten aus und schädigen die Laminarien, andere schützen die Oberfläche gegen Fäulnis oder Gifte oder wirken wachstumsfördernd. Einige mikroskopisch kleine Algen leben als Endophyten innerhalb der Laminarien-Sporophyten, beispielsweise Laminariocolax und Laminarionema. Auf den Stielen wachsen häufig zahlreiche epiphytische Algen, vor allem Rotalgen. Außerdem leben viele epiphytische Tiere auf den Laminarien; einen besonderen Artenreichtum zeigt das Haftorgan. Auf den Stielen wurden dagegen sehr hohe Individuenzahlen gefunden, teilweise können mehr als 7000 Individuen auf einem einzigen Laminaria-Stiel vorkommen. Das Phylloid wird hauptsächlich von dem Moostierchen Membranipora membranacea überzogen.

Die mikroskopisch kleinen Laminaria-Gametophyten wurden auch als Endophyten in Rotalgen gefunden.

Unter den Arten, die an Laminarien fressen, haben die Seeigel den stärksten Einfluss. Insbesondere Seeigel der Gattung Strongylocentrotus, die sich nach Überfischung massenhaft vermehrt haben, können ganze Tangwälder abfressen und völlig zerstören, sodass nur der nackte Grund übrigbleibt. Auch Fische, Schnecken und Weichtiere ernähren sich von Laminarien.

Vorkommen
Die Gattung Laminaria ist hauptsächlich im kühl-gemäßigten Wasser im Nordpazifik, Nordatlantik (auch in Nordsee, Ostsee und Mittelmeer) und Südatlantik verbreitet. Sie fehlt im westlichen Südamerika, in Australien und der Antarktis. Nach molekulargenetischen Untersuchungen wird vermutet, dass sich die Arten im Atlantik und Pazifik vor 15 bis 19 Millionen Jahren voneinander getrennt haben.

Laminaria wächst auf felsigem Untergrund im Sublitoral und bildet dort ausgedehnte Tangwälder. Die Arten können von der Niedrigwasserlinie bis zu einer Meerestiefe vordringen, in der noch mindestens 1 % des Lichtes verfügbar ist. Daher ist ihre maximale Tiefe von der Durchsichtigkeit des Wassers abhängig. Im trüben Wasser der Nordsee ist der Palmentang (Laminaria hyperborea) auf eine Tiefe bis 8 Meter beschränkt. Die tiefsten Vorkommen bis 95 Meter im klaren Wasser erreichen Laminaria ochroleuca und Laminaria rodriguezii im Mittelmeer sowie Laminaria brasiliensis vor der Küste von Brasilien.

Systematik

Die Gattung Laminaria wurde 1813 durch Jean Vincent Félix Lamouroux aufgestellt. Als Typusart wurde Laminaria digitata  bestimmt (Lectotyp).

Die Gattung Laminaria gehört zur Familie Laminariaceae innerhalb der Ordnung der Laminariales. Guiry in Algaebase (2012) nennt 24 akzeptierte Arten:
 Laminaria abyssalis  & : im Südatlantik (Tiefenwasser vor Brasilien)
 Laminaria agardhii : im Nordwest-Atlantik (Kanada)
 Laminaria appressirhiza  & : im Nordwest-Pazifik (Ochotskisches Meer)
 Laminaria brasiliensis  & : im Südatlantik (Tiefenwasser vor Brasilien)
 Laminaria bullata : im Nordpazifik (Beringmeer)
 Laminaria complanata ( & ) : im Nordost-Pazifik (beschränkt auf Washington und British Columbia)
 Laminaria cordata : im Nordpazifik (Kalifornien)
 Fingertang (Laminaria digitata ): in Nordatlantik, Nordsee und Ostsee
 Laminaria ephemera : im Nordost-Pazifik
 Laminaria farlowii : im Nordost-Pazifik
 Palmentang (Laminaria hyperborea ): in Nordost-Atlantik, Nordsee und Ostsee
 Laminaria inclinatorhiza  & : im Nordwest-Pazifik (Ochotskisches Meer)
 Laminaria longipes : im Nordost-Pazifik
 Laminaria nigripes : im Nordatlantik (Arktis)
 Laminaria ochroleuca : im Nordost-Atlantik und Mittelmeer
 Laminaria pallida : im Südatlantik
 Laminaria platymeris : im Nordwest-Atlantik (Maine, Massachusetts, Neufundland)
 Laminaria rodriguezii : im Mittelmeer
 Laminaria ruprechtii ()
 Laminaria setchellii : im Nordost-Pazifik
 Laminaria sinclairii : im Nordost-Pazifik
 Laminaria solidungula : im Nordatlantik (Arktis)
 Laminaria yezoensis : im Nordpazifik

Zahlreiche früher zu Laminaria gezählte Arten (Laminaria angustata, Laminaria cichorioides, Laminaria coriacea, Laminaria dentigera, Laminaria diabolica, Laminaria groenlandica, Laminaria japonica = Japanischer Blatttang, Laminaria longicruris, Laminaria longipedalis, Laminaria longissima, Laminaria ochotensis, Laminaria religiosa,  Laminaria saccharina = Zuckertang und Laminaria yedoana) wurden nach molekulargenetischen Untersuchungen 2006 als eine eigene Gattung Saccharina abgetrennt.

Inhaltsstoffe
Die Laminaria-Arten akkumulieren Iod bis zum 30.000-fachen des Gehalts im Meerwasser. Damit sind sie von allen Lebewesen die stärksten Iod-Akkumulierer. Der Iod-Gehalt von Fingertang (Laminaria digitata) kann 0,25 bis 5 % der Trockenmasse betragen.

Auch die Metalle Kupfer, Mangan und Eisen werden angereichert und als Spurenelemente für die Aktivierung von Enzymen oder für den Elektronentransport bei der Photosynthese genutzt. Die höchsten Gehalte wurden im Haftorgan gefunden.

In den Zellwänden finden sich die Phykokolloide Alginat und Fucoidan. Als Speicher-Kohlenhydrate kommen Laminaran und Mannitol vor.

Nutzung

Laminaria-Arten besitzen eine große wirtschaftliche Bedeutung als Lieferanten von Alginat. In Europa werden dazu meist natürliche Bestände abgeerntet. Die Produktion wurde 2005 mit 154.000 Tonnen in Norwegen (Laminaria hyperborea) und etwa 75.000 Tonnen in Frankreich (vor allem Laminaria digitata) angegeben.

Weitere Inhaltsstoffe aus Laminarien werden vielseitig verwendet, beispielsweise für Kosmetik, für Nahrungsergänzungsmittel, als Heilmittel, als Zusatz zum Tierfutter sowie als Dünger. Da Laminarien sehr saugfähig sind und sich beim Aufsaugen von Flüssigkeiten infolgedessen stark ausdehnen, werden sie in Stäbchenform in der Frauenheilkunde verwendet, um bei bestimmten Prozeduren, z. B. Kürettagen, die Cervix zu öffnen.

Außerdem können Laminarien zur biologischen Sanierung (Bioremediation) bei Verschmutzung oder Eutrophierung oder zur Verringerung der Erosion von Küsten eingesetzt werden. Auch als Bioreaktor in der molekularen Biotechnologie oder als nachwachsender Rohstoff (Brennstoffersatz) können sie genutzt werden.

Quellen
 Michael D. Guiry, G.M Guiry: Laminaria - In: Algaebase - World-wide electronic publication, National University of Ireland, Galway, abgerufen 28. März 2012 (Abschnitte Beschreibung, Gewebetypen, Chromosomenzahl, Entwicklung, Systematik)
 Inka Bartsch, Christian Wiencke, Kai Bischof, Cornelia M. Buchholz, Bela H. Buck, Anja Eggert, Peter Feuerpfeil, Dieter Hanelt, Sabine Jacobsen, Rolf Karez, Ulf Karsten, Markus Molis, Michael Y. Roleda, Hendrik Schubert, Rhena Schumann, Klaus Valentin, Florian Weinberger & Jutta Wiese: The genus Laminaria sensu lato : recent insights and developments. In: European Journal of Phycology, 43:1, 2008, S. 1–86 doi:10.1080/09670260701711376 (Volltext, Abschnitte Inhaltsstoffe, Ökologie, Vorkommen, Nutzung)

Einzelnachweise

Weblinks

Braunalgen
Phaeophyceae

Laminaria


Eppisburg ist ein Ortsteil der Gemeinde Holzheim im schwäbischen Landkreis Dillingen an der Donau. Der Ort wurde am 1. Mai 1978 nach Holzheim eingemeindet.

Lage
Das Pfarrdorf liegt zweieinhalb Kilometer östlich von Holzheim am Nordfuß der Iller-Lech-Platte.

Geschichte
Auf der Gemarkung wurden Bodenfunde aus der Hallstatt- und Keltenzeit gemacht. Nördlich von Eppisburg führt die Römerstraße Günzburg – Burghöfe vorbei. Eppisburg wird um 1099 erstmals als "Eppinespurch" genannt. Über dem Ort lag eine Burg, der Sitz der Herren von Eppisburg, die die Grundherrschaft ausübten. 1099 wird "Hartwic von Eppinespurch" genannt. 1280 waren die Herren von Roth im Besitz des Dorfes. Wolfhard von Roth, 1288 bis 1302 Bischof von Augsburg, schenkte ihn zwischen 1283 und 1287 an das Margarethenkloster in Augsburg. 1534 fiel Eppisburg an die Reichsstadt Augsburg und kam danach auf dem Tauschwege an das Hochstift Augsburg. Eppisburg war Sitz eines Vogtamtes, das zunächst dem Rentamt Dillingen und ab 1789 dem Pflegamt Weisingen unterstellt war. Im Zuge der Säkularisation 1802/03 kam Markt Eppisburg an Bayern und wurde zum 1. Juni 1804 dem Landgericht Dillingen zugeteilt.

Wappen
Rot-silber gespaltener Schild mit Verwechselten Farben im Schildhaupt als Symbol der Zugehörigkeit zum Hochstift Augsburg (1570–1803). Durch die Reformation kam die Ortsherrschaft des Dominikanerklosters St. Margareth in Augsburg über die Reichsstadt Augsburg an den Hochstift Augsburg. An das Kloster erinnert der gold-grün geteilte Drache (Basilisk). Die beiden Türme im Schildhaupt erinnern an den Ortsnamensbestandteil "-burg" und auch an die beiden auf Eppisburger Gemarkung liegenden ehemaligen Burgen.
Genehmigt wurde es am 3. Februar 1971.

Religionen

Eppisburg gehörte zur Pfarrei Holzheim und wurde 1862 zur eigenen Pfarrei erhoben. 1285 ist bereits eine Kirche im Ort bezeugt. Die heutige katholische Pfarrkirche St. Nikolaus wurde 1922 bis 1924 nach den Plänen des Münchner Architekten Lorenz Ungewitter errichtet.

Bevölkerungsentwicklung
 1840: 476 Einwohner
 1875: 474 Einwohner
 1939: 478 Einwohner
 1950: 658 Einwohner
 1961: 454 Einwohner
 1970: 489 Einwohner
 1980: 486 Einwohner
 2000: 628 Einwohner
 2014: 670 Einwohner

Baudenkmäler

Bodendenkmäler
Siehe: Liste der Bodendenkmäler in Holzheim (bei Dillingen an der Donau)

Literatur
 Georg Wörishofer, Alfred Sigg, Reinhard H. Seitz: Städte, Märkte und Gemeinden. In: Der Landkreis Dillingen a. d. Donau in Geschichte und Gegenwart. Herausgegeben vom Landkreis Dillingen an der Donau, 3. neu bearbeitete Auflage, Dillingen an der Donau 2005, S. 317–319.

Einzelnachweise

Weblinks

 Geschichte von Eppisburg

Ort im Landkreis Dillingen an der Donau
Holzheim (bei Dillingen an der Donau)
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Dillingen an der Donau)
Gemeindeauflösung 1978

Eppisburg


"Welcome to My World" é uma canção gravada pelo girl group sul-coreano Aespa com a participação de Naevis. Foi lançado como um single de pré-lançamento para seu terceiro extended play (EP) My World pela SM Entertainment em 2 de maio de 2023.

Antecedentes e lançamento
Em 16 de fevereiro de 2023, Lee Sung-soo lançou um vídeo de 30 minutos afirmando: "Lee Soo-man foi a razão pela qual a canção de Aespa foi adiada" e que o grupo deveria lançar novas  canções em 20 de fevereiro. Além disso, ele acrescentou que Soo-man queria começar a "injetar motivos ambientalistas de plantio de árvores e sustentabilidade nas canções", que foram posteriormente descartadas porque "não se encaixavam no mundo de Aespa" e deixaram o grupo "chateado". Em 16 de março, a SM Entertainment anunciou que Aespa lançaria um disco no início de maio. Em 17 de abril, foi anunciado que o terceiro EP do grupo intitulado My World, contendo seis faixas, seria lançado em 8 de maio. Também foi anunciado que "Welcome to My World" seria pré-lançado em 2 de maio. Em 26 de abril, foi revelado que Naevis, a personagem AI no enredo SMCU de Aespa, seria apresentada em "Welcome to My World" como uma artista virtual. Em 2 de maio, "Welcome to My World" foi lançado junto com seu videoclipe.

Composição
"Welcome to My World" foi escrita por Ellie Suh (153/Joombas), Hyun Ji-won e Danke (Lalala Studio), composta e arranjada por Mich Hansen, e Jacob "Ubizz" Uchorczak com Celine Svanbäck,  e Patrizia Helander participando da composição. Foi descrita como uma canção pop e pop alternativo "sonhadora" e "majestosa" caracterizada por "riff de guitarra e orquestra" com letras sobre "convidar Naevis [e o ouvinte] para o mundo musical de Aespa". "Welcome to My World" foi composta na chave de sol maior, com um tempo de 152 batidas por minuto.

Videoclipe
O videoclipe retrata as integrantes "fazendo uma viagem para uma floresta e se conectando com a natureza" com "uma aura misteriosa [seguindo] elas [ao longo] de sua jornada", mais tarde revelado ser Naevis, "um sistema de IA personificado do [mundo] do grupo".

Desempenho comercial
"Welcome to My World" estreou no número 122 no Circle Digital Chart da Coreia do Sul na edição da parada de 30 de abril a 6 de maio de 2023; em suas tabelas componentes, a canção estreou no número 34 na Circle Download Chart, número 157 na Circle Streaming Chart, e número 162 na Circle BGM Chart. Na semana seguinte, ascendeu ao número 64 na Circle Digital Chart, e o número 68 na Circle Streaming Chart. Em Singapura, a canção estreou no número 26 no RIAS Top Regional Chart na edição de 5 a 11 de maio de 2023. No Vietnã, a canção estreou no número 27 na Billboard Vietnam Hot 100 na edição da parada datada de 18 de maio de 2023.

Créditos e pessoal
Créditos adaptados do encarte do EP.

Estúdio

 SM Yellow Tail Studio – gravação, edição digital
 Seoul Studio – gravação
 SM Starlight Studio – edição digital
 Doobdoob Studio – edição digital
 SM Concert Hall Studio – mixagem
 821 Sound Mastering – masterização

Pessoal

 SM Entertainment – produtor executivo
 Aespa – vocais, vocais de fundo
 Ellie Suh (153/Joombas) – letra
 Danke (Lalala Studio) – letra
 Hyun Ji-won – letra
 Mich Hansen – composição, arranjo
 Jacob "Ubizz" Uchorczak – composição, arranjo
 Celine Svanbäck – composição
 Patrizia Helander – composição
 Kriz – direção vocal, vocais de fundo
 Goldbranch – gravação orquestral, arranjo orquestral, programação orquestral
 SM Classics Town Orchestra – orquestra
 Moon Jung-jae – piano, gravação orquestral
 Lee Jong-han – programação orquestral
 Noh Min-ji – gravação, edição digital
 Jeong Ki-hong – gravação
 Choi Da-in – gravação
 Lee Chan-mi – gravação
 Jeong Yu-ra – edição digital
 Jang Woo-young – edição digital
 Nam Koong-jin – mixagem
 Kwon Nam-woo – masterização

Desempenho nas paradas musicais

Desempenho semanal

Desempenho mensal

Histórico de lançamento

Canções de 2023
Singles de 2023
Singles lançados pela SM Entertainment
Singles lançados pela Warner Bros. Records
Canções gravadas por Aespa
Canções compostas por Yoo Young-jin
Canções compostas por Cutfather
Canções em coreano

Welcome to My World (canção)


අඟහරු යන්නෙන් පහත දේ අදහස් විය හැක.

 අඟහරු ග්‍රහලොව (තාරකා විද්‍යාව)
 අඟහරු ග්‍රහයා (නක්‍ෂත්‍රය)

අඟහරු (වක්‍රෝක්තිහරණය)


برايان ويليامز  ولد في ولاية نيويورك في 5 مايو 1959. مذيع ومحرر نشرة الأخبار الأكثر مشاهدةً في أمريكاً على شبكة NBC. عمل في مجال الإعلام وكان مراسل قناة CNBC للبيت الأبيض قبل أن يصبح مقدم نشرة NBC Nightly News. ذكرته مجلة التايم الأمريكية ضمن ال100 شخص الأكثر تأثيراً في العالم للعام 2007. يصل راتبه السنوي إلى 10 ملايين دولار أمريكي.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من إلميرا (نيويورك)
أشخاص من ريجوود
أشخاص من نيو كانان (كونيتيكت)
أمريكيون من أصل أيرلندي
حائزون على جائزة بيبودي
خريجو الجامعة الكاثوليكية بأمريكا
خريجو جامعة جورج واشنطن
رجال إطفاء أمريكيون
رومان كاثوليك أمريكيون
صحفيون أمريكيون
صحفيون أمريكيون في القرن 20
صحفيون أمريكيون في القرن 21
صحفيون من مدينة نيويورك
صحفيون من نيوجيرسي
مدونون ومدونات أمريكيون
مذيعو أخبار تلفزيونية أمريكيون
مذيعون أمريكيون
مراسلو تلفزيون أمريكيون
مراسلون حربيون أمريكيون
مراسلون عسكريون
مواضيع مثيرة للجدل متعلقة بوسائل الإعلام في الولايات المتحدة
مواليد 1959

برايان ويليامز


Flirt d'été est un film muet français réalisé par Georges Denola, sorti en 1911.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : Flirt d'été
 Réalisation : Georges Denola
 Scénario :
 Photographie :
 Montage :
 Société de production : Pathé frères
 Société de distribution : Pathé frères
 Pays d'origine :
 Langue : film muet avec les intertitres en français
 Métrage : 200 mètres
 Format : Noir et blanc — 35 mm — 1,33:1 — Muet
 Genre : Comédie
 Durée : 6 minutes 40
 Dates de sortie :
  :

Distribution
 x

Voir aussi

Bibliographie
 Pathé Journal, n° 12
 Ciné-Journal, n° 139 du 22 avril 1911

Articles connexes
 Liste de films français sortis en 1911
 Liste des films produits par Pathé sortis en salles

Liens externes
 Flirt d'été
 Le Chemin du crime sur le site de la Fondation Jérôme Seydoux-Pathé

Film français sorti en 1911
Court métrage français
Comédie française
Film réalisé par Georges Denola
Film en français
Film muet français
Film français en noir et blanc
Film de Pathé
Mai 1911

Flirt d'été


BloodRayne 2: Deliverance es una película directa para video que combina los géneros vampírico y western, ambientada en la América de 1880 y dirigida por Uwe Boll. La película es una secuela de la película de 2005, BloodRayne: Venganza de sangre, que también fue dirigida por Uwe Boll y protagonizada por Kristanna Loken. En Deliverance, Natassia Malthe remplaza a Loken en el papel principal.

Sinopsis
Newton Piles (Chris Coppola), un reportero asignado por el Chicago Chronicle, ha llegado a la ciudad de Deliverance, Montana, a grabar historias del salvaje oeste. La pacífica y tranquila ciudad está esperando la llegada del primer ferrocarril transcontinental en una semana. Junto con el ferrocarril, sin embargo, llega un invitado desagradable y mortal, un vampírico Billy the Kid. Utilizando el ferrocarril, el vampiro de Transilvania de 357 años está construyendo un ejército de vampiros vaqueros para tomar el control del país y crear un reino de vampiros en el Nuevo Mundo. Billy y su multitud se comportan violentamente, matando ciudadanos y acorralando niños. Billy le perdona la vida a Newton y le promete a Newton la historia más grande jamás contada.

Los planes de Billy toman otro rumbo cuando Rayne llega a la ciudad. Rayne es un dhampiro, producto de una unión antinatural entre un vampiro y un humano: ella maneja todos los poderes de un vampiro, pero ninguna de las debilidades. Nacida hace más de un siglo en Rumania, Rayne ha cazado vampiros durante mucho tiempo y ahora pone la mira sobre Billy.

Reparto
 Natassia Malthe como Rayne.
 Zack Ward como Billy the Kid.
 Michael Paré como Pat Garrett.
 Chris Coppola como Newton Pyles.
 Chris Spencer como Bartender Bob.
 Brendan Fletcher como Muller.
 Sarah-Jane Redmond como Martha.
 Michael Teigen como Slime Bag Franson.
 Michael Eklund como el predicador.
 John Novak como el alguacil Cobden.
 Tyron Leitso como Fleetwood.
 Jodelle Ferland como Sally.
 Mike Dopud como Flintlock Hogan.
 Cole Heppell como William.

Recepción crítica
BloodRayne 2: Deliverance, recibió críticas generalmente negativas.Si bien no fue puntuada en Rotten Tomatoes, recibió 4 comentarios «podridos», con críticas desfavorables como: «ritmo lento, tosco y nada sexy. Por otra parte, se vio claramente que la película cometió errores similares a la primera película: diálogos toscos, escenas de acción limitadas y mala actuación de los actores principales».

Secuela
Una secuela titulada BloodRayne 3: La sangre del Reich con Natassia Malthe fue lanzada en 2010.

Enlaces externos

Películas de terror y acción
Películas de BloodRayne
Secuelas de películas

BloodRayne 2: Deliverance


ග්වංහේගුන් හෙවත් ග්වංහේ කුමරු (3 ජූනි 1575 - 7 අගෝස්තු 1641; රාජ්‍ය සමය 1608 - 1623) යනු කොරියාවේ ජොසොන් රාජවංශයේ පහළොස්වන පාලකයායි. ඔහුගේ පෞද්ගලික නාමය යි හොන් විය. ඔහුව කුමන්ත්‍රණයක් මගින් සිහසුනෙන් පහකෙරුණු හෙයින් පසුව නිල ඉතිහාසඥන් විසින් ඔහුට විහාර නාමයක් ලබා දුන්නේ නැත.

උපත සහ පසුබිම
ග්වංහේගුන් යනු කිම් ආර්යාව (ගොංබින්) නැමැති උපබිසවට උපන් සොන්ජෝ රජුගේ දෙවන පුත්‍රයායි. මිං රාජවංශයට පහරදීම සඳහා ජපානය විසින් කොරියාව ආක්‍රමණය කළ සමයේ ඔහුව කිරුළහිමි කුමරු ලෙස නම් කරන ලදී. රජු උතුරු පෙදෙසේ මිං දේශසීමා වෙත පලාගිය අවස්ථාවේ, ශාඛා බලකොටුවක් ඉදිකොට ආරක්ෂාව පිණිස සටන් කළේ ය. සත් අවුරුදු යුද්ධය (1592 - 1598) සිදු වූ සමයේ සහ ඉන්පසුව ජොසොන් රාජවංශයේ පාලනය මෙහෙයවූ ග්වංහේ, සටන් මෙහෙයවමින් සහ සටන් හේතුවෙන් පරිහානියට පත්ව තිබූ ජාතිය යළි ගොඩනගමින් වියපත් දුර්වල සොන්ජෝ රජු වෙනුවෙන් රාජ්‍ය පාලනය සිදුකළේ ය.

එමගින් ඔහුට ගෞරවය හිමි වුවද, ඔහුගේ තනතුර දැඩි අස්ථාවර තත්ත්වයක පසු විය. ඔහුට තරගකාරී නොවූ ඉම්හේ කුමරු (ඉම්හේගුන්, 임해군, 臨海君) නැමැති වැඩිමහල් සොහොයුරකු සහ යොං-චං ප්‍රධාන කුමරු (යොං-චං දේගුන්, 영창대군, 永昌大君) නැමැති බාල නමුත් නීත්‍යානුකූල සොහොයුරකු විය. යොං-චංහට කුඩා උතුරු පාක්ෂිකයන්ගේ සහයෝගය හිමි විය. නමුත් ග්වංහේගේ වාසනාවට, සොන්ජෝ රජු හදිසියේම මියගිය බැවින්, රජුගේ ප්‍රියතම පුත් යොං-චං දේගුන්ට සිහසුනට පත්විය නොහැකි විය.

මහා උතුරු පක්ෂයේ ප්‍රචණ්ඩත්වය
සොන්ජෝ රජු මියයාමට ප්‍රථම ඔහු ග්වං-හේ කුමරුන්ව සිය නිල අනුප්‍රාප්තිකයා ලෙස නම් කළ අතර, ඔහු වෙනුවෙන් නීත්‍යානුකූල ලේඛනයක් සකස් කරන මෙන් නිලධාරීන්ට නියෝග කළේ ය. කෙසේනමුත්, කුඩා උතුරු පක්ෂයේ ල්‍යු යොං-ග්යොං මෙම ලේඛනය සඟවා යොං-චං කුමරුන්ව සිහසුනට පත් කිරීමට සැලසුම් කළේ ය. නමුත් මහා උතුරු පක්ෂයේ (대북; 大北) නායක චුං ඉන්-හොං විසින් මෙය අනාවරණය කරගන්නා ලදී. අනතුරුව ල්‍යුහට මරණ දඬුවම ලබා දුන් අතර, යොං-චං කුමරුන්ව සිරගත කෙරිණි. යොං-චං කුමරු ඊළඟ වර්ෂයේ මියගියේ ය.

මෙම සිදුවීමෙන් පසු විවිධ දේශපාලන සහ ප්‍රාදේශික පසුබිම් ඇති නිලධාරීන් මාලිගයට ගෙන්වා ගැනීමට තැත්කළ ද, ලී ඉචොම් සහ චුං ඉන්-හොං ඇතුළු මහා උතුරු පාක්ෂිකයන් මෙයට බාධා කළේ ය. අනතුරුව මහා උතුරු පාක්ෂිකයෝ, ප්‍රධානව කුඩා උතුරු පාක්ෂිකයන් ඇතුළු වෙනත් දේශපාලන පක්ෂවල සාමාජිකයින් මාලිගයෙන් ඉවත් කිරීමට නටයුතු යෙදූහ. අවසානයේ 1613දී, මහා උතුරු සාමාජිකයින් විසින් යොං-චං කුමරුන්ව ඉවත් කිරීමට සිතා යොං-චංගේ මුත්තණුවන් වූ කිම් ජෙනාම්හට කුමන්ත්‍රණ චෝදනා එල්ලකොට මරණ දඬුවම ලබාදුන්හ. අනතුරුව යොං-චංව පිටුවහල් කෙරුණු අතර, එහිදී ඔහුව මරා දැමිණි. එම කාලයේම මහා උතුරු පාක්ෂිකයන් විසින්, කුඩා උතුරු පාක්ෂිකයන් මර්දනය කරන ලදී. 1618දී, යොං-චංගේ මව වූ ඉන්-මොක් රැජිනගේ තනතුරු ඉවත් කොට ඇයව සිරගත කරන ලදී. කෙසේනමුත්, රජයේ නිල ප්‍රධානියා වූ ග්වං-හේට මෙය වැළැක්වීමට බලයක් නොතිබිණි.

කාර්යසාධනය
ඔහුගේ අවසන් සමයේ නොයෙකුත් අපවාද පැවතිය ද, ග්වංහේ යනු දක්ෂ, යතාර්ථයාදී දේශපාලනඥයකු ලෙස සැලකෙයි. රාජ්‍යය යළි නගාසිටුවීමට උත්සාහ දැරූ ඔහු ලේඛන ප්‍රතිසංස්කරණයට අනුග්‍රහ දැක්වී ය. ප්‍රතිසංස්කරණ ක්‍රියාදාමයේ දී, ඉඩම් පනත ප්‍රතිශෝධනය කළ ඔහු, ජනතාවට ඉඩම් නැවත බෙදා දුන්නේ ය. මීට අමතරව චංදොක් මාලිගය සහ තවත් මාලිගා කිහිපයක් ප්‍රතිනිර්මාණය කරන ලදී. දිගු කාලයක් පුරා අභාවයට ගොස් තිබූ හොපේ හැඳුනුම් ක්‍රමය යළි හඳුන්වා දුන්නේ ද ඔහු විසිනි.

විදේශ සම්බන්ධතා සැලකූ විට ඔහු මිං අධිරාජ්‍යය සහ මැංචුවරුන් අතර සමබරව සබඳතා පවත්වා ගත්තේ ය. එවකට කොරියාව මිං ආධිපත්‍යය යටතේ පැවතිය ද, ජොසොන් හමුදාවට මැංචු යුධ සේනාවට මුහුණදිය නොහැකි බව වටහාගත් ඔහු මැංචුවරුන් සමග මිත්‍රශීලී සම්බන්ධතා පවත්වා ගත්තේ ය. මෙය මිං රාජ්‍යයේ සහ විරුද්ධවාදී කොන්ෆියුසියානු කොරියානුවන්ගේ දෝෂ දර්ශනයට ලක් විය. මැංචු-මිං සම්බන්ධතා දැඩිව ආරවුල් සහගත තත්ත්වයකට පැමිණීමත් සමග, 1619 දී මිං රාජ්‍යය ආධාර පතා කොරියාවෙන් සෙබලුන් දසදහසක් ඉල්ලා සිටියේ ය. කෙසේනමුත්, සාර්හු සටනේ දී මැංචු හමුදා ජයගැනීමත් සමග සටන අවසන් විය. සිය හමුදාවෙන් තුනෙන් දෙකක් පමණ අහිමි වූ කොරියානු සෙන්පති ගං හොං-රිප්, නුර්හාකි වෙත යටත් විය. තවත් යුද්ධයක් ඇති වීම වැළැක්වීම සඳහා ග්වංහේගුන් ස්වාධීනව මැංචුවරුන් සමග සාමය ඇති කරගැනීමට මුලපිරී ය. එසේම 1609දී ජපානය සමග රාජ්‍ය තාන්ත්‍රික සම්බන්ධතා ප්‍රතිෂ්ඨාපනය කළ ඔහු, ගියු ගිවිසුම ඔස්සේ සිය වරායයන් ජපනුන් වෙත විවෘත කළ අතර, 1617දී ජපානය වෙත තානාපතිවරුන් පිටත්කර හැරියේ ය.

සිය රාජ්‍ය සමය තුළ දී, රාජධානියේ පැරණ ශී විභූතිය නැවත ගොඩනැංවීම පිණිස ග්වංහේගුන් ග්‍රන්ථ මුද්‍රණය දිරිගැන්වී ය. බොහෝ ග්‍රන්ථ මෙකල ප්‍රකාශයට පත්කෙරිණි. ප්‍රකට වෛද්‍ය ග්‍රන්ථයක් වන දොංගුයිබාගම් මෙන්ම ඓතිහාසික වාර්තා ග්‍රන්ථ කිහිපයක්ම මෙකල නැවත ලියැවිණි.

1616දී, පළමු වරට කොරියාව වෙත දුම්කොළ හඳන්වා දෙන ලදී. එය වංශවතුන් අතර බෙහෙවින් ජනප්‍රිය විය.

සිහසුනෙන් නෙරපීම සහ පසුකාලීන දිවිය
1623දී බටහිර පක්ෂය විසින් මෙහෙයවන ලද කුමන්ත්‍රණයක් මගින් ග්වංහේගුන් සිහසුනෙන් නෙරපන ලදී. පළමුව ඔහු ගංග්හ්වා දූපතේ සිරගත කෙරුණු අතර, පසුව ජේජු දූපතේ සිරගත කෙරිණි. එහිදී 1641දී ඔහු මරණයට පත් විය. සෙසු ජොසොන් පාලකයන් මෙන් ඔහුට රාජකීය සෙහොන්ගැබක් හිමි නොවී ය. ඔහුගේ සහ ර්යු ආර්යාවගේ ශේෂයන් ග්යොංගි පළාතේ නම්යංජුහි භූමදානය කරන ලදී. බටහිර පක්ෂය විසින් න්‍යුංග්යැංගුන් කුමරුන්ව ඉන්ජෝ යනුවෙන් ජොසොන්හි දහසයවන රජ ලෙස පත්කරන ලදී. මෙම ඉන්ජෝ මිං-හිතාවාදී සහ මැංචු-විරෝධී ප්‍රතිපත්ති අනුගමනය කළේ ය. මේ හේතුවෙන් පසුකලෙක මැංචු ආක්‍රමණ ඇති විය.

උරුමය

සිහසුනෙන් පහකොට නැවත තනතුර ප්‍රතිෂ්ඨාපනයට ලක් නොකොට විහාර නාමයක් ප්‍රදානය නොකෙරුණු රජවරුන් දෙදෙනා අතරින් අයෙකි, ග්වංහේගුන්. (අනෙක් රජු නම් යොන්සන්ගුන් නැමැති ක්‍රෑර පාලකයායි) නමුත් බොහෝදෙනකු සලකන්නේ ඔහු දේශපාලන අරගලයක පීඩිතයකු වූ බවයි. කෙසේනමුත් ඔහු සිය පූර්වප්‍රාප්තික සොන්ජෝ රජු සහ ඔහුගේ අනුප්‍රාප්තික ඉන්ජෝ රජුටත් වඩා කාර්යසාධනීය පුද්ගලයකු ලෙස සැලකෙයි. වර්තමාන දකුණු කොරියාව තුළ ග්වංහේගුන් සැලකෙන්නේ අත්තනෝමතික පාලකයකුට වඩා, දූරදර්ශී පාලකයකු ලෙසයි.

පවුල
 පියා: සොන්ජෝ රජු (선조)
 මව: කිම් වංශයේ රාජකීය වංශවත් ගොං බිසව (공빈 김씨)
 බිසෝවරුන් සහ ඔවුන්ගේදරුවන්:
 යු වංශයේ මුන්සොං අගබිසව (문성군부인 유씨, 15 අගෝස්තු 1576 – 31 ඔක්තෝබර් 1623)
 බලයෙන් පහකළ අනුප්‍රාප්තික කුමරු (폐세자 පෞද්ගලික නාමය යි ජි (이지), 31 දෙසැම්බර් 1598 - 22 ජූලි 1623)
 හොං සෝ-උයි (소의 홍씨)
දරුවන් නැත
 යූන් සෝ-උයි (소의 윤씨)
 දියණියක් (1619–1664)
 හියෝ සුක්-උයි (숙의 허씨)
දරුවන් නැත
 වොන් සුක්-උයි (숙의 원씨)
දරුවන් නැත
 ක්වොන් සුක්-උයි (숙의 권씨)
දරුවන් නැත
 ඉම් සෝ-යොං (소용 임씨)
දරුවන් නැත
 ජොං සෝ-යොං (소용 정씨)
දරුවන් නැත
 සින් සුක්-වොන් (소원 신씨)
දරුවන් නැත
 සිම් සුක්-වොන් (소원 심씨)
දරුවන් නැත
 ජෝ මාලිග ආර්යාව (궁인 조씨)
දරුවන් නැත
 ලී ආර්යාව (상궁 이씨)
දරුවන් නැත
 කිම් ගේ-ෂි ආර්යාව (상궁 김씨, 김개시)
දරුවන් නැත
 චෝයි ආර්යාව (상궁 최씨)
දරුවන් නැත

ඔහුගේ ප්‍රශංසාත්මක මරණාපර නාමය
 කොරියාවේ මහා චේචොක් හ්‍යුන්ගුන් ජුන්දොක් හොංගොං සින්සොං යොංසුක් හ්‍යුම්මුන් ඉන්මු සෝර්යුන් ඉප්ගි මියුංසොං ග්වංර්යොල් යුංබොං හ්යොන්බෝ මුජොං ජුංහ්‍යුයි යේචොල් ජංග්‍යුයි ජංහොන් සුන්ජොං ගොන්‍යුයි සුජොං චංදෝ සුන්ගොප් රජ
 체천흥운준덕홍공신성영숙흠문인무서륜입기명성광렬융봉현보무정중희예철장의장헌순정건의수정창도숭업대왕
 體天興運俊德弘功神聖英肅欽文仁武敍倫立紀明誠光烈隆奉顯保懋定重熙睿哲壯毅章憲順靖建義守正彰道崇業大王

ජනප්‍රිය සංස්කෘතිය තුළ
ලී හෝ-සොං විසින් 2008 රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ තම්රා, ද අයිලන්ඩ් තුළ;
කිම් ස්‍යුං-සූ විසින් 1999-2000 රපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ හුර් ජුන් තුළ;
ජි සුං විසින් 2003 රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ ද කිං'ස් වුමන් තුළ;
ලී ඉන් විසින් 2004-2005 රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ ඉමෝර්ටල් ඇඩ්මිරල් යි සුන්-සින් තුළ;
ගී බ්යුං-හුන් විසින් 2012 චිත්‍රපටයක් වූ මාස්කරේඩ් තුළ;
ලී සං-යූන් විසින් 2013 රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ TV series ගොඩස් ඔෆ් ෆයර් තුළ;
යුවෝඩියා විසින් ලියන ලද ග්වංහේ'ස් ලවර් නැමැති මුලින් නේවර් වෙබ්ද්වාරයෙහි ප්‍රදර්ශනය කළ, 2013 නවකථාව මගින් ග්වංහේ සහ කාල තරණය කරන උසස් පාසල් ශිෂ්‍යාවක අතර ඇතිවන ප්‍රේමය නිරූපණය වේ.
සෝ ඉන්-ගුක් විසින් 2014 රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ ද කිං'ස් ෆේස් ලෙස;
චා ස්‍යුං-වොන් විසින් 2015 MBC නාළිකාවේ රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ ස්ප්ලෙන්ඩිඩ් පොලිටික්ස් හෙවත් හ්වාජුං තුළ;
නෝ යොං-හක් විසින් 2015 රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ ''ද ජිංබිරොක්: අ මොමොයර් ඔෆ් ඉම්ජින් වෝ තුළ ග්වංහේගුන්ගේ චරිතය නිරූපණය කරයි.

මූලාශ්‍ර

මේවාත් බලන්න
කොරියාවේ ඉතිහාසය
කොරියාවේ රජවරුන්ගේ ලැයිස්තුව
ජොසොන් රාජවංශය

ජෝසුන් පාලකයින්
1574 උපත්
1641 මරණ
කුමන්ත්‍රණ මගින් ධුරයෙන් පහකෙරුණු නායකයින්
17වන සියවසේ කොරියානු රාජ්‍යත්වය
16වන සියවසේ කොරියානු රාජ්‍යත්වය

ජෝසුන්හි ග්වංහේගුන් රජ


Das Ministerium Lammasch (27. Oktober 1918 – 11. November 1918; "Ministerium" bezeichnete im damaligen Sprachgebrauch das ganze Kabinett) war die letzte von Kaiser Karl I. bestellte Regierung der österreichischen Länder (Cisleithanien); sie folgte auf das nur drei Monate amtierende Kabinett von Max Hussarek von Heinlein. K.k. Ministerpräsident wurde der Nichtpolitiker und Rechtswissenschaftler Heinrich Lammasch. Das Kabinett wurde während des Zerfalls Österreich-Ungarns am Ende des Ersten Weltkriegs ernannt und blieb auf Wunsch des Kaisers bis zu seinem Verzicht auf jeden Anteil an den Staatsgeschäften in Deutschösterreich im Amt. Ebenso blieben bis zu diesem Tag die drei bis 31. Oktober 1918 gemeinsamen Minister beider Reichshälften im Amt.

Geschichte der Regierung Lammasch

Vorschlag zur Ernennung
Die schon unter Franz Joseph I. herrschende Ratlosigkeit, wie die Zukunft der Monarchie zu sichern sei, setzte sich unter Karl I. fort und verstärkte sich 1917 mit dem Kriegseintritt der USA und 1918 mit der befürchteten Niederlage im Ersten Weltkrieg. In den zwei Jahren seiner Regierung ernannte der junge Kaiser insgesamt vier k.k. Ministerpräsidenten, ohne damit die Lage zu verbessern. Die letzte Ernennung fiel in Wochen, in denen die Doppelmonarchie als Ganzes und speziell Cisleithanien unübersehbar in Auflösung begriffen waren.

Der Publizist Friedrich Funder hielt fest, der Vorschlag zur Ernennung Lammaschs zum Ministerpräsidenten sei am 24. Oktober 1918 in der von ihm geleiteten christlichsozialen Wiener Tageszeitung Reichspost gemacht worden, und zwar nach Unterredungen mit dem christlichsozialen Vordenker Ignaz Seipel. Das Blatt habe unter dem Titel Ein Ordnungsministerium! die Einsetzung einer über allen neuen Fraktionen stehenden Ordnungsgewalt verlangt, die als unparteiische Sachwalterin der künftigen nationalen Staatswesen fungieren und bis zu deren Etablierung die Aufrechterhaltung der Infrastruktur (Wirtschaft, Verkehr, Finanzen) gewährleisten solle. Vertreter der neuen Nationalräte könnten sich an dieser Regierung, die keine Zentralregierung im bisherigen Sinn sein würde, beteiligen. Das Blatt schlug dem Kaiser vor, Heinrich Lammasch ohne Verzug zu bestellen. Die Parlamentsparteien hätten diesen Vorschlag nicht abgelehnt.

Nüchterner schätzte wohl am 26. Oktober 1918 die Wiener Tageszeitung Neue Freie Presse, das international bekannteste Blatt Altösterreichs, die Lage ein, die Lammasch als  und seine Regierung als Liquidationsministerium ankündigte. Es wurde betont, dass er die so gut wie unlösbare Aufgabe übernommen habe, aus den schon getrennten Teilen Altösterreichs mit ihren Nationalversammlungen einen neuen Staatenbund zu gestalten. Dies entsprach, wie sich in den nächsten vier Tagen herausstellen sollte, der Realität.

Das Zentralorgan der Sozialdemokratie, die Arbeiter-Zeitung, ging am 26. Oktober davon aus, der Hauptzweck der Berufung Lammaschs sei wohl, . Das Kabinett Lammasch wäre  Seipel, Redlich und Schumpeter seien als Regierungsmitglieder im Gespräch. Es wurde aber auch berichtet, dass Tschechen und Südslawen die Beteiligung bereits abgelehnt hätten.

Minister
Das Ernennungsschreiben für Lammasch und die Minister wurde in der amtlichen Wiener Zeitung am 28. Oktober 1918 publiziert. Fünf Minister waren bereits seit 1917 im Amt, weitere drei hatten dem am 27. Oktober 1918 enthobenen Ministerium Hussarek-Heinlein angehört; der Ministerpräsident und fünf Minister wurden zum ersten Mal in die k.k. Regierung berufen.

Nach dem Ende der Monarchie dienten fünf Mitglieder des letzten kaiserlichen Kabinetts dem republikanischen Österreich: Lammasch fungierte als Berater der österreichischen Delegation bei den Friedensverhandlungen in Saint-Germain 1919, Seipel wurde christlichsozialer Parteiführer, Bundeskanzler und einer der umstrittensten Politiker der Ersten Republik, Redlich und Paul dienten als Fachminister, Vittorelli wurde als Präsident des Verfassungsgerichtshofes berufen.

Situation von Staat und Regierung
Am Tag nach der Ernennung der Regierung wurde in Prag der republikanische tschechoslowakische Staat gegründet; man begann, kaiserliche Embleme zu entfernen. An Widerstand der bisherigen Staatsgewalt war nicht zu denken, da die Interessen der tschechischen und der deutschen Altösterreicher auch in Heer und Polizei weit auseinander lagen.

Bis zum Ende des Oktobers 1918 machten sich, ausgenommen die Bukowina, alle nichtdeutschen Gebiete Cisleithaniens, wie seit 1917 angekündigt, von Altösterreich unabhängig, ohne die Wiener Regierung noch weiter zu beachten.

Die in Wien von staatsloyalen Kräften noch Mitte Oktober gehegte Hoffnung, der Reichsrat und die k.k. Regierung könnten den geordneten Umbau Altösterreichs in einen Staatenbund moderieren (siehe Völkermanifest vom 16. Oktober), erwies sich als illusorisch.

In den deutschen Gebieten der bisherigen westlichen Reichshälfte Österreich-Ungarns nahm mit ihrer Angelobung am 31. Oktober 1918 die am 30. Oktober gewählte erste Regierung Deutschösterreichs, die Staatsregierung Renner I, die Arbeit auf, nachdem bereits seit 21. Oktober 1918 die Provisorische Nationalversammlung getagt hatte. Die Realunion Altösterreichs mit dem Königreich Ungarn wurde von diesem, wie Mitte Oktober angekündigt, mit Zustimmung des Kaisers und Königs per Ende Oktober 1918 beendet, so dass auch für die drei gemeinsamen k.u.k. Ministerien die Existenzgrundlage wegfiel.

Vielerorts wurden Ende Oktober die Kaiseradler und die Buchstaben k.k. bei Aufschriften entfernt, unter anderem in Prag und Wien, wo Offiziere auf der Straße dazu gedrängt wurden, die kaiserlichen Kokarden von den Kappen zu nehmen. Am 1. November leistete Johann Schober, Leiter der Polizeidirektion Wien, den Eid auf den deutschösterreichischen Staatsrat. In Graz drohten die Sozialdemokraten, bei einer Massenversammlung am 3. November 1918 alle kaiserlichen Embleme zu entfernen. Daraufhin ordnete die Statthalterei am 2. November mit Zustimmung von Innenminister Gayer an, die Embleme von Amts wegen zu beseitigen.

Am 30. Oktober 1918 wäre das Ministerium Lammasch im Abgeordnetenhaus des Reichsrats vorzustellen gewesen, doch wurde dessen Sitzung mit Rücksicht auf die obwaltenden Verhältnisse innerhalb von zwei Minuten auf den 12. November 1918 vertagt, ohne dass die neue Regierung auch nur erwähnt worden wäre. Am gleichen Tag hätte sich das neue Kabinett im Herrenhaus des Reichsrats vorstellen sollen. Da Lammasch zuvor mitgeteilt hatte, zu einer Regierungserklärung nicht in der Lage zu sein, wurde die Sitzung nach fünf Minuten geschlossen; es handelte sich um die letzte Sitzung des Herrenhauses vor seiner Abschaffung am 12. November 1918.

Das Ministerium Lammasch übergab seine deutschösterreichischen Agenden in den ersten Novembertagen 1918 an die Staatsregierung Renner. Ansonsten waren die k.k. Minister mit diversen organisatorischen Aufgaben im Übergang von der k.k. Staatsverwaltung zu den Nachfolgestaaten beschäftigt.

Mit dem am 3. November 1918 von der k.u.k. Armee im Namen des Kaisers geschlossenen Waffenstillstand mit den Kriegsgegnern (Villa Giusti) war weder das Ministerium Lammasch noch der Reichsrat befasst. Der deutschösterreichische Staatsrat, den der Kaiser einzubinden versucht hatte, lehnte jede Mitverantwortung ab.

Im Reichsgesetzblatt fand die Arbeit der kaiserlichen Regierung nur mehr geringen Ausdruck. Neue Gesetze waren auf Grund der politischen Situation nicht mehr möglich. Handelsminister Wieser erließ auf Grund des Kriegswirtschaftlichen Ermächtigungsgesetzes eine Verordnung über den Verbrauch von Zeitungsdruckpapier. Finanzminister Redlich kündigte neue Banknoten zu 25 und zu 200 Kronen und Kassenscheine an. Innenminister Gayer hob, wirksam am 3. November 1918, im Einvernehmen mit Justiz-, Finanz- und Handelsministerium die seit Kriegsbeginn 1914 erlassenen Verbote der Einfuhr und Verbreitung der im feindlichen Auslande erscheinenden Druckschriften auf.

Verzichtserklärung und Enthebung

Nach dem Bekanntwerden der Abdankung des deutschen Kaisers am 9. November 1918 war man im Kabinett allgemein der Auffassung, dass nun auch Karl
 I. nur mehr resignieren könne. Man befasste sich daher intensiv mit dem Entwurf einer vom Kaiser von Österreich abzugebenden Erklärung und arbeitete dazu mit dem deutschösterreichischen Staatsrat zusammen. Zum Vorgang liegt vom letzten k.k.
 Finanzminister, Josef Redlich, eine detaillierte Darstellung vor.

Am 11. November 1918 konnte Karl I. in Schloss Schönbrunn von Lammasch und Gayer zu Mittag dazu bewogen werden, auf die Ausübung seiner Monarchenfunktionen zu verzichten und dazu die von kaiserlichen und deutschösterreichischen Politikern ausgearbeitete Verzichtserklärung zu unterschreiben. Lammasch und seine Minister wurden um 14 Uhr vom Kaiser enthoben. Die Besiegelung des Untergangs Altösterreichs wurde von einigen enthobenen Ministern als sehr traurig empfunden.

Kaiser Karls Verzicht und das Ende des Ministeriums Lammasch wurden noch am 11. November 1918 per Extraausgabe der Wiener Zeitung publiziert. Unter der Verzichtserklärung wurde mitgeteilt, der deutschösterreichische Staatsrat werde in der Provisorischen Nationalversammlung tags darauf den Antrag stellen, den Staat per Gesetz zur demokratischen Republik zu erklären.

Da das cisleithanische Staatsgebilde keinen Nachfolger hatte (die neuen Staaten lehnten die formelle Rechtsnachfolge ab), hatte auch das Ministerium Lammasch keinen formellen Nachfolger.

Die Wiener Neue Freie Presse, die die Verzichtserklärung des Kaisers am Morgen des 12. Novembers trocken als Rücktritt vermerkte, kommentierte den Abgang Lammaschs so:

Die Provisorische Nationalversammlung für Deutschösterreich bestimmte in Artikel 4 des Gesetzes vom 12. November 1918 über die Staats- und Regierungsform von Deutschösterreich, . Die mit Außenpolitik, Militär und Finanzen befassten ehemaligen k.u.k. Minister waren auf Wunsch der deutschösterreichischen Staatsregierung unter deren Aufsicht noch einige Wochen bzw. Monate mit Liquidierungsaufgaben befasst.

Bis 31. Oktober 1918 gemeinsame Minister
Die im Ministerrat für gemeinsame Angelegenheiten zusammentretenden k.u.k. Minister, bis 31. Oktober 1918 für beide Reichshälften zuständig, unterstanden dem Kaiser und König direkt und gehörten nicht dem Ministerium Lammasch an. Die letzten Amtsinhaber waren:

Siehe auch
 "Das Liquidationsministerium" im Lebenslauf Lammaschs
 Josef Redlichs Erinnerungen

Literatur
 Klaus Berchtold: Verfassungsgeschichte der Republik Österreich. Band 1. Springer, Wien / New York 1998, ISBN 978-3-211-83188-5, S. 2–34.
 Helmut Rumpler, Peter Urbanitsch (Hrsg.): Die Habsburgermonarchie 1848–1918. Band VII: Verfassung und Parlamentarismus. Zwei Teilbände. Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 2000, ISBN 978-3-7001-2869-4 und ISBN 978-3-7001-2871-7.
 Elisabeth Kovács, Pál Arató (S.J.), Franz Pichorner, Lotte Wewalka: Untergang oder Rettung der Donaumonarchie? Veröffentlichungen der Kommission für Neuere Geschichte Österreichs, Kommission für Neuere Geschichte Österreichs, Band 1 ISBN 978-3-205-77295-8.
 Hugo Portisch, Sepp Riff: Das Ende der Monarchie. Vom Reich zur Republik. Dokumentation, 1987, at, 90 Min.

Einzelnachweise

Lammasch
Österreich-Ungarn im Ersten Weltkrieg

Ministerium Lammasch


Aðalskrifstofa Sameinuðu Þjóðanna (e. United Nations Secretariat; fr. Secrétariat des Nations unies) er eitt af sex undirstöðuráðum þeirra, hinar eru Allsherjarþing Sameinuðu þjóðanna, Öryggisráð Sameinuðu þjóðanna, Efnahags- og félagsmálaráð Sameinuðu þjóðanna, aflagða Gæsluverndarráð Sameinuðu þjóðanna og Alþjóðadómstóllinn. Aðalskrifstofa Sameinuðu þjóðana er framkvæmdaraðili samtakana. Skrifstofan hefur mikilvægt hlutverk í að setja stefnuna fyrir áhersluatriði og ákvarðanatöku í deildum SÞ (allsherjarþingið, efnahags og félagsmálaráðið og öryggisráðið) og innleiðir ákvarðanir þessara deilda. Aðalritari Sameinuðu þjóðanna, sem er skipaður af allsherjarþinginu, er forstjóri skrifstofnunnar.

Verksvið skrifstofunnar er útbreitt. Dag Hammarskjöld, annar aðalritari Sameinuðu þjóðana, lýsti valdi þess svona: "Sameinuðu þjóðirnar eru það sem aðildarþjóðirnar gera það að, en innan þess ramma sem eru settar við ákvarðanir stjórnvalda og samvinnu stjórnvalda, byggist að miklu á því hvað skrifstofan gerir það að ... [það] hefur skapandi getu. Það getur kynnt nýjar hugmyndir. Það getur, á pappírs eyðiblöðum, tekið frumkvæði. Það getur sett fram ályktanir um aðildarríki sem munu hafa áhrif á aðgerðir þeirra". Stjórnsýsludeild Sameinuðu þjóðana, sem hefur hlutverk hliðstætt utanríkisráðuneytinu, er hluti af skrifstofunni. Það sama á við Friðargæsludeild aðgerða. Skrifstofan er aðalheimild efnahagslegrar og pólítískrar greiningar fyrir allsherjarþingið og öryggisráðið; það stjórnar aðgerðum sem eru hafnar af ráðum SÞ, stjórnar pólítískum aðgerðum, undirbýr mat sem notað er til grundvallar friðargæslu, skipar yfirmenn friðargæslu, gerir kannanir og rannsóknir, ræðir við aðila utan samtakana eins og fjölmiðla og samtök ótengd ríkjum og ber að útgefa alla sáttmála og alþjóðlega samninga.

Heimildir

Aðalstofnanir Sameinuðu þjóðanna

Aðalskrifstofa Sameinuðu þjóðanna


Gyrtias (en grec ancien , en français ) était une Spartiate et la grand-mère d'un certain Acrotatos. Il est cependant difficile de s'avoir s'il s'agit du fils de Cléomène II ou du petit-fils de ce premier Acrotatos.

Plutarque est le seul à la mentionner dans l'Apophtegme des Lacédémoniens. Il rapporte deux anecdotes attribuées à Gyrtias et censées illustrer la mentalité des femmes de Sparte:

 Lorsque son petit-fils est ramené à la maison gravement blessé après une bagarre avec d'autres garçons et que tous les membres de la famille se plaignent de l'incident, la grand-mère gronde les parents, disant que le petit-fils a besoin de soins, pas de lamentations.
 Plutarque rapporte également qu'après qu'on lui ait appris qu'Acrotatos avait trouvé la mort au combat, Gyrtias aurait dit: .

Notes et références

Personnalité de Sparte
Personnalité grecque du IIIe siècle av. J.-C.
Personnalité grecque du IVe siècle av. J.-C.

Gyrtias


An Carex esquiroliana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni H.Lév.. An Carex esquiroliana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex esquiroliana


Taasiseseisvumispäev (gen-selvstændighedsdag) er en national helligdag i Republikken Estland, som fejres hvert år den 20. august for at markere Republikken Estlands de facto genetablerering af Republikken Estland. Beslutningen herom blev truffet ved en afstemning i Eesti Vabariigi Ülemnõukogu (Republikken Estlands Øverste Råd) ved en samling, som fandt sted den 20. august 1991. Afstemningen skete klokken 23:03 efter en lang debat om formuleringen af beslutningen.

Debatten forud for beslutningen gik på hvilken af to varianter, man skulle gøre brug af: at Estland erklærede sig som ny selvstændig stat eller at Estland erklærede sin selvstændighed som en fortsættelse fra republikken fra mellemkrigstiden forud for sovjettiden. Det endte med det sidst nævnte princip. Dermed annullerede man al lovgivning, som var blevet til, og samtlige dispositioner, som var truffet i sovjetrepublikkens tid. En følge heraf var, at en grænseændring mellem Estland og Sovjetrusland gennemført i denne periode fra estisk side blev anset som ugyldig; de to lande har fortsat ingen gensidig anerkendt grænse (Litauen valgte derimod første princip, fordi man derved vandt den del af Polen omfattende Vilnius, som var blevet overdraget i sovjettiden).

Med det samme dokument blev det besluttet at oprette "Republikken Estlands grundlovsgivende forsamling" (Eesti Vabariigi põhiseaduse väljatöötamiseks Põhiseaduslik Assamblee), hvis "sammensætning dannes ved delegering fra Estlands højeste lovgivende magt i form af Republikken Estlands Øverste Råd samt Republikken Estlands borgeres repræsentative kongres" samt at gennemføre et parlamentsvalg for Republikken Estland i 1992.

Republikken Estlands Øverste Råd baserede sin afgørelse på princippet om fortsættelse (fra den første estiske republik 1920-1940) af landets ret til at træffe egne beslutninger i henhold til international ret.

Den nye grundlov blev vedtaget ved en folkeafstemning den 28. juni 1992.

Den 27. januar 1998 besluttede parlamentet ved en ændring af "helligdagsloven" at gøre Taasiseseisvumispäev til national helligdag og fridag, og den 20. august samme år blev det fejret for første gang offentligt.

Estlands historie

Taasiseseisvumispäev


Quarnstedt er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Kellinghusen i den nordøstlige del af Kreis Steinburg. Kreis Steinburg ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Quarnstedt ligger omkring 5 km øst for Kellinghusen. Mühlenbek løber gennem kommunen. Mod syd går Bundesstraße B206 fra Itzehoe mod Bad Bramstedt, mod vest jernbanen mellem Hamborg-Altona og Kiel.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Steinburg

Quarnstedt


Mykolaiv Oblast (, ), also referred to as Mykolaivshchyna (, ), is an oblast (province) of Ukraine. The administrative center of the oblast is the city of Mykolaiv. At the most recent estimate, the population of the oblast stood at

History

During the 2022 Russian invasion of Ukraine, the Russian army invaded the province from Kherson Oblast, attacking as far northwest as Voznesensk. They were repulsed at Voznesensk, and their attempt to take Mykolaiv failed. From April 2022, almost all of the province was under Ukrainian control, apart from the extreme south-east and the Kinburn peninsula. When Russia annexed Kherson Oblast in September 2022, it incorporated the occupied areas of Mykolaiv Oblast.  A Ukrainian military official announced a Russian withdrawal from Mykolaiv Oblast on 10 November 2022.

On 4–5 July 2022 during an international Ukraine Recovery Conference (URC 2022) in Lugano, Switzerland pledged to support the rebuilding of Mykolaiv region.

Geography

Mykolaiv Oblast is located in the southern half of Ukraine. Its area (24,600 km²) comprises about 4.07% of the total area of Ukraine.

Mykolaiv Oblast borders upon  Odesa Oblast in the west-southwest, Kirovohrad Oblast in the north,  Dnipropetrovsk Oblast in the northeast, and Kherson Oblast on the southeast.

To the south, the oblast is also bordered by the Black Sea. To Mykolaiv Oblast belong Kinburn Peninsula, Berezan Island in Black Sea, Pervomaisky Island in Dnieper Estuary.

In regards to relief, Mykolaiv Oblast is a plain that gently slopes in southern direction. Bigger portion of the territory lays within Black Sea Lowland. To the north there are spurs of Podolian and Dnieper uplands. Among major valuable deposits and minerals there are nickel, uranium ores, granite, gneiss, quartzites.

The climate is moderately continental with a mild winter of small snow amount and hot arid summer.

In the territory of the region are eighty-five rivers that belong to basin of the Black Sea. Among main rivers there are the Southern Bug (Boh) which splits the oblast into eastern and western parts, Inhulets, and Berezan.

Points of interest
The following historic-cultural sites were nominated for the Seven Wonders of Ukraine or Seven Natural Wonders of Ukraine.
 Olbia, an ancient ruins of Greek colony near Ochakiv
 Black Sea Biosphere Reserve, located near Kinburn peninsula
 Granite-steppe lands of Buh, a landscape park located up north towards Podolia
 Inhul River Park, a landscape park in eastern part of the region
 Tylihul landscape park, on the administrative border with Odesa Oblast
 Dykyi Sad archaeological site (Wild Garden) in the city of Mykolaiv

Demographics

The estimated population was 1.2 million people in 2005. The greater part of the oblast's population resided in urban type settlements (66%), with the remainder residing in agricultural areas. Also, almost 60% of the urban population resided in Mykolaiv, the industrial, cultural and administrative center of Mykolaiv Oblast.

As of 2021, the total population of the oblast was estimated at 1,108,394 inhabitants, with 761,278 (68.7%) residing in urban areas and the remaining 347,116 (31.3%) living in rural areas. The city of Mykolaiv, home to 341,123 residents, constituted 68.8% of the urban population of Mykolaiv Oblast.

The oblast's population density is one of the lowest in Ukraine – . Mykolaiv Oblast contains 2.7% of the population of Ukraine, by percentage share ranking 19th among Ukrainian oblasts and territories.

Age structure
 0-14 years: 14.7%  (male 88,668/female 83,434)
 15-64 years: 70.7%  (male 396,342/female 432,808)
 65 years and over: 14.6%  (male 56,527/female 114,987) (2013 official)

Median age
 total: 39.7 years
 male: 36.3 years
 female: 42.9 years  (2013 official)

Ethnicity, language and citizenship
The oblast has a multi-ethnic composition; people of more than 100 ethnicities (national groups) live in the oblast.  The most common language in the oblast is Ukrainian; the second most common language is Russian.  In the city of Mykolaiv the most common language is Russian.

At the time of the 2001 census, the oblast had 1,269,900 permanent residents.  Of these:
1,251,100 (99.1%) had Ukrainian citizenship.
6,400 had citizenship of CIS countries.
10,200 had citizenship of other countries.
4,200 were without citizenship.
1,000 who did not specify their citizenship.

Administrative divisions

Mykolaiv Oblast formed in September 1937. it is subdivided into various areas, mostly raions. The subdivisions changed in 2020.

Administrative divisions (18 July 2020 to present)

On 18 July 2020, the number of Mykolaiv Oblast subdivisions was reduced to four raions. These are:
 Bashtanka (Баштанський район), the center is in the town of Bashtanka;
 Mykolaiv (Миколаївський район), the center is in the city of Mykolaiv;
 Pervomaisk (Первомайський район), the center is in the town of Pervomaisk;
 Voznesensk (Вознесенський район), the center is in the town of Voznesensk.

Administrative divisions (to 17 July 2020)

Before July 2020, Mykolaiv Oblast was subdivided into 24 regions: 19 raions (administrative districts) and 5 city municipalities (mis'krada or misto), officially known as territories governed by city councils which are directly subordinate to the oblast government.

Note: Asterisks (*) Though the administrative center of the rayon is housed in the city/town that it is named after, cities do not answer to the rayon authorities only towns do; instead they are directly subordinated to the oblast government and therefore are not counted as part of rayon statistics.

At a lower level of administration, these district-level administrations are subdivided into:

 Settlements — 922, including:
 Villages — 896;
 Cities/Towns — 21, including:
 Cities of raion subordinance — 4 (Bashtanka, Novyi Buh, Nova Odesa and Snihurivka);
 Urban-type settlement — 17;
 Selsovets — 287.

The local administration of the oblast is controlled by the Mykolaiv Oblast Rada. The governor of the oblast is the Mykolaiv Oblast Rada speaker, appointed by the President of Ukraine.

Infrastructure and economy
 Along the coast, there are several ports and the Mykolaiv International Airport.
 The region's railway network and infrastructure is part of the Odesa Railways.
 Through the region passes European route E58 and European route E95.
 The city of Mykolaiv is known for several of its shipyards that existed since the 19th century.
 South Ukraine Nuclear Power Plant
 Agrarian company Nibulon
 Mykolaiv Observatory

Public opinion
During the 1991 referendum, 89.45% of votes in Mykolaiv Oblast were in favor of the Declaration of Independence of Ukraine. A survey conducted in December 2014 by the Kiev International Institute of Sociology found 2.1% of the oblast's population supported their region joining Russia, 95.5% did not support the idea, and the rest were undecided or did not respond.

See also
 Subdivisions of Ukraine
 Kherson Governorate
 Lysa Hora

References

External links
 State Administration of Mykolaiv Oblast - official site
 Information Card of the Region - official site of the Cabinet of Ministers of Ukraine

Oblasts of Ukraine
States and territories established in 1937
1937 establishments in Ukraine

Mykolaiv Oblast


La batalla de Fariskur sucedió el 6 de abril de 1250 en el contexto de la Séptima Cruzada. El ejército cruzado al mando de Luis IX de Francia tras el fracaso del asedio de El Mansurá fue atacado en Fariskur, donde fue totalmente destrozado y su líder fue capturado. El rey francés tuvo que pagar un alto rescate y devolver Damieta a los musulmanes para obtener su liberación.

Referencias

Bibliografía
 Al-Maqrizi, Al Selouk Leme'refatt Dewall al-Melouk, Dar al-kotob, 1997. En inglés: Bohn, Henry G., The Road to Knowledge of the Return of Kings, Chronicles of the Crusades, AMS Press, 1969.
 Konstam, Angus (2002). Historical Atlas of The Crusades. Thalamus Publishing.
 Madden, Thomas F., Cruzadas, editorial Blume, traducción de Jorge González Battle, 2008. Edición original de Duncan Baird Publishers, Londres, 2004. ISBN 978-84-8076-788-0.

Enlaces externos

Fariskur
Fariskur
Fariskur
Séptima cruzada
Egipto en el siglo XIII
Fariskur
Conflictos en 1250

Batalla de Fariskur


La Fédération asiatique de hockey est l'organisme qui regroupe les fédérations de hockey sur gazon du continent asiatique.

Elle est fondée le 25 janvier 1962 à New Delhi.

Pays membres

33 nations sont membres de la Fédération asiatique de hockey.

Compétitions
Coupe d'Asie masculine de hockey sur gazon
Coupe d'Asie féminine de hockey sur gazon
Coupe AHF masculine
Coupe AHF féminine
Champions Trophy d'Asie masculin
Champions Trophy d'Asie féminin

Références

Liens externes

Organisme dirigeant du hockey sur gazon
Association ou organisme ayant son siège en Malaisie
Organisme fondé en 1962

Fédération asiatique de hockey


Donata Devidé-Nedela (Ludbreg, 19. kolovoza 1911. – Zagreb, 4. travnja 1996.) bila je hrvatska geologinja.

Životopis
Rođena je u Ludbregu 19. kolovoza 1911. U Zagrebu je diplomirala. Bila je nastavnica Prirodoslovno-matematičkog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu te je tada dok je tamo bila nastavnica, poticala suvremene metode u terenskom istraživanju. Objavljivala je radove o biostratigrafiji geološkog razdoblja krede. Bila je autorica i koautorica više geoloških karata koje sadrže tumače. Umrla je u Zagrebu 4. travnja 1996.

Izvori

Životopisi, Ludbreg
Hrvatski geolozi

Donata Devidé-Nedela


المشرط بسكون الميم والفتح والشد على الراء هو نوع من أنواع التمور التي تتميز بها منطقة الساورة يؤكل بسرا(رطب)

تمور جزائرية

المشرط (تمر)


Žvakaća guma, guma za žvakanje ili žvaka je vrsta slatkiša načinjena od gume ili sličnog elastičnog materijala namijenjenog žvakanju.

Tragovi predmeta slični žvakaćim gumama potječu još iz vremena neolitika, ali je žvakaća guma u svom modernom obliku stvorena u SAD-u u drugoj polovici 19. stoljeća. Američka vojska ju je u 20. stoljeću davala svom ljudstvu kao sredstvo za olakšanje napetosti, a odatle se proširila širom svijeta. Posebne vrste žvakaćih guma koriste se i u medicinske svrhe.

Neumjereno žvakanje može uzrokovati napetost u temporomandibularnom dijelu glave, gdje se čeljust spaja s lubanjom, a i umjetni zaslađivači iz glave mogu uzrokovati glavobolje u djece i pubertetlija. Prilikom žvakanja dolazi do gutanja viška zraka što uzrokuje napuhnutost, dok umjetni šećeri sorbitol i ksilitol uzrokuju stvaranje loših bakterija u crijevima, uzročnika zatvora, te ulazeći u krvotok izravno preko zubnih stjenki mogu uzrokovati zaraze, pa i proljev (dijareju) kod zdravih ljudi. Učestalo žvakanje može smanjiti izlučivanje sline, životno važne za razgradnju hrane u ustima.

Izvori

Slatkiši

Žvakaća guma


Aderus suturalis é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por George Charles Champion em 1890.

Distribuição geográfica
Habita no Panamá.

Referências

suturalis
Coleópteros do Panamá
Insetos descritos em 1890
Espécies descritas por George Charles Champion

Aderus suturalis


Amersfoort  se poate referi la:
 Amersfoort, un oraș din Țările de Jos
 Amersfoort, Mpumalanga, un oraș din Africa de Sud
 Lagărul de concentrare Amersfoort
 Nieuw-Amersfoort, un oraș din Nieuw-Nederland, Țările de Jos

Pagini de dezambiguizare referitoare la denumiri geografice

Amersfoort (dezambiguizare)


Ole Sørensen er navnet på flere personer:
 Ole Sørensen (fodboldspiller) (1937–2015) – var en dansk fodboldspiller.
 Ole Sørensen (skuespiller) (født 1952) - dansk skuespiller
 Ole Sørensen (politiker) (født 1968) – Venstre-politiker, medlem af Europa-Parlamentet (2001–2004).
 Ole Sørensen (håndboldspiller) (født 1972) – er en dansk håndboldspiller, der spiller for Århus Håndbold.
 Ole Bjørn Sørensen (født 1988) – en dansk musiker der er medlem af rockbandet Dúné.

Ole Sørensen


Metropolit, Hristiyanlıkta bir bölgenin tüm kiliselerinden sorumlu piskopos veya başpiskopos.

Ortodoksluk'ta: Yunan Kiliselerinde Başpiskopos ile Piskopos arasında bir unvanken, Slav Kiliseleri'nde ve Antakya Patrikliğine bağlı kiliselerde Patrik ile Başpiskopos arasında bir unvandır. Katoliklerde Başpiskopos ile aynı anlamda kullanılır.

Kurumşallaşması
Ortodoks Kilise kurumsallaşınca eyalet başkentinin piskoposu olan ve din işlerinde eyalete başkanlık yapan görevliye verilmiş isimdir.

Kaynakça

Kilise unvanları
Türlerine göre Hristiyan örgütler
Türlerine göre piskoposlar
Hristiyan terminolojisi

Metropolit


Nyctibadistes este un gen de insecte lepidoptere din familia Uraniidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Nyctibadistes

Nyctibadistes


An Masdevallia albella in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Walter Teague. An Masdevallia albella in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Masdevallia

Masdevallia albella


Jakubov este o comună slovacă, aflată în districtul Malacky din regiunea Bratislava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.619 locuitori.

Istoric
Localitatea Jakubov este atestată documentar din 1460.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Jakubov


Uniolinae, podtribus trajnica i jednogodišnjeg bilja iz porodice trava, dio je tribus Eragrostideae, čije su vrste iz pet rodova rasprostranjene po dijelovima Afrike, Azije i Sjeverne i južne Amerike

Podtribus, opisan 1982. nosi ime po američkom rodu Uniola, hrvatski nazvanog ravnog klasa trava.

Rodovi
 Fingerhuthia Nees ex Lehm. (2 spp.)
 Entoplocamia Stapf (1 sp.)
 Tetrachne Nees (1 sp.)
 Uniola L. (5 spp.)
 Tetrachaete Chiov. (1)

Izvori

Eragrostideae

Uniolinae