Paulo Roberto da Silva Lima, conhecido como Paulo Lima Galo, Paulo Galo ou Galo de Luta (São Paulo, 21 de março de 1989), é um motofretista, ativista e artista de rap brasileiro que tem se destacado no Brasil e no exterior como militante do movimento social de trabalhadores em aplicativos durante o início da pandemia de Covid-19 no Brasil em 2020.

Paulo Galo é uma das principais lideranças do precariado brasileiro, sendo líder do movimento social de trabalhadores de aplicativos Entregadores Antifascistas, grupo responsável por articular o Breque dos Apps em julho de 2020 e também é um dos integrantes do coletivo Revolução Periférica, responsável pelo controverso episódio do incêndio da Estátua de Borba Gato em julho de 2021.

Biografia

Paulo Roberto da Silva Lima nasceu em São Paulo, em 1989, filho de um casal de floristas nordestinos oriundos da Bahia que migraram para São Paulo e que se estabeleceram na periferia da capital paulista. Durante a sua infância, Paulo Lima auxiliava seus pais na procura de flores em uma serra situada nas proximidades de Santos.

Desde a infância, Paulo Lima tem vivido em diversos bairros periféricos de São Paulo, situados na Zona Sul, como é o caso da favela do Sapé, do Campo Limpo, e do Parque Laguna, e os situados na Zona Oeste, como o Jardim Guarau, vivência que ajudou na formação de sua personalidade e na sua conscientização acerca dos problemas sociais que atingem a população negra e pobre da periferia paulistana.

Após presenciar um episódio de aporofobia, racismo, xenofobia e violência policial envolvendo o seu pai, ainda durante a sua infância, Paulo Galo se revoltou com a agressão injustificada praticada por policiais militares contra seu genitor e, então, decidiu canalizar sua revolta para a arte, vindo a se tornar artista de rap (rapper).

Durante a adolescência, Paulo Lima avançou no seu projeto de ser artista de Rap, o que contribuiu para a sua politização, ao ler diversas obras para buscar inspiração em suas composições, tais como livros que narravam a luta do ativista estadunidense Malcolm X, o livro As Veias Abertas da América Latina, do escritor uruguaio Eduardo Galeano, uma biografia do revolucionário argentino Che Guevara. Além dessas leituras, ele também teve contato com obras musicais, como o álbum A Peste Negra do Nordeste, do grupo de rap maranhense Clã Nordestino. Todas estas obras literárias e musicais forneceram para ele conceitos que até então lhe eram estranhos, como o de comunismo, luta de classes, anti-imperialismo e soberania nacional.

O apelido "Galo" foi dado pelo fato de ele ter pilotado, durante uma época, a moto esportiva CBX 750F para fazer entregas, modelo conhecido como "Sete Galo" no Brasil.

De acordo com Galo, o movimento hip hop acabou sendo a principal fonte de formação intelectual, crítica social e conscientização política. Nesta época, ele passou a compor e cantar músicas desse estilo musical. Sobre a influência desse movimento, afirma o citado motofretista que:

Ativismo político

Entregadores Antifascistas
Na condição de motociclista entregador (motofretista ou motoboy) por meio de plataformas de aplicativos, Paulo Lima "Galo" começou a desenvolver o seu ativismo político e sindical ainda no ano de 2020, quando essa classe de trabalhadores passou a ter uma elevação de sua carga de trabalho por causa das medidas de isolamento social adotadas durante a pandemia de Covid-19 no Brasil, sem que esse aumento de trabalho resultasse em quaisquer melhorias nas condições trabalhistas destes entregadores de aplicativos. Esta desigualdade nas relações de trabalho entre os motociclistas e as plataformas de aplicativos contribuiu para o surgimento do movimento social de trabalhadores, em que Paulo Galo se destacou como uma de suas principais lideranças.

Este movimento social de trabalhadores recebeu o nome de Entregadores Antifascistas, visto que ele surgiu no contexto dos protestos e manifestações que foram realizados ao longo de 2020 pedindo a saída do presidente Jair Bolsonaro, que por inúmeras vezes negou a gravidade da pandemia causada pelo Coronavírus e, de acordo com parte da opinião pública, não realizou esforços suficientes para garantir condições econômica mínimas para a população durante a pandemia. A mais conhecida destas mobilizações foi o famoso Breque dos Apps de 10 de junho de 2021, em que foram reunidos diversos motofretistas que paralisaram suas atividades para reivindicar melhores condições de trabalho.

Descrevendo o movimento "Entregadores Antifascistas" como uma organização política não formal, que inclusive se inspiraria no Movimento dos Trabalhadores Rurais Sem Terra (MST), Galo reivindica que a política é uma realidade do cotidiano, afirmando que:

Revolução Periférica
Em 28 julho de 2021, juntamente com Danilo Oliveira "Biu", Paulo Lima Galo se apresentou espontaneamente à 11º Delegacia de Polícia, situada em Santo Amaro para assumir a autoria do incêndio da estátua de Borba Gato ocorrido em 24 de julho de 2021 com o propósito de realizar um ato simbólico de natureza política para debater o papel dos bandeirantes no genocídio de populações indígenas e negras. Danilo acabaria sendo liberado, enquanto Galo acabou sendo preso.

À imprensa na época, Paulo "Galo" declarou que tinha o objetivo de "abrir um debate", sem pretensões de machucar qualquer pessoa ou causar pânico, pois o que se pretendia era provocar nas pessoas uma reflexão para que elas decidissem "se querem ter uma estátua de 13 metros de altura que homenageia um genocida e um abusador de mulheres".

Galo ficou preso durante 14 dias, tendo sido posto em liberdade em 11 de agosto de 2021, após decisão do Superior Tribunal de Justiça (STJ) que havia concedido uma liminar em um habeas corpus ajuizado pela defesa de Paulo Galo em 5 de agosto de 2021.

Atuação como cantor e compositor de rap
Desde a adolescência, Paulo Galo buscou se desenvolver como artista de rap, tendo participado de vários movimentos de hip hop que aconteciam na periferia de São Paulo. Entre os eventos que ele participava estava a Cooperifa, um sarau de poesias que acontecia nestes espaços alternativos, no qual Galo foi levado pelo Du Guetto, pelo Gato Preto e por outros artistas e envolvidos com a cena rapper.

Intelectual orgânico
De acordo com o sociólogo brasileiro Tiaraju Pablo D'Andrea, professor na Universidade Federal de São Paulo (UNIFESP), o pensamento e práxis de Paulo Galo o coloca na condição de um intelectual orgânico da classe trabalhadora e periférica, cuja formação extra-universitária foi forjada pela experiência da vida cotidiana e da cultura da periferia paulistana, com destaque para o movimento hip hop.

Nesse sentido, destaca-se o pensamento de Paulo Galo sobre a necessidade de retomada do uso das palavras "trabalhador" e "periférico" para se referir ao mesmo tipo de pessoa, alguém explorado por relações de trabalho desiguais que estruturam o capitalismo. Portanto, ao se reconhecer na condição de "trabalhador", o sujeito periférico acabaria por perceber a exploração que é feita de seu trabalho, passando então a reivindicar os direitos correspondentes aos serviços prestados.

Paulo Galo é um dos críticos do processo de uberização que atingem os trabalhadores de aplicativos. De acordo com esse ativista, esse processo impõe uma lógica de trabalho por aplicativos digitais que resulta numa espécie de escravidão contemporânea que é reflexo da crise do trabalho marcada pelo crescente desemprego que leva as pessoas a recorrerem formas precarizadas de prestação de serviços. Enquanto isso, as plataformas digitais se aproveitariam do fato de apenas efetuarem a conexão entre as empresas que fornecem bens e os consumidores, sendo os trabalhadores cadastrados definidos como "parceiros", uma falsa igualdade que faz com que essas plataformas se eximam de qualquer responsabilidade, sendo os gastos derivados do exercício das atividades arcados pelos próprios motofretistas.

Paulo Lima Galo defende que os trabalhadores em aplicativos se organizem coletivamente, preferencialmente por meio de várias cooperativas que possam instrumentalizar as tecnologias a favor desses trabalhadores. Galo não é contrário à tecnologia em si mesma, mas ao uso indevido que se faz dela, pois as tecnologias que foram estabelecidas para mediar a relação entre prestadores de serviço e consumidores deveriam atender a finalidade de aumentar o tempo livre desse trabalhador que presta serviços. Nas palavras do próprio Paulo Galo:

Perseguições corporativas, ameaças, violências e atentados à vida
Uma reportagem da Agência Pública datada de março de 2022 informou que, após analisar uma série de documentos, fotos e relatos, teria descoberto que a plataforma digital iFood tinha desenvolvido uma "máquina oculta de propaganda" com o objetivo de desacreditar lideranças motoboys e sabotar a organização dos entregadores por melhores condições de trabalho. Este mecanismo envolvia a contratação de agências de publicidade que utilizavam táticas que levam a uma desinformação do público em geral, por meio da criação de memes, páginas e perfis falsos (trolls) nas redes sociais, além de infiltrar agentes em manifestações para espionar ou sabotar as atividades. De acordo com o designer Gus Kondo, que analisou esses episódios à luz do design, as táticas adotadas pela citada corporação reproduziam os métodos adotados pelo FBI para desarticular movimentos sociais que estavam ativos nos Estados Unidos dos anos 1956 a 1971, com destaque para o Partido dos Panteras Negras e para o Movimento dos Direitos Civis.

Em 15 de fevereiro de 2023, durante o período de seis da manhã ao meio-dia, Paulo Galo foi vítima de violência policial ao ser parado enquanto pilotava sua moto sem capacete. Durante esta abordagem, os agentes de segurança pública vinculados ao Estado de São Paulo teriam excedido no uso da força, não somente empregando-a de forma desproporcional diante da situação, como ainda teriam executado supostos atos de tortura, que teriam resultado em lesões no braço do ativista.

Controvérsias

Incêndio da estátua de Borba Gato e prisão
Em 24 de julho de 2021, o movimento Revolução Periférica por meio de seus membros Paulo Galo, líder dos Entregadores Antifascistas de São Paulo) e Danilo Oliveira "Biu" realizou um ato simbólico de natureza política ao incendiar a Estátua de Borba Gato com o propósito de promover um debate sobre o papel dos bandeirantes no genocídio indígena e negro no estado de São Paulo. Mesmo tendo se apresentado voluntariamente à polícia, Galo acabou sendo preso, enquanto Biu foi liberado.

No curso dos acontecimentos, a mulher de Paulo Galo, Géssica Barbosa, que não havia participado do ato e é mãe de uma criança, também filha do Galo, acabou sendo presa a pedido da Polícia Civil de São Paulo, somente sendo liberada após passar dois dias na prisão.

O ato foi registrado por alguns jornalistas que fizeram algumas imagens e onde Paulo Galo deu a seguinte declaração:

Discordando dessa ação, o escritor Eduardo Bueno afirma que quem participou da destruição das missões jesuíticas e do aprisionamento em larga escala dos Guaranis - povo mais afeito ao trabalho agrícola - foi o sogro de Borba Gato, Fernão Dias. "Os índios da região de Minas Gerais, onde Borba Gato circulava, eram os chamados 'índios de língua travada', os índios não Tupis, que você não conseguia reduzir à escravidão com lucro efetivo. Ele [Borba Gato] já tinha desistido de escravizá-los, mas não por uma questão de bondade ou não porque os bandeirantes não escravizavam, mas porque ele não via utilidade em escravizá-los. [...] Circunstancialmente, ele não precisou escravizar índios. Ele estava lá por uma busca mineral". Eduardo Bueno também chamou o ato de vandalismo: "além de queimar estátua ser uma coisa estúpida por si, ainda por cima queimaram a estátua errada (...) O Borba Gato não foi um caçador de índio (...) Sou totalmente contrário ao vandalismo e ao ataque aos monumentos".

Sobre o fato de ter repercutido que um empresário irá pagar a reforma da estátua, a historiadora Deborah Neves, doutora em História pela Unicamp, disse que "esse apego à memória dos bandeirantes também tem a ver com um componente xenófobo, de construção de uma identidade de que São Paulo é maior que o resto, do que o próprio país". Ainda segundo a historiadora, "vamos continuar permitindo essa interrupção do debate enquanto a gente trata isso como um dano ao patrimônio e não como em um momento de se pensar a quem a nossa sociedade continua prestando homenagens".

Ligações externas

 Paulo Galo de Luta no Twitter
 Paulo Galo de Luta no Instagram

Comunistas do Brasil
Socialistas do Brasil
Ativistas do Brasil
Muçulmanos do Brasil
Compra de comida online

Paulo Galo


نادي كوارا يونايتد لكرة القدم  هو نادي كرة قدم نيجيري وهو نادي أساسي في نيجيريا. ويقع مقره في مدينة إلورين ويلعب مبارياته في استاد ولاية كوارة الذي يتسع لثمانية عشر ألف متفرج.

مراجع

أندية رياضية في نيجيريا
أندية كرة قدم أسست في 1997
أندية كرة قدم في نيجيريا
تأسيسات سنة 1997 في نيجيريا
ولاية كوارة

كوارا يونايتد


اتحاد جامعات العالم الإسلامي هيئة تعمل في إطار المنظمة الإسلامية للتربية والعلوم والثقافة (إيسيسكو)، وهي متخصصة في دعم الجامعات وما في حكمها من مؤسسات التعليم العالي في العالم الإسلامي وتشجيع التعاون والشراكة بينها.

التأسيس
تأسست عام 1987 م .

الأعضاء
هذه قائمة بأسماء الدول المنضمة للإتحاد وأسماء الجامعات

 أفغانستان
 جامعة كابول

أذربيجان
 جامعة باكو الحكومية

 البحرين
 جامعة البحرين
 جامعة الخليج العربي

بنغلاديش
 الجامعة الإسلامية للتقنية
 جامعة بنغلاديش للهندسة والتقنية
 جامعة بنغلاديش الزراعية
 BRAC University
 جامعة دار الإحسان
 جامعة دكا
 Jahangirnagar University
 Khulna University
 الجامعة الإسلامية العالمية
 الجامعة الإسلامية ببنغلاديش
 Manarat International University
 North South University
 جامعة شاه جلال للعلوم والتكنولوجيا
 جامعة راجشاهي

البوسنة والهرسك
 جامعة سراييفو

 بوركينا فاسو
 جامعة واغادوغو

 بروناي دار السلام
 جامعة بروناي دار السلام

 تشاد
 University of N'Djamena

 ساحل العاج
 University of Cocody

 جزر القمر
 High Institute of Training and Re-Training

 مصر
 جامعة الأزهر
 جامعة أسيوط
 جامعة المنيا
 جامعة قناة السويس
 جامعة حلوان
 جامعة طنطا
 جامعة الزقازيق
 جامعة القاهرة
 جامعة المنصورة
 جامعة المنوفية
 جامعة عين شمس
 جامعة الإسكندرية

 غانا
 كلية الجامعة الإسلامية

 جمهورية غينيا
 جامعة جمال عبد الناصر في كوناكري
 Julius Nyerere University of Kankan

 أندونيسيا
 الجامعة الإسلامية الإندونيسية
 جامعة إندونيسيا
 University Swadaya Gunung Jati
 University of Ibnu Chaldun
 Nusantara Islamic of University

 الجامعة المحمدية في ماغيلانغ
 Sharif Hidayatullah State Islamic University
 State Institute for Islamic Studies Sunan Gunung Djati
 جامعة باندونغ الإسلامية

 الهند
 جامعة عليكرة الإسلامية
 جامعة دار الهدى الإسلامية، كيرلا
 الجامعة الملية الإسلامية
 الجامعة الإسلامية للعلوم والتقنية, كشمير

 إيران
 Iran University of Medical Sciences
 جامعة آزاد الإسلامية
 Khorasgan Branch
 Mashhad Branch
 Science and Research Branch
 جامعة نصير الدين الطوسي للتكنولوجياال
 Payame Noor University (Distance Education)
 Shahid Bahonar University of Kerman
 جامعة شريف التكنولوجية
 جامعة شيراز
 جامعة طهران
 Tarbiat Moallem University
 Tehran University of Medical Sciences
 Bu-Ali Sina University
 جامعة العلامة الطباطبائي
 Gorgan University
 جامعة فردوسي مشهد
 جامعة أصفهان
 جامعة الزهراء
 جامعة أمير كبير للتكنولوجيا
 Isfahan University of Technology
 جامعة إيران للعلوم والتقنية

 العراق
 جامعة البصرة
  الجامعة التكنولوجية
 جامعة الموصل
 جامعة بغداد
 جامعة القادسية
 جامعة الكوفة
 الجامعة المستنصرية
 الجامعة العراقية
 جامعة الأنبار
 جامعة بابل

 الأردن
 جامعة آل البيت
 جامعة البلقاء التطبيقية
 جامعة عجلون الوطنية
 جامعة عمان الأهلية
 جامعة الحسين بن طلال
 جامعة الإسراء
 جامعة الزيتونة الأردنية
 الجامعة الأمريكية في مادبا
 جامعة العلوم التطبيقية الخاصة
 الجامعة الألمانية الأردنية
 الجامعة الهاشمية
 جامعة إربد الأهلية
 جامعة العلوم والتكنولوجيا الأردنية
 جامعة جرش
 جامعة جدارا
 جامعة مؤتة
 جامعة البتراء
 جامعة فيلادلفيا
 جامعة الأميرة سمية للتكنولوجيا
 جامعة الطفيلة التقنية
 الجامعة الأردنية
 جامعة العلوم الإسلامية العالمية
 جامعة اليرموك
 جامعة الزرقاء

 كينيا
 The Islamic University in Mombassa

 الكويت
 جامعة الكويت

 قيرغيزستان
 International University of Kyrgyzstan

 لبنان
 عبد الرحمن الأوزاعي
 جامعة بيروت العربية
 Islamic University of Lebanon
 الجامعة اللبنانية

 ليبيا
 جامعة العرب الطبية
 جامعة بنغازي
 Najm Satii University of Technology
 جامعة سبها
 Al-Magharibiyah University
 College of Islamic Daawa
 جامعة المرقب
 جامعة الزاوية
 جامعة سرت

 ماليزيا
 الجامعة الإسلامية العالمية (ماليزيا)
 يونيفيرسيتي العلوم في ماليزيا
 جامعة مالايا
 Universiti Utara Malaysia
 University of Technology, Malaysia
 University Malaysia Sabah
 جامعة المدينة العالمية

 مالي
 جامعة مالي

 المغرب
 جامعة شعيب الدكالي
 جامعة محمد الأول
 جامعة محمد الخامس أكدال
 جامعة القرويين
 جامعة محمد الخامس السويسي
  جامعة الحسن الثاني
 جامعة سيدي محمد بن عبد الله
 جامعة الأخوين في إفران
 جامعة ابن طفيل في القنيطرة (المغرب)
 جامعة القاضي عياض

 موريتانيا
 جامعة نواكشوط

 موزمبيق
 Eduardo Mondlane University
 هولندا
 الجامعة الإسلامية في روتردام
 النيجر
 الجامعة الإسلامية بالنيجر

 نيجيريا
 جامعة بايرو كنو، نيجيريا
 جامعة عثمان بن فودي

 فلسطين
 جامعة الأزهر (غزة)
 جامعة النجاح الوطنية
 جامعة القدس
 جامعة القدس المفتوحة
 جامعة بيرزيت
 جامعة الخليل
 الجامعة الإسلامية (غزة)

 باكستان
 University of Munawwar-ul-Islam
 جامعة همدرد (باكستان)
 جامعة البنجاب
 NED University of Engineering and Technology
 جامعة القائد الأعظم
 Shah Abdul Latif University
 Sindh Agriculture University
 جامعة السند
 Shaheed Zulfikar Ali Bhutto Institute of Science & Technology
 University of Agriculture, Faisalabad
 University of Azad Jammu and Kashmir
 Bahauddin Zakariya University
 Gomal University
 الجامعة الإسلامية العالمية
 Mehran University of Engineering and Technology, Jamshoro
 Jamia Farooqia - International Islamic University
 قطر
 جامعة قطر
 روسيا
 الجامعة الاسلامية الروسية في كازان
 Moscow Institute of Islamic Civilization

 المملكة العربية السعودية
 الجامعة الإسلامية (المدينة المنورة)
 جامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية
 جامعة أم القرى
 جامعة نايف العربية للعلوم الأمنية
 جامعة الملك سعود

 إسبانيا
 International Islamic University of Averroes
 السودان
 جامعة إفريقيا العالمية
 جامعة شندي
 جامعة السودان للعلوم والتكنولوجيا
 جامعة الجزيرة
 جامعة النيل الأزرق
 جامعة النيلين
 جامعة كردفان
 جامعة سنار
 جامعة جوبا
 جامعة الخرطوم
 جامعة وادي النيل
 جامعة الزعيم الأزهري
 جامعة أم درمان الإسلامية
 جامعة بحري

 السنغال
 University of Cheikh Anta Diop - Dakar
 Gaston Berger University of Saint Louis

 الصومال
 الجامعة الوطنية الصومالية
 جامعة مقديشو

 سيريلانكا
 Naleemiah Islamic University

 سورينام
 جامعة سورينام أنتون دو كوم

 سوريا
 جامعة البعث
 جامعة دمشق
 جامعة تشرين

 تايلاند
 Yala Islamic University

 طاجيكستان
 Imam Abu Hanifa Islamic Institute

 تونس
 جامعة الزيتونة

 تركيا
 جامعة سلجوق
 Van Yüzüncü Yıl Üniversitesi
 جامعة غازي

 أوغندا
 الجامعة الإسلامية في أوغندا

الإمارات العربية المتحدة
 جامعة عجمان للعلوم والتكنولوجيا
 كلية الدراسات الإسلامية والعربية
 جامعة الإمارات العربية المتحدة
 جامعة الشارقة

 المملكة المتحدة
 International Colleges of Islamic Science

 الولايات المتحدة
 الجامعة الإسلامية الرقمية
 جامعة قرطبة

 أوزبكستان
 جامعة طشقند الإسلامية

 اليمن
 جامعة حضرموت للعلوم والتكنولوجيا
 جامعة عدن
 جامعة الملكة أروى
 جامعة اليمن
 جامعة تعز
 كلية العلوم الاجتماعية والتطبيقية
 الكلية العليا للقرآن الكريم
 جامعة صنعاء
 جامعة العلوم والتكنولوجيا

مراجع

روابط خارجية
 الموقع الرسمي

اتحادات قارية
قوائم جامعات وكليات
منظمات جامعية
منظمة التعاون الإسلامي

اتحاد جامعات العالم الإسلامي


La guerra de la independencia de Bolivia transcurrió en su territorio durante el periodo que abarcó desde el año 1809 hasta el año 1825. En este conflicto se enfrentaron los patriotas de varios países más allá de sus fronteras nacionales contra los realistas españoles. Los patriotas resultaron vencedores, consiguiendo la independencia de Bolivia. Este conflicto se prolongó en casi todo el proceso independentista.

La guerra de independencia en la historia de Bolivia es el período de tiempo comprendido entre los sucesos que se desarrollaron en la sede de la Real Audiencia de Charcas, la ciudad de Chuquisaca (actual Sucre) el 25 de mayo de 1809 y el último combate que involucró soldados rebeldes enfrentando a soldados regulares leales a España en el Combate de Tumusla el 1 de abril de 1825. Entre ambos sucesos transcurrieron más de quince años, durante los cuales los rebeldes del territorio del Alto Perú (actual territorio de Bolivia), dentro de los límites del Virreinato del Río de la Plata, combatieron al Absolutismo español de las autoridades coloniales políticas y militares que representaron la lealtad a España. Durante estos años, las batallas y combates en los territorios del Alto Perú se desarrollaron entre las grandes campañas que se produjeron durante los primeros años producto de la presencia de los Ejércitos Auxiliares, provenientes de las Provincias Unidas del Río de la Plata y luego una Guerra de Guerrillas permanente protagonizada por criollos, mestizos, indígenas y españoles, muchas veces entremezclados entre los dos bandos antagónicos. Los bandos eran el de los Rebeldes (que son conocidos como Patriotas en la historia oficial de Bolivia) y el bando de los Leales a España. La Guerra de Guerrillas se prolongó hasta el Combate de Tumusla, aunque después de éste y luego de proclamada la Independencia de Bolivia, se desarrolló un último intento de preservar el orden anterior a 1825. El año 1828 se produjo un levantamiento en la región de Vallegrande protagonizado por el Coronel Francisco Javier Aguilera de origen mestizo proclamándose General en Jefe del Ejército Real (Aranzaes,  1918, pp.15-16), quien luego de reunir una fuerza combatiente significativa "de 180 hombres de caballería e infantería, proclama el Reynado de Fernando VII" (Ibídem p.15) es perseguido y derrotado el 23 de octubre de 1828 en un combate en las inmediaciones de Vallegrande  por el Coronel Ancelmo Rivas, al final Aguilera es capturado el 23 de noviembre de 1828 y "pasada por las armas" (Ibídem p.15); pero hasta 1825 es una etapa conocida en el actual territorio del Noroeste Argentino como de la Guerra Gaucha, que representó para los habitantes de los pueblos que intervinieron, un sacrificio que produjo la estabilización de la guerra de independencia en la frontera norte de las Provincias Unidas del Río de La Plata, amenazados constantemente por el ejército colonial español. Sin embargo; la contribución de los ciudadanos del pueblo de Tarija también fue importante para la estabilización de la guerra de independencia evitando la caída de la línea defensiva que Güemes sostenía evitando la invasión Española y el final de la independiente Argentina.

Comenzó el 1809 con el establecimiento de las Juntas de autogobierno en las ciudades de La Plata y La Paz. Las Juntas fueron disueltas poco después, y la Provincia de Charcas quedó bajo el dominio español nuevamente. La Revolución de Mayo de 1810 del Virreinato de Buenos Aires estableció su propia Junta. Buenos Aires mandó tres campañas militares al Alto Perú, al mando de Juan José Castelli, Manuel Belgrano y José Rondeau, pero los realistas lograron derrotarlos. Sin embargo, el conflicto se mantuvo hasta volverse una guerra irregular contra las Republiquetas, que sostenían Guerrillas dificultando la presencia de los realistas. Simón Bolívar y Antonio José de Sucre derrotaron al Ejército Real del Perú años después, lo que resultó seguidamente en la Independencia de Bolivia en 1825 tras la Batalla de Tumusla.

Antecedentes
A lo largo del , los cambios políticos llevados adelante por la Casa de Borbón que reemplazó a la Casa de Austria a partir del 16 de noviembre de 1700 en el Imperio Español transformaron las dependencias americanas, hasta entonces "reinos" relativamente autónomos, en colonias enteramente dependientes de decisiones tomadas en España en beneficio de ella. Entre estas medidas se contó la fundación del Virreinato del Río de la Plata en 1777, que reunió territorios dependientes hasta entonces al Virreinato del Perú, y dio una importancia singular a su capital, la ciudad de Buenos Aires, que había tenido escasa importancia hasta ese momento.

El contacto con los conflictos políticos europeos, la influencia ideológica de la Ilustración, y el ejemplo de la Revolución francesa y de la Declaración de Independencia de los Estados Unidos generaron una actividad política inusitada y creciente en los años que siguieron a las invasiones británicas. La falta de respuestas de parte de la metrópoli española a los pedidos de auxilio de su colonia y el exitoso rechazo de las poderosas invasiones sin ayuda externa hicieron que la población local, adquiriera un alto grado de conciencia política. La falta de respuesta desde la metrópoli a los crecientes reclamos de autonomía económica llevó a la burguesía mercantil de algunas colonias a formar parte de los grupos que buscaban un cambio sustancial en la relación con España, dotando a estos de poder económico.

En el territorio de la actual Bolivia empezaron a darse los primeros conflictos entre los habitantes criollos y mestizos por un lado contra los colonizadores españoles por el otro. Uno de estos conflictos fue la Rebelión de Oruro que se dio en la Villa Real de San Felipe de Austria de la Provincia de Charcas en 1781.

Las primeras Juntas revolucionarias

Ésta es considerada la primera etapa de la lucha por la independencia de Bolivia y el comienzo de la guerra del Alto Perú contra el Imperio español.

Revolución de Chuquisaca

La Revolución de Chuquisaca fue la primera etapa de los gritos libertarios en Bolivia, llevado a cabo por el levantamiento popular contra el gobernador intendente de la ciudad de Charcas, actualmente conocida como Sucre, producido el 25 de mayo de 1809. La Real Audiencia de Charcas, con el apoyo del claustro universitario y sectores independentistas, destituyeron al gobernador y formaron una junta de gobierno en un año indeterminado

El movimiento, fiel en principio al rey Fernando VII de España, fue justificado por las sospechas de que el gobierno planeaba entregar el país a la infanta Carlota Joaquina de Borbón, pero desde los comienzos sirvió de marco para el accionar de los sectores independentistas que propagaron la rebelión a La Paz, donde se constituiría la Junta Tuitiva. Reprimido violentamente este último y más radical levantamiento, el movimiento de Chuquisaca fue finalmente deshecho.

La Revolución de Chuquisaca es considerada por los historiadores como el primer movimiento independentista en Iberoamérica. Sin embargo, existe una reciente corriente revisionista que denomina a este evento simplemente como una revolución monárquica por sus expresiones iniciales de lealtad a Fernando VII, afirmando que en realidad fue una revuelta entre fernandistas y carlotistas en un contexto alejado de intenciones independentistas.

La primera victoria independentista tras la Revolución de Chuquisaca estuvo a cargo de Mariano Michel, que cumplió su cometido en La Paz, donde permaneció un mes. Logró que los líderes independentistas locales se hiciesen con el poder y depusieran el 16 de julio al gobernador Tadeo Dávila y al obispo de La Paz, Remigio de la Santa y Ortega. Allí se formó la junta de gobierno denominada Junta Tuitiva presidida por el coronel Pedro Domingo Murillo.

A diferencia de la Revolución de Chuquisaca, la Revolución del 16 de julio en La Paz, bajo la dirección de Pedro Domingo Murillo, es considerada una revolución abiertamente independentista y señalan a la Junta Tuitiva que se formó en la actual capital de Bolivia como el primer gobierno libre de América del Sur.

Junta Tuitiva de La Paz
La Junta Tuitiva fue encabezada por el independista paceño Pedro Domingo Murillo apoyados por el Batallón de Milicias al mando de su segundo jefe, Juan Pedro de Indaburo, que tomaron el cuartel de Veteranos, arrestaron a los oficiales y convocaron al pueblo a la plaza por medio de campanas y pidieron un cabildo abierto, solicitando que fueran separados de sus cargos el obispo de La Paz, Remigio de la Santa y Ortega, y el gobernador intendente Tadeo Dávila. Éste intentó sofocar la revuelta y se dirigió hacia el cuartel en donde fue arrestado. El cabildo aceptó realizar esa noche un cabildo abierto admitiendo e incorporando como representantes del pueblo a Gregorio García Lanza, Juan Bautista Sagárnaga y Juan Basilio Catácora y Heredia.

Desarrollo del conflicto

Revolución de Cochabamba
El 14 de septiembre de 1810 unos mil patriotas bolivianos lucharon contra los realistas, logrando deponer al gobernador de Cochabamba, José González Prada. Un cabildo abierto nombró como nuevo gobernador a Francisco del Rivero y jefe de las fuerzas independentistas. Los patriotas vencieron a los realistas en la batalla de Aroma, del 6 de octubre de 1810. Pese a esta victoria, los españoles continuaron resistiendo durante varios años.

Después de la derrota de La Paz y Chuquisaca el 26 de mayo de 1810 se levantó la Primera Junta de Buenos Aires. Después de derrotar a las fuerzas de Córdoba el ejército argentino al mando de Antonio González Balcarce y Juan José Castelli se dirigieron al Alto Perú. El 14 de septiembre se levantó Cochabamba liderada por Francisco del Rivero que entró con 8 capitanes al cuartel de Cochabamba y logró convencer a los soldados de unírseles. Luego tomó la gobernación, depuso a José Gonzales Prada y por aclamación fue nombrado Gobernador de la Provincia de Cochabamba. Días después llegó Esteban Arze quien juntaba tropas en Tarata y Cliza. Después de su llegada a Cochabamba, del Rivero ordenó una junta de guerra y ordenó que Estaban Arze fuera a Oruro y luego a La Paz para despejar la ruta a los argentinos a los que Cochabamba pertenencía.

Revolución de Oruro
Después de Cochabamba y que los argentinos liberaran Chuquisaca de los realistas, el 6 de octubre del mismo año se levantó Oruro. Mariano del Castillo y Tomás Barrón junto a la población se levantaron pero sus fuerzas no eran lo suficientemente fuertes para derrotar a los realistas y viceversa. Junto a la llegada de Esteban Arze los realistas se rindieron pero al igual que los patriotas pidieron ayuda a los de Cochabamba. Los realistas pidieron ayuda a Fermín Piérola quien estaba cerca de Sica Sica para la toma de los patriotas de Oruro.

Revolución de Santa Cruz
Antes del levantamiento de Oruro y 10 días después del de Cochabamba se levantó Santa Cruz de la Sierra, liderado por Antonio Vicente Seoane, el coronel Antonio Suárez, el cura José Andrés de Salvatierra, Juan Manuel Lemoine. Es así que el 27 de mayo de 1811 se produjo un movimiento popular en la ciudad, donde un cabildo abierto depuso al subdelegado Pedro José Toledo y se formó una Junta Provisoria. Fue un levantamiento en el que su principal protagonista eran los esclavos y los indígenas que derrocaron al gobernador y se adhirieron a la Junta de Buenos Aires como lo hicieron Cochabamba, Oruro y Potosí.

Revolución de Potosí
Tras darse todas las revoluciones, la batalla de Suipacha y la llegada del ejército argentino a Potosí, el 10 de noviembre se dio el levantamiento de Potosí. Este levantamiento estaba liderado por Manuel Molina, los hermanos Nogales, Salvador José Matos, Melchor Daza, Mariano Subieta y los hermanos Millares quienes junto a la población que se levantó en armas tomaron el cuartel y luego destituyeron al gobernador y se aderieron al Junta de Buenos Aires.

Los ejércitos argentinos ya estaban en Oruro dirigiéndose a La Paz

Primera expedición al Alto Perú
Tras la victoria de Suipacha, Esteban Arze junto con 2000 hombres de Oruro y Cochabamba, se produjo la batalla de Aroma, cerca de Sica Sica, en el que 800 hombres realistas bien armados, 500 fusiles y 300 jinetes de Fermín Piérola fueron derrotados por 2000 milicianos, 250 fusileros, 250 jinetes y 1500 milicianos con armas cuerpo a cuerpo. Tras esta gloriosa victoria, Rivero fue nombrado Primer Brigadier de los Ejércitos Alto Peruanos y se creó el Regimiento 7 de Infantería de Cochabamba a su cargo. Rivero mandó 2 expediciones más, una a Potosí para evitar que caiga de nuevo a manos realistas, y otra a La Paz y el regimiento más junto con él fueron a La Paz. Logró 2 victorias que impidieron la reconquista de Potosí por los realistas y la liberación de todo el Alto Perú.

Teniendo todo el Alto Perú libre y los argentinos ya en La Paz con fuerzas de casi todo el Alto Perú, José Manuel de Goyeneche, quien se encontraba en Puno, partió rumbo al Alto Perú. Llegó al río Desaguadero mientras los argentinos se encontraban en Guaqui con excepción del regimiento 7 de Cochabamba que se encontraba en Jesús de Machaca. Goyeneche pidió un armisticio de 20 días, lo cual Castelli aceptó, pero al día 16 del armisticio goyeneche atacó por la espalda a Castelli sin saber los argentinos no estaban preparados y sufrieron bajas no muy grandes al principio al escuchar esto Rivero partió al encuentro con 150 jinetes por detrás de Goyeneche este ataque perjudicó mucho a los realistas, ya que atacó a la artillería y logró dispersar a los realistas, sin embargo, ya estaba cometido el insulto ambas fuerzas se replegaron. Rivero perdió casi todo el escuadrón y se replegó hasta Cochabamba. Castelli llegó a La Paz, sacó todas las armas y municiones y se dirigió en una retirada masiva.

Derrota en la Batalla de Huaqui
Tras la derrota de Huaqui los patriotas huyeron en desbandada y así cayó Oruro. Goyeneche mandó una carta a Rivero exigiendo que ceda la ciudad sin derramar sangre a cambio no hará nada a la población. Rivero contesta la carta negando la solicitud y le pide que se retire a los límites del Alto Perú, negando esto Goyeneche parte a Cochabamba en julio de 1811. En el mes de agosto de 1811 Goeyeneche llegó a las afueras de Cochabamba y se produjo la batalla de Amiraya, la cual por la elevada superioridad numérica, armamentística y táctica bélica. Posteriormente, el ejército de Goyeneche tomó Santa Cruz, La Plata (Sucre) y Potosí y comenzó el éxodo a Jujuy.

Fin de las expediciones argentinas e inicio de las republiquetas en Bolivia
Tras la derrota de los ejércitos argentinos y su escape a la Argentina, los exsoldados y oficiales en Bolivia armaron las Republiquetas y mantuvieron una guerra regular y mayormente irregular durante 10 años. Entre las Republiquetas más destacadas están: Republiqueta de Ayopaya, Republiqueta de Santa Cruz (comandada por el coronel Ignacio Warnes), Republiqueta de Muñecas, Republiqueta de La Laguna, Republiqueta de Larecaja, Republiqueta de Vallegrande, Republiqueta de Cinti y la Republiqueta de Porco y Chayanta. Estas Republiquetas se enfrentaron y desgastaron al ejército realista y lo derrotaron en Tumusla finalmente en 1825.

Campaña de Andrés de Santa Cruz a los puertos intermedios

Campaña militar durante la Independencia del Perú acontecida entre mayo y octubre de 1823 donde el ejército peruano, bajo el mando del general Andrés de Santa Cruz, desembarcó en los «puertos intermedios» del sur del Perú y se adentró hasta el Alto Perú (actual Bolivia), región dominada por las fuerzas realistas al mando del virrey José de la Serna.  La campaña se inició con el asalto y la captura de Arica por parte del contralmirante Guise, el 7 de junio de 1823. El 11 de junio llegó a ese puerto el general Santa Cruz, que continuó rumbo a Iquique para dirigir las operaciones de desembarco de las fuerzas patriotas. Luego, los patriotas ocuparon sucesivamente Tacna y Moquegua, puntos donde permanecieron mucho tiempo, con el que se perdió el factor sorpresa. Recién en julio, los patriotas, divididos en dos grupos, avanzaron al Alto Perú: el 8 de agosto Santa Cruz ocupó La Paz y el 9 de agosto Gamarra hacía lo mismo con Oruro. Tras la indecisa batalla de Zepita, los patriotas se vieron abrumados por el masivo ataque realista y retrocedieron a la costa, logrando los sobrevivientes embarcarse a duras penas.

Campaña de Sucre en el Alto Perú

Operaciones militares llevadas a cabo por el Ejército Unido Libertador del Perú para desalojar a los realistas españoles del Alto Perú o Charcas. Dieron comienzo tras la capitulación de Ayacucho y concluyeron con la rendición de los últimos grupos realistas tras el combate de Tumusla.

Véase también
 Declaración de Independencia de Bolivia
 Casa de la Libertad
 Campana de la Libertad
 Minas de Potosí
 Republiquetas

Referencias

Guerra de la Independencia Argentina
Independencia de Bolivia
Simón Bolívar

Guerra de la Independencia de Bolivia


Miriam Mandipira (født 1977) er en sangerinde, der specialiserer sig inden for jazz, blues, soul og gospel. Hun er født og opvokset i Zimbabwe, men har siden 2007 været bosat i Danmark. Hun har deltaget i flere album-udgivelser og vandt i 2016 prisen for Årets Danske Blues Navn ved Copenhagen Blues Festival.

Karriere
Miriam Mandipiras første professionelle projekt var bandet Luck Street Blues, hvori hun var sangerinde fra 1995 og de næste ti år. Gruppen bestod desuden af saxofon-spiller Paul Brickhill og jazz guitarist David Ndoro, samt Pascal Makonese. Bandet opførte næsten 1000 koncerter i deres aktive år, hovedsageligt ved The Book Café, som blev skabt for at bandet havde et spillested, men som senere voksede sig til et kulturelt hovedsæde for kunstnere og aktivisme i Zimbabwe.

I 2005 flyttede hun til Sydafrika og var medlem af gruppen Strange Brews. Hun indspillede to albums, et live-abum optaget ved The Blues Room i Johannesburg og et med titlen Black and Blue, som begge kun er udgivet i Sydafrika. I april 2007 bosatte hun sig i Danmark og var på programmet ved Copenhagen Blues Festival samme år. Det gentog hun i 2008, hvor hun også var aktuel ved jazzfestivalen Jazzy Days i Tversted, Silkeborg Riverboat Jazz, dernæst Haugesund Silda Jazz i Norge, samt en del af spillestedet Mojos bidrag til Copenhagen Jazz Festival, mens hun i 2009 havde sit første samarbejde med Delta Blues Band.

I 2013 samarbejdede hun med saxofonisten Jakob Elvstrøm på nummeret Soulmama, som var hendes første digitale udgivelse. I 2014 oprettede hun gruppen "Miriam & Band of Choice", som led i Unesco International Jazz Day og opførte Shades of Spring ved Gladsaxe Jazzklub, hvor koncerten blev live-optaget. 2014 var også udgivelsesåret for debutalbummet af hendes gruppe "Miriam Mandipira & Her Danish Friends", en live-cd som markerede Mandipiras første digitale album-udgivelse, med cover-versioner af sange som Amazing Grace, I'm in the Mood for Love og Blues in the Night . Gruppen opstod i 2010 og består yderligere af Erik Sørensen, Ulrik Brohuus, Christian Søgaard og Jens Holgersen.

I 2015 udgav hun jazz-albummet Convergence. Albummet var skabt i samarbejde med Per Gade på el-guitar, Søren Frost på trommer og Kjeld Lauritsen på el-orgel. Udgivelsen indeholder cover-versioner af Johnny Mercers Accentuate the Positive, Ella Fitzgeralds Comes Love og Randy Newmans I Thinks It's Going to Rain Today. Desuden indeholder det sangene Udakwa Njalo og Ntyilo, Ntyilo, som Mandipira opfører på sit modersmål, samt originalværket Breathe, hvor Mandipira er krediteret som tekstforfatter og komponist . Samme år var hun også på programmet for Copenhagen Jazz Festival, hvilket hun var igen i 2016 og 2018.

I 2016 var hun på Danmarks-turné i selskab af DR Big Bandet, Michael Carøe og Niels HP, med jule-koncerten Merry Christmas, Baby, hvor diverse danske og amerikanske julesange blev opført. Koncert-turneen fortsatte det efterfølgende år med flere koncerter uden for hovedstads-området, mens Bobo Moreno deltog som solist. Ved koncerten opførte Mandipira også de tradionelle værker Skal vi klippe vore julehjerter sammen, Jeg så julemanden kysse mor og Glemmer du, Glemmer du, hvilket var en af de første gange hun sang på dansk til en koncert. I 2016 var Mandipira også aktuel på albummet Jazzin' Around Christmas der havde DR Big Bandet som hovedenavn. Mandipira medvirkede på nummeret I Pray on Christmas; en gospel-udgave af Harry Connick Jr.'s julesang fra 1993. På albummet var også Curtis Stigers, Cæcilie Norby, Lisa Nilsson og Sinne Egg. Samme år blev Mandipira tildelt prisen for Årets Danske Blues Navn ved Copenhagen Blues Festival, holdt i Amager Bio, hvilket kun markede anden gang at en kvinde modtog prisen i festivalens historie, samtidig med at hun var den første person af afrikansk afstamning til at modtage hæderen.

I 2017 samarbejde hun med blues-musiker Troels Jensen på to album-udgivelser. Først var hun vokal på albummet My Love i selskab af bandet "Troels Jensen and The Healers". Senere samme år producerede Mandipira og Jensen albummet Careless Love, hvis udgivelse blev fejret med en lancerings-fest på Bartof Café i Frederiksberg.

I 2018 genoptog hun samarbejdet med Michael Carøe og Bobo Moreno og var fast del af Tivoli Big Band i løbet af sommeren, med programmerne Lørdagsdans og Tivoli Late Night. Moreno og Mandipira var også aktuelt i Tivoli det efterfølgende år.

I 2019 genopførte hun Shades of Spring på 5 års jubilæet for albummet, mens hun fortsat turneerede med albummet Convergence. Samme år dannede hun gruppen Miriam Mandipira & The Soul Family, hvis medlemmer tæller Sten Rasmussen, Martin Stender, Søren Skov og Thomas Fog. I oktober udgav de deres første EP, One, med cover-versioner af At Last og A Sunday Kind of Love.

Diskografi
Albums
 Shades of Spring (2014)
 Miriam Mandipira & Her Danish Friends Live (2014) - Gateway Music
 Convergence (2015) – Music Mecca
 My Love (2017) ved Troels Jensen & The Healers – Storyville Records
 Careless Love (2017) - Gateway Music

Singler
 Soulmama (2013)
 I Pray on Christmas (2016) – Storyville Records

Se også
 Miriam Mandipiras officielle hjemmeside
 P5 Podcast - Mig og musikken: Miriam Mandipira og Troels Jensen
 Miriam Mandipira på Spotify
 Miriam Mandipira & Her Danish Friends på Spotify
 Miriam Mandipira på YouTube
 Miriam Mandipira på Last.FM

Kilder

Kultur
Blues
Jazz
Sangere fra Danmark
Personer fra Zimbabwe

Miriam Mandipira


Walter Bruce Willis (d. 19 Mart 1955), Emmy ve Altın Küre ödüllü Amerikalı emekli sinema oyuncusu ve müzisyen. Filmleri dünyada 3,05 milyar dolar gişe yapmıştır.

Amerikalı bir baba ve Alman bir annenin çocuğu olarak Almanya'nın Idar-Oberstein kentinde dünyaya gelen Willis, çocukluk yıllarını New Jersey'de geçirmiş, daha sonra New York'a yerleşmiştir. Babası Almanya'da görev yaparken Bruce Almanya'da doğmuştur. Dört çocuğun en büyüğüdür.

Bruce Willis, "Moonlighting" (Mavi Ay) (1985-1989) isimli televizyon dizisindeki David Addison rolüyle üne kavuşmuştur.

30 Mart 2022'de Willis'in kızı Rumer, kendisine afazi teşhisi konulduktan sonra oyunculuğu bıraktığını açıkladı. Emekli olduğu sırada Willis, 2022 ve 2023'te gösterime girmeyi bekleyen onbir filmi tamamlamıştı.

İlk yılları
Walter Bruce Willis 19 Mart 1955'te, o zamanki Batı Almanya'nın Idar-Oberstein kentinde doğdu. Annesi Marlene Almandı, Kassel'liydi. Babası David Willis ise Almanya'da görev yapan bir Amerikan askeriydi. Willis'in Florence adında küçük bir kız kardeşi ve Robert (merhum) ve David adında iki erkek kardeşi vardır. 1957'de ordudan terhis edilen babası, aileyi memleketi Amerika Birleşik Devletleri'ndeki Carneys Point, New Jersey'e yerleştirdi. Annesi bir bankada çalıştı ve babası kaynakçı, usta tamirci ve fabrika işçisiydi.

Kekeleyerek konuşan Willis, okul arkadaşlarının ona "Buck-Buck" lakabını taktığı Penns Grove Lisesi'ne gitti. Drama kulübüne katıldı, sahnede oynamanın kekemeliğini azalttığını gördü ve sonunda öğrenci konseyi başkanı seçildi.

1973'te liseden mezun olan Willis, Salem Nükleer Santrali'nde güvenlik görevlisi olarak çalıştı ve New Jersey, Deepwater'daki DuPont Chambers Works fabrikasında işçileri taşıyarak servis şoförlüğü yaptı. Özel dedektif olarak çalıştıktan sonra (daha sonra komedi-drama dizisi Mavi Ay'da ve aksiyon-komedi filmi The Last Boy Scout'ta oynayacağı bir rol), oyunculuğa yöneldi. Montclair Eyalet Üniversitesi Drama Programına kaydoldu ve burada Cat on a Hot Tin Roof adlı yapımda rol aldı. 1977'de okulu bıraktı ve New York'a taşındı. 1980'lerin başında Hell's Kitchen semtinde yaşarken Manhattan sanat barı Kamikaze'de barmenlik yaparak geçimini sağladı.

Kariyeri

1980'ler: Zor Ölüm ve Şöhrete yükselişi

Willis, Mavi Ay (1985–1989) adlı televizyon dizisinde David Addison Jr. rolünü üstlendi ve bu rol için seçmelere katılıp 3.000 oyuncuya karşı yarıştı. Mavi Ay'da Cybill Shepherd'la oynadığı rol, onun bir komedi oyuncusu olarak yerleşmesine yardımcı oldu. Dizinin beş sezonu boyunca, Drama Dizisinde En İyi Erkek Oyuncu dalında Emmy Ödülü ve En İyi Erkek Oyuncu - Müzikal veya Komedi Televizyon Dizisi dalında Altın Küre Ödülü kazandı. Rol aldığı Mavi Ay dizisi başarısının zirvesindeyken, içecek üreticisi Seagram, Willis'i Altın Şarap Soğutucu ürünleri için sürahi olarak tuttu.
Reklam kampanyası, Willis'e iki yılda 5-7 milyon ABD doları ödedi. Willis, 1988'de alkol almayı bırakmaya karar verdiğinde sözleşmesini yenilememeyi tercih etti.

Willis ilk başrolünü 1987 yapımı Blake Edwards filmi Blind Date'de Kim Basinger ve John Larroquette ile bir uzun metrajlı filmde oynadı. Edwards, Sunset'te (1988) gerçek hayattaki kovboy oyuncusu Tom Mix'i oynaması için onu tekrar kadroya aldı. Ancak, Die Hard (1988) filmindeki John McClane rolündeki beklenmedik dönüşü onu film yıldızı ve aksiyon kahramanı statüsüne yükseltti. Filmde kendi dublörlerinin çoğunu oynadı ve film dünya çapında 138.708.852 $ hasılat elde etti. Die Hard'daki başarısının ardından Willis, In Country dizisinde Vietnam gazisi Emmett Smith olarak başrol oynadı ve ayrıca Look Who's Talking (1989) ve devam filmi Look Who's Talking Too'da (1990) konuşan bir bebeği seslendirdi.

2020'ler: Kritik düşüş, sağlık sorunları ve emeklilik
Willis, kariyerinin son yıllarında birçok düşük bütçeli bağımsız gerilim ve bilim kurgu filminde rol aldı. Öncelikli olarak Randall Emmett başkanlığındaki Emmett/Furla Oasis ve Corey Large başkanlığındaki 308 Entertainment Inc yapım şirketleri ile çalıştı. Emmett/Furla Oasis, Willis'in oynadığı 20 filmin yapımcılığını üstlendi. Esquire'den Chris Nashawaty tarafından yaşlı oyuncular için "kârlı bir güvenli liman" olarak tanımlanan Cehennem Melekleri'ne benzer şekilde, filmlerin çoğu doğrudan videoya yayınlandı. Willis, film başına  ortalama sadece 15 dakika görülüyordu ve iki günlük çalışma için genellikle 2 milyon ABD doları kazanıyordu. Yine de, filmlerin tanıtım materyallerinde yoğun bir şekilde yer aldı ve aşağılayıcı bir takma ad olan "moruk teaserları"ı lakabını aldı.

Filmlerde çalışan set ekipleri Willis'in kafası karışmış göründüğünü, neden orada olduğunu anlamadığını ve bir kulaklıktan hatlarla beslenmesi gerektiğini söylediler. Willis'in Out of Death (2021) filmi için sete gelmesinin planlanmasından günler önce, senariste rolünü azaltması ve diyaloğunu kısaltması talimatı verildi ve yönetmen Mike Burns'e Willis'in tüm sahnelerini tek bir günde tamamlaması söylendi. Yılın en kötü filmleri ve performansları için verilen ve yıllık bir ödül olan Altın Ahududu Ödülleri, o yıl vizyona giren sekiz filmdeki rolleri için 2021 Filmindeki En Kötü Bruce Willis Performansı isimli özel bir kategori ortaya çıkardı.

30 Mart 2022'de Willis'in ailesi, kendisine, beynin dil ifadesini ve kavrayışını kontrol eden alanındaki hasarın neden olduğu bir bozukluk olan afazi teşhisi konduğu için sinemadan emekli olduğunu duyurdu. Altın Ahududu Ödülleri, performansı tıbbi bir durumdan etkilenen birine Altın Ahududu verilmesinin uygun olmadığını söyleyerek Willis kategorisini geri çekti. Willis, emekli olduğu sırada vizyona girmeyi bekleyen on bir filmi tamamlamıştı. 16 Şubat 2023'te Willis'in ailesi, kendisine frontotemporal demans (bunama) teşhisi konulduğunu duyurdu. Aile yaptığı açıklamada, Willis'in durumunun "ilerlediğini" ve "iletişim güçlüklerinin hastalığın belirtilerinden yalnızca biri olduğunu" söyledi.

Özel hayatı
1987'de evlendiği Amerikalı oyuncu Demi Moore'dan 2000'de boşanan Willis üç çocuk babasıdır. 21 Mart 2009 tarihinde Emma Heming ile evlenmiştir.

31 Mart 2022 Tarihinde ailesi Willis'in hesabından Afazi teşhisi konulduğunu ve sinema kariyerini noktaladığını belirten bir gönderi paylaştı. Altın Ahududu Ödülleri, performansı tıbbi bir durumdan etkilenen birine altın bir ahududu vermenin uygun olmadığını söyleyen Willis, kategorisini geri çekti. Willis, emekli olduğu sırada, 2022 ve 2023'te gösterime girmeyi bekleyen onbir filmi tamamlamıştı.

Politik Görüşleri
1988'de Willis ve o zamanki eşi Demi Moore, Demokratik Massachusetts Valisi Michael Dukakis'in Başkanlık teklifi için kampanya yürüttü. Dört yıl sonra, Başkan George H. W. Bush'u yeniden seçilmesi için destekledi ve Bill Clinton'ın açık sözlü bir eleştirmeniydi. Ancak 1996'da Clinton'ın Cumhuriyetçi rakibi Bob Dole'u desteklemeyi reddetti çünkü Dole, Demi Moore'u Striptiz filmindeki rolü nedeniyle eleştirmişti. Willis, 2000 Cumhuriyetçi Ulusal Kongresi'nde davetli bir konuşmacıydı ve o yıl George W. Bush'u destekledi.

2006'da Willis, ABD'nin uyuşturucu kaçakçılığını bitirmek için Kolombiya'ya daha fazla müdahale etmesi gerektiğini söyledi.
Birkaç röportajda Willis, öğretmenler ve polis memurları için yüksek maaşları desteklediğini söyledi ve Amerika Birleşik Devletleri koruyucu aile sistemi ve Yerli Amerikalılara yönelik muameleden hayal kırıklığına uğradığını söyledi. Silah haklarının savunucusu olduğunu da belirten Willis, "Herkesin silah taşıma hakkı vardır. Eğer yasal silah sahiplerinden silahları alırsanız, o zaman silah sahibi olanlar sadece kötü adamlardır" dedi.

Willis'in adı, 17 Ağustos 2006'da Los Angeles Times'ta Hamas ve Hizbullah'ı kınayan ve 2006 İsrail-Lübnan savaşında İsrail'i destekleyen bir reklamda geçiyordu.

2012 yılında Willis, Mitt Romney hakkında olumsuz düşüncelere sahip olduğunu belirtmiştir.

Filmografi

Filmleri

Tv dizileri

Yapımcı

Kaynakça

Dış bağlantılar

 BruceWillisPL.com  - Probably The Best Bruce Willis Fansite In The World

1955 doğumlular
Renanya-Palatina doğumlular
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
Amerikalı erkek şarkıcılar
Amerikalı erkek pop şarkıcıları
Amerikalı erkek seslendirme sanatçıları
Amerikalı erkek video oyunu oyuncuları
Alman asıllı Amerikalılar
Dövüş sanatçıları
Emmy Ödülü sahipleri
En İyi Erkek Müzikal veya Komedi Dizisi Oyuncusu Altın Küre Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Amerikalı film yapımcıları
Motown sanatçıları
Altın Küre Ödülü sahipleri
Amerikalı bireysel silahlanma aktivistleri
En Kötü Erkek Oyuncu Altın Ahududu Ödülü sahipleri

Bruce Willis


بلدية سيدجيس (بالكاتالانية: Sitges) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 28,269 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2015).

توأمة
لسيدجيس اتفاقيات توأمة مع كل من:

 مونيمفاسيا
 بآينير لوشون

أعلام
 إسحاق كاربونيل
 أنطونيو منجوتيه
 مانويل موتا
 كارمين سيرفيرا
 كريستوفر سمول

مراجع

السياحة في إسبانيا
بلدات ومدن مرفئية متوسطية في إسبانيا
بلديات في مقاطعة برشلونة
منتجعات ساحلية إسبانية

سيدجيس

سيدجيس


Conferința de la Constantinopol din 1876-1877 (în , "Conferința din Șantierul Naval", după locul desfășurării, Tersane Sarayı, "Palatul Șantierului Naval") a Marilor Puteri (Regatul Unit, Rusia, Franța, Germania, Austro-Ungaria și Italia), a avut loc la Constantinopol (astăzi, Istanbul) în perioada 23 decembrie 187620 ianuarie 1877. De la începutul Răscoalei din Herțegovina în 1875 și  Răscoala Bulgară din Aprilie 1876, Marile Puteri au convenit asupra unui proiect de reforme politice, atât în Bosnia cât și în celelalte teritorii otomane cu majoritate bulgărească.

Participanții

Marile Puteri au fost reprezentate la conferință, respectiv, prin:

 Regatul unit al Marii Britanii și Irlandei:

 Lordul Salisbury și Sir ;

 Imperiul Rus:

 Contele  (scris la acea vreme Nicolai Ignatieff);

 Republica Franceză:

 Contele Jean-Baptiste de Chaudordy și contele François de Bourgoing;

 Imperiul German:

 Baronul Karl von Werther;

 Austro-Ungaria:

 Baronul Heinrich von Calice și contele ;

 Regatul Italiei:

 Contele .

Dintre aceștia, Lordul Salisbury, contele de Chaudordy și baronul von Calice erau ambasadori plenipotențiari la conferință, în timp ce contele Ignatiev, Sir Henry Elliot, contele de Bourgoing, baronul von Werther, contele Zichy și contele Corti erau ambasadori rezidenți ai țărilor lor la Constantinopol.

Consul general american la Constantinopol, Eugene Schuyler, a avut și el un rol activ în elaborarea deciziilor conferinței.

Imperiul Otoman a fost reprezentat la conferință de către:

 ,  și .

Midhat  era Mare Vizir (prim-ministru), și , ministrul de externe al Imperiului Otoman. Deși reprezentanții otomani au participat la reuniunile plenare ale conferinței, ei nu au fost invitați la ședințe de lucru la care Marile Puteri au luat hotărârile.

Lordul Salisbury și contele Ignatiev au jucat rolul de lideri în acest proces. Ignatiev încerca să risipească îndoielile britanice despre rolul de protector al slavilor ortodocși pe care și-l asuma Rusia, în realitate doar o mască sub care Imperiul Țarist încerca să cucerească  și Constantinopol însuși și, astfel – cum se temea prim-ministrul Disraeli – să amenințe rutele mediteraneene potențial vitale către . Din partea lui, Salisbury vedea conferința ca pe o oportunitate promițătoare pentru stabilirea unei înțelegeri cuprinzătoare cu Rusia pe temele ambițiilor lor teritoriale contradictorii în Asia Centrală.<ref>{{Citat carte|author=Sneh Mahajan.|url=|title=British Foreign Policy, 1874–1914: The role of India|loc=Londra și New York|publisher= Routledge|year=2002|p=40}}</ref>

 Hotărâri

 Bosnia
Conferința a avut în vedere crearea unei provincii autonome, cuprinzând Bosnia și cea mai mare parte din Herțegovina, în timp ce partea de sud a acesteia urma să fie cedată Principatului Muntenegru.

 Bulgaria
Marile Puteri au convenit asupra unei autonomii substanțiale a bulgarilor sub forma a două noi provincii otomane (vilayete) înființate în acest scop: una estică, cu capitala la Tărnovo, și una vestică, cu capitala la Sofia.

Conferința a stabilit că, la sfârșitul secolului al 19-lea, teritoriile locuite de etnicii bulgari în cadrul Imperiului Otoman se întindeau până la Tulcea și în Delta Dunării la nord-est, la Ohrid și Kastoria în sud-vest, Kirklareli și Edirne în sud-est, și Leskovac și  în nord-vest. Aceste teritorii urmau să fie încorporate în două provincii autonome bulgărești, după cum urmează:

 Provincia autonomă bulgărească răsăriteană, inclusiv sangeacurile otomane – al doilea nivel administrativ-teritorial – Tırnova, Rusçuk, Tulcea, Varna, Sliven, Filibe (cu excepția kazalelor – al treilea nivel de diviziune administrativă – Sultaneri și Ahıçelebi), și o parte din sangeacul Edirne, inclusiv kazalele Kırkkilise,  și Kızılağaç.Further Correspondence respecting the affairs of Turkey. (With Maps of proposed Bulgarian Vilayets). Parliamentary Papers No 13 (1877).
 Provincia autonomă bulgărească apuseană, inclusiv sangeacurile Sofia, Vidin, Niș, Üsküp, Manastır (cu excepția kazalelor Debre și Korca), kazalele Nevrokop, Menlik și  din sangeacul Serez, și kazalele Ustrumca, Köprülü,  și Kesriye.

Marile Puteri au elaborat în detaliu aranjamentele constituționale, , executive, de apărare și , sistemul  cantonal, sistemul de impozitare, supraveghere internațională etc. pentru provinciile autonome propuse.

 Finalizarea

Deciziile convenite de cele șase Mari Puteri au fost înmânate oficial guvernului otoman pe 23 decembrie 1876, respingând sugestiile otomanilor cum că misiunea Conferinței ar fi fost îndeplinită de o nouă  aprobată de către sultanul Abdul Hamid al II-lea în aceeași zi. În următoarele ședințe plenare ale conferinței, Imperiul Otoman a înaintat obiecții și alternative de propuneri de reformă care au fost respinse de Marile Puteri, și încercările de a reduce dezacordurile nu au reușit. În cele din urmă, pe 18 ianuarie 1877, marele vizir  a anunțat refuzul definitiv al Imperiului Otoman de a accepta deciziile conferinței.

 Urmările
Respingerea de către Guvernul Otoman a deciziilor de la Conferința de la Constantinopol a declanșat Războiul Ruso-Turc din 1877-1878, în care, în același timp, Imperiul Otoman a fost privat de sprijinul occidental – spre deosebire de anteriorul Război al Crimeei din 1853-1856.

 din  de pe  din , Antarctica este denumită după această conferință ("Țarigrad" fiind un vechi nume bulgăresc al Constantinopolului).

 Vezi și
 Răscoala din Herțegovina (1875-1877)
 Răscoala din Aprilie
 Războiul Ruso-Turc (1877-1878)

 Note

 Bibliografie
 R. W. Seton-Watson. Disraeli, Gladstone and the Eastern Question: A Study in Diplomacy and Party Politics''. New York: W. W. Norton & Co., 1972. p.  108.
 .

Legături externe
 Hărți ale Bulgariei în granițele de după tratatele de la Constantinopol, San Stefano, Berlin, Londra, București și Neuilly. Scara 1:1600000 hartă. (în limba germană)

Istoria Europei
Politica Imperiului Otoman

Conferința de la Constantinopol


La M-511 es una carretera de la Red Principal de la Comunidad de Madrid. Con una longitud de 4,7 km, une la autovía A-5 y la M-501 a través del Barrio de Aluche y la Ciudad de la Imagen.  por lo que el tramo actual de la M-511 se encuentra entre Aluche y el cruce con la M-40.

En 2011 registró un tráfico promedio de 26.943 vehículos diarios, siendo un 6 por ciento de los mismos vehículos pesados.

Referencias

Enlaces externos

511
Distrito de Latina
Pozuelo de Alarcón

M-511


අධිවේගී මාර්ග ඉංජිනේරු විද්‍යාව යනු කාර්යක්ෂම සහ ආරක්ෂාකාරී අධිවේගී මාර්ග පද්ධතියක් ගොඩනැංවීමේ ක්‍රමවේදයකි. 20 වැනි සියවසේ දී එය කැපී පෙනෙන වර්ධනයක් අත් කරගෙන ඇති අතර එය සිවිල් ඉංජිනේරු විද්‍යාව තුළ වෙනම ඒකකයක් ලෙස ද ගොඩනැංවී ඇත. අධිවේගී මාර්ග ඉංජිනේරු විද්‍යාවේ ගුණාත්මක භාවයන් නිරන්තරයෙන් වර්ධනය වේ. මාර්ගවල තත්වය, මතුපිට ස්පර්ශයේ ස්වභාවය දර්ශනපත පරාසය, සමතලා වංගුවල අරය සහ වේගය නිර්ණය කරනු ලබන විචලනාත්මක බෑවුම් , අභ්‍යන්තර වෙනස්වීම් යන මේ සියලුම සංකල්පයන් අධිවේගී මාර්ග ඉංජිනේරු විද්‍යාවේ වැදගත් වේ. බොහෝ සංවර්ධිත රටවල පැතිරුණු අධිවේගී මාර්ග ජාලයක් පවතී.

එකසත් ජනපදය තුළ මාර්ග ගොඩනැංවීමේ රීති තත්ව තීරණය වනුයේ "අධිවේගී මාර්ග සහ ප්‍රවාහන අධිකාරිය පිළිබදව වන ඇමරිකානු සංගමයේ" ප්‍රකාශනවලින් සහ මෙම ක්ෂේත්‍රය පිළිබඳ පරීක්ෂණ පවත්වන "ප්‍රවාහන පරීක්ෂණ මණ්ඩලය" "ප්‍රවාහන ඉංජිනේරු ආයතනය" "ඒකාබද්ධ අධිවේගී මාර්ග පාලන මණ්ඩලය" සහ "ප්‍රවාහන දෙපාර්තමේන්තුවේ" නියමයන් පරිදිය.

ඉංජිනේරු විද්‍යාව

අධිවේගී මාර්ග ඉංජිනේරු විද්‍යාව


Reinhard I. ist der Name folgender Personen:

 Reinhard I. (Hanau) (1225–1281), Herr von Hanau
 Reinhard I. von Sickingen (1417–1482), Bischof von Worms
 Reinhard I. von Schönforst (1310–1376), deutscher Ritter, siehe Reinhard von Schönau

Reinhard I.


Junji Nishikawa (29. juni 1907 - ?) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1927||2||0
|-
!Total||2||0
|}

Eksterne henvisninger

 Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Junji Nishikawa


Agenzia Fides (engl. Fides News Agency) je službena vatikanska novinska agencija. S radom je započela 5. lipnja 1927. kao informativni servis koji je izvještavao i promovirao misionarske aktivnosti i misije. Uspostavu agencije odobrio je i blagoslovio papa Pio XI.

Prije Drugog svjetskog rata agencijske vijesti citiralo je preko 2000 svjetskih medija. Prva izdanja pisana su na engleskom, francuskom i poljskom jeziku. 1929. agencija započinje izdavačke aktivnosti na talijanskom jeziku. Godinu dana kasnije pisanje se obavlja i na španjolskom jeziku da bi se 1932. godine uvelo pisanje na njemačkom jeziku.

Internetska stranica agencije uspostavljena je 1998. godine. Uz gore navedene jezike (izuzev poljskog jezika) internetsko izdanje uključuje kineski jezik (uveden 1998.), portugalski jezik (uveden 2002.) te arapski jezik (uveden 2008.).

Agencija posjeduje većinski digitaliziranu kolekciju fotografija s misionarskih misija čije je prikupljanje završilo 1970. godine te uključuje oko 10 000 primjeraka.

Izvori

Novinske agencije
Mediji
Vatikan

Agenzia Fides


1929 in sports describes the year's events in world sport.

American football
 NFL championship – Green Bay Packers (12–0–1)
 Rose Bowl (1928 season):
 The Georgia Tech Yellow Jackets won 8–7 over the California Golden Bears to share the college football national championship
 Notre Dame Fighting Irish – college football national championship
 28 November – Ernie Nevers scores 6 rushing touchdowns for Chicago Cardinals against Chicago Bears

Association football
Ecuador
 Emelec of Guayaquil officially founded on April 28.
England
 The Football League – Sheffield Wednesday 52 points, Leicester City 51, Aston Villa 50, Sunderland 47, Liverpool 46, Derby County 46
 FA Cup final – Bolton Wanderers 2–0 Portsmouth at Empire Stadium, Wembley, London
Germany
 National Championship – SpVgg Fürth 3–2 Hertha BSC at Nuremberg

Australian rules football
VFL Premiership
 Collingwood achieves the only perfect home-and-away season in VFL/AFL history, but lose the second semi-final to  8.13 (61) to 18.15 (123)
 Collingwood wins the 33rd VFL Premiership, beating Richmond 11.13 (79) to 7.8 (50) in the 1929 VFL Grand Final.
Brownlow Medal
 The annual Brownlow Medal is awarded to Albert Collier (Collingwood)

Bandy
Sweden
 Championship final – IF Göta 5-1 Västerås SK

Baseball
April 16 - New York Yankees become 1st team to use numbers on uniforms
World Series
 8–14 October — Philadelphia Athletics (AL) defeat Chicago Cubs (NL) to win the 1929 World Series by 4 games to 1.

Basketball
ABL Championship
Cleveland Rosenblums over Fort Wayne Hoosiers (4–0)
Europe
Italian club Virtus Bologna, officially founded.
France
Limoges CSP, was founded in Nouvelle-Aquitaine, on November 13.

Boxing
Events
 September — having successfully defended the World Light Heavyweight Championship this year against both Mickey Walker and James J. Braddock, Tommy Loughran relinquishes the title to fight as a heavyweight
Lineal world champions
 World Heavyweight Championship – vacant
 World Light Heavyweight Championship – Tommy Loughran → vacant
 World Middleweight Championship – Mickey Walker
 World Welterweight Championship – Joe Dundee → Jackie Fields
 World Lightweight Championship – Sammy Mandell
 World Featherweight Championship – Andre Routis → Bat Battalino
 World Bantamweight Championship – vacant → "Panama" Al Brown
 World Flyweight Championship – vacant

Canadian football
Grey Cup
 17th Grey Cup – Hamilton Tigers 14–3 Regina Roughriders

Cricket
Events
 Marylebone Cricket Club (MCC) organises the England tour of Australia in the 1928–29 season. England retains The Ashes, winning the first four Tests against Australia and losing the last for a 4–1 series victory.  But, ominously for England, a young batsman called Don Bradman makes his Test debut for Australia.
England
 County Championship – Nottinghamshire
 Minor Counties Championship – Oxfordshire
 Most runs – Frank Woolley 2804 @ 56.08 (HS 176)
 Most wickets – Tich Freeman 267 @ 18.27 (BB 10–131)
 Wisden Cricketers of the Year – Ted Bowley, K. S. Duleepsinhji, Tuppy Owen-Smith, Walter Robins, Bob Wyatt
Australia
 Sheffield Shield – New South Wales
 Most runs – Don Bradman 1690 @ 93.88 (HS 340*)
 Most wickets – Clarrie Grimmett 71 @ 34.25 (BB 6–109)
India
 Bombay Quadrangular – Parsees
New Zealand
 Plunket Shield – Auckland
South Africa
 Currie Cup – Western Province
West Indies
 Inter-Colonial Tournament – British Guiana

Cycling
Tour de France
 Maurice De Waele (Belgium) wins the 23rd Tour de France

Figure skating
World Figure Skating Championships
 World Men's Champion – Gillis Grafström (Sweden)
 World Women's Champion – Sonja Henie (Norway)
 World Pairs Champions – Lilly Scholz and Otto Kaiser (Austria)

Golf
Major tournaments
 British Open – Walter Hagen
 US Open – Bobby Jones
 USPGA Championship – Leo Diegel
Other tournaments
 British Amateur – Cyril Tolley
 US Amateur – Jimmy Johnston

Horse racing
England
 Champion Hurdle – Royal Falcon
 Cheltenham Gold Cup – Easter Hero
 Grand National – Gregalach
 1,000 Guineas Stakes – Taj Mah
 2,000 Guineas Stakes – Mr Jinks
 The Derby – Trigo
 The Oaks – Pennycomequick
 St. Leger Stakes – Trigo
Australia
 Melbourne Cup – Nightmarch
Canada
 King's Plate – Shorelint
France
 Prix de l'Arc de Triomphe – Ortello
Ireland
 Irish Grand National – Alike
 Irish Derby Stakes – Kopi
US
 Kentucky Derby – Clyde Van Dusen
 Preakness Stakes – Dr. Freeland
 Belmont Stakes – Blue Larkspur

Ice hockey
Stanley Cup
 28–29 March — Boston Bruins defeats New York Rangers by 2 games to 0 in the 1929 Stanley Cup Finals

Lacrosse
Events
 The Intercollegiate Lacrosse League is renamed the U.S. Intercollegiate Lacrosse Association (USILA).

Motorsport

Nordic skiing
FIS Nordic World Ski Championships
 4th FIS Nordic World Ski Championships 1929 are held at Zakopane, Poland

Rowing
The Boat Race
 23 March — Cambridge wins the 81st Oxford and Cambridge Boat Race

Rugby league
The Australia national rugby league team embarked on the 1929–30 Kangaroo tour of Great Britain.

England
 Championship – Huddersfield
 Challenge Cup final – Wigan 13–2 Dewsbury at Empire Stadium, Wembley, London
 Lancashire League Championship – Swinton
 Yorkshire League Championship – Huddersfield
 Lancashire County Cup – Wigan 5–4 Widnes
 Yorkshire County Cup – Leeds 5–0 Featherstone Rovers
Australia
 NSW Premiership – South Sydney 30–10 Newtown (grand final)

Rugby union
Five Nations Championship
 42nd Five Nations Championship series is won by Scotland

Snooker
World Championship
 3rd World Snooker Championship is won by Joe Davis who defeats Tom Dennis 19–14

Speed skating
Speed Skating World Championships
 Men's All-round Champion – Clas Thunberg (Finland)

Tennis
Australia
 Australian Men's Singles Championship – Colin Gregory (Great Britain) defeats Richard Schlesinger (Australia) 6–2 6–2 5–7 7–5
 Australian Women's Singles Championship – Daphne Akhurst Cozens (Australia) defeats Louise Bickerton (Australia) 6–1 5–7 6–2
England
 Wimbledon Men's Singles Championship – Henri Cochet (France) defeats Jean Borotra (France) 6–4 6–3 6–4
 Wimbledon Women's Singles Championship – Helen Wills Moody (US) defeats Helen Jacobs (US) 6–1 6–2
France
 French Men's Singles Championship – René Lacoste (France) defeats Jean Borotra (France) 6–3 2–6 6–0 2–6 8–6
 French Women's Singles Championship – Helen Wills Moody (US) defeats Simonne Mathieu (France) 6–3 6–4
US
 American Men's Singles Championship – Bill Tilden (US) defeats Francis Hunter (US) 3–6 6–3 4–6 6–2 6–4
 American Women's Singles Championship – Helen Wills Moody (US) defeats Phoebe Holcroft Watson (Great Britain) 6–4 6–2
Davis Cup
 1929 International Lawn Tennis Challenge –  3–2  at Stade Roland Garros (clay) Paris, France

References

Sports by year

1929 in sports


An Elionurus platypus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Bernhard von Trinius, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Eduard Hackel. An Elionurus platypus in nahilalakip ha genus nga Elionurus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elionurus

Elionurus platypus


Corps de cavalerie peut désigner l'une des unités suivantes :
 dans l'Empire allemand :
 Corps de cavalerie Schmettow (1916-1919)
 dans la Wehrmacht :
  de cavalerie (1944-1945)
 aux États-Unis
 les corps de cavalerie de l'Armée de l'Union (1863-1865)
 le Corps de cavalerie de l'armée de Virginie du Nord (1863-1865)
 en France :
 le  de la Grande Armée (1812-1814)
 le  de la Grande Armée (1806-1814)
 le  de la Grande Armée (1812-1814)
 le  de cavalerie de la Grande Armée (1812-1815)
 le  de cavalerie de la Grande Armée (1813-1814)
 le  de la Grande Armée (1814)
 le  de cavalerie (1914-1919)
 appelé Corps de cavalerie Sordet en août-septembre 1914
 appelé Corps de cavalerie Bridoux en septembre 1914
 le  de cavalerie (1914-1919)
 le  de cavalerie (1915-1916)
 le corps de cavalerie (1939-1940)
 en Irlande :
 le  (depuis 1934)
 au Royaume-Uni :
 le  (1914-1919)
 dans l'Empire russe :
  (1914-1917)
  (1914-1917)
  (1914-1917)
  (1914-1917)
  (1915-1917)
   (1915-1917)
   (1915-1917)
  (1915)
  (1915-1918)
  (1916-1917)

 Corps de cavalerie indigène du Caucase (1914-1918)
 en Russie soviétique puis en Union soviétique :
  (1920-?)
 les  :
 le
 le  (1922-1941)
 le  (1938-1943)
 le  (1938-1943)
 le  (1935-1941)
 le  corps de cavalerie (1940-1942)
 le  (1941-1943)
 le  (1943)
 le  (1942)
 le  (1942)
 le  (1942)
 le  (1942-1945)
 le  (1942)
 le  (1941-1946, ex- de cavalerie)
 le  (1941-1945, ex- de cavalerie)
  de cavalerie de la Garde (1941-1946, ex- de cavalerie)
 le  (1942-1945, ex- de cavalerie)
 le  de cavalerie de la Garde
 le  (1942-1945, ex- de cavalerie)
 le  (1942-1945, ex- de cavalerie)

Voir aussi

Corps de cavalerie


Ukrayna Halk Hareketi (Ukraynaca: Народний Рух України, Narodniy Ruh Ukrainıy) Ukrayna'daki milliyetçi ve demokratik bir partidir.

Hareket, Mihail Gorbaçov'un Glasnost politikası sayesinde 8 - 10 Eylül 1989 tarihinde Perestroyka için Ukrayna Halk Hareketi adı ile Kiev'de kuruldu. Hareketin kökeni Vyaçeslav Çornovil gibi Ukraynalı muhaliflere dayanmaktadır. Parti oylarını daha çok Ukrayna'nın batısındaki milliyetçi Ukraynalılardan almaktadır.

Seçim sonuçları

Ukrayna Yüksek Şurası

Cumhurbaşkanlığı seçimi

Dış bağlantılar
 Partinin resmi genel ağ sayfası

Kaynakça

Halk Hareketi
Demokrasi hareketleri
20. yüzyılda Ukrayna'da kurulan oluşumlar
1989'da Avrupa'da kurulan oluşumlar
1980'lerde Sovyetler Birliği'nde kurulan oluşumlar
1989'da kurulan siyasi partiler

Ukrayna Halk Hareketi


An Pterostylis picta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Mark Alwin Clements. An Pterostylis picta in nahilalakip ha genus nga Pterostylis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pterostylis

Pterostylis picta


An Syngonanthus nitens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni August Gustav Heinrich von Bongard, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Wilhelm Willy Otto Eugen Ruhland. An Syngonanthus nitens in nahilalakip ha genus nga Syngonanthus, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Syngonanthus

Syngonanthus nitens


Blue Yonder steht für

 Blue Yonder – Flug in die Vergangenheit
 Blue Yonder (Unternehmen)

Blue Yonder


Fifi Rafiatou, de son nom à l'état civil, Djariatou Adjayi, est une artiste musicienne togolaise, née en 1965 sur les collines Ifè à Atakpamé au Togo en tant que fille d'un flûtiste.

Biographie

Enfance, Éducation et débuts
À 8 ans, elle commence à chanter dans une chorale de l'Église Protestante sous l'influence de son père et d'une cousine chanteuse. À 16 ans, elle se révèle au concours intervilles organisé par radio Lomé, ayant pour objectif de récompenser les talents musicaux naissants et d'un festival destiné à récompenser les meilleurs artistes du Togo.

Carrière
Fifi Rafiatou, débute véritablement sa carrière musicale avec son premier disque 45 tours en 1985. L'artiste chante de l'afro zouk et la salsa. Fifi Rafiatou créé sa propre marque de champagne appelé : Et Dieu Créa la Femme. En 1990 elle reçoit le trophée du Tabala d'or qui récompense son talent à Paris. Une année plus tard elle prend le titre de l'Afro Vision à Abidjan, une distinction panafricaine. Elle a aujourd'hui à son actif plusieurs albums et fait partie de l'une des rares artistes à imposer son art au-delà des frontières du Togo.

Prix et distinctions
 Intervilles de Radio Lomé (Togo), 1987
 Festival de Ngoma à Kinshasa (RDC ex Zaire), 1988
 Tabala d'Or à Paris en France, 1990
 Paam Awards à Accra au Ghana, 1990
 Éléphant d'or à Abidjan, 1991
 Afrovision à Abidjan (Côte d'Ivoire), 1990
 Festival d'Afrique Noire à Saint Martin (Antilles), 1992
 Festival du Printemps de Pyongyang (Corée du Nord), 1992
 MASA Marché des Arts et du Spectacle à Abidjan (Côte d'Ivoire), 1993
 Sommet de la Francophonie à Cotonou (Bénin), 1995
 Festival Panafricain de Musique FESPAM à Brazzaville (Congo), 1996
 Togo Music Awards à Lomé  au Togo, 2000
 Festival de Koudougou (Burkina Faso), 2001
 Festival de Hariem à New York (USA), 2004
 Retour en France et plus grande fête de la musique à Sannois sur invitation du Club SAH, 2005
 Mise en place de l'orchestre KETEKE pour les prestations en Live, 2006
 Concerts Live au Château BONBON à Melun devant 900 convives, 2007
 Sortie de l'album LE DEFI avec un single : Message aux Nations unies, 2007
 1er grand concert au CYRANO à Sannois (France), 2008
 Prestation dans le cadre de la reprise de la Coopération entre l'Union Européenne et le Togo à Bruxelles (Belgique), 2008
 Concert au Château de Chambord pour les Terrasses en musique du monde, 2008
 Concert à Cusset 03300 dans le cadre de la Coopération décentralisée et Cusset - Kouvé, 2009
 Concert au CYRANO à Sannois (France), 2009
 Concert au Stade du COFAS et sortie de son Champagne ''Et Dieu créa la Femme'' à Eaubonne (France), 2009
 Prestation au profit du TELETHON 2009 à Sannois (France), 2009
 Prestation dans le cadre de la Coopération entre le Département des Yvelines et le Togo à Versailles (France), 2009

Discographie
 2007: Le défi
 1996: Motus

 2013: Djofè
 2022: La solitude

Notes et références

Liens externes

Naissance à Atakpamé
Naissance en 1965
Chanteuse togolaise du XXe siècle
Chanteuse togolaise du XXIe siècle
Nom de scène

Fifi Rafiatou


American Boy ist ein Lied der britischen R&B-Künstlerin Estelle in Zusammenarbeit mit dem amerikanischen Rapper Kanye West. Das Lied wurde am 24. März 2008 als zweite Single aus ihrem Musikalbum Shine veröffentlicht. Bei den Grammy Awards 2009 wurde das Lied in der Kategorie "Best Rap/Sung Collaboration" mit einem Grammy prämiert, außerdem war das Lied auch in der Hauptkategorie "Song of the Year" für einen Grammy nominiert.

Das Lied wurde von Pitchfork Media auf Platz 238 der "500 besten Lieder der 2000er-Dekade" gelistet.

Hintergrund
Im Februar 2008 erklärte die Sängerin Estelle dem britischen R&B Songwriter Pete Lewis, wie das Lied entstand: "Wir hingen im Studio herum und machten Witze. Dann sagte John Legend zu mir "Warum schreibst du kein Lied darüber, wie du einen amerikanischen Jungen triffst?" Also antwortete ich: "Gut, das ist sehr einfach, weil ich viele männliche Freunde in New York City habe." So schuf ich unwissend eine neue Damen-Hymne! Und Kanye brachte noch seine eigene Art für Humor dazu. Als erstes dachte er: "Wie soll ich über einen Dance-Beat rappen?" Aber dann hat er es getan!"

Das Lied wurde von Kanye West, Keith Harris, Estelle, will.i.am, John Stephens, Caleb Speir, Josh Lopez und Kweli Washington geschrieben und von will.i.am produziert. Das Lied verwendet Passagen aus Impatient von will.i.ams Album Songs About Girls aus dem Jahr 2007.

Coverversionen und Parodien
Vom Lied entstanden viele Coverversionen und Parodien:
 "Arab Friend" von Bago Dago.
 "Canadian Boy" von Famous und Andreena Mill
 "Cantonese Boy" von Only Won und Larissa Lam.
 "Chinese Boy" von Dave Soul.
 "Armenian Boy" von Hamish & Andy.
 "Egyptian Boy" von EgyptianG.
 "Somerset Boy" von Chris Moyles.
 "Fake American Boy" von Peven Everett.
 "Jamaican Boy" von Bost & Bim ft. Brisa Roché & Lone Ranger.
 "American Boy" John McCain
 "Hungarian Boy" von Ben & Tony.
 "Malaysian Boy".
 "Chug Jug with You" von Leviathan.

Musikvideo
Das Musikvideo zu American Boy wurde in Schwarz-Weiß gedreht und zeigt verschiedene Tanzszenen zwischen Estelle und Kanye West. Außerdem haben viele Musiker Gastauftritte im Musikvideo, darunter John Legend, Kardinal Offishall, Taz Arnold von Sa-Ra, Naledge und Double-O von Kidz in the Hall, Danger Mouse, Consequence, Hi-Tek, Ryan Leslie, T.I., Brandon Hines, Terrence J von 106 & Park, LL Cool J und noch weitere. Regie führte Syndrome. Das Musikvideo wurde als "bestes britisches Musikvideo" bei den MTV Video Music Awards 2008 nominiert.

Rezeption
American Boy wurde in den weltweiten Charts bisher Estelles größter Charthit in ihrer Karriere. Insgesamt konnte sich die Single in 18 Ländern in den Charts platzieren. Im Vereinigten Königreich stieg das Lied in den britischen Charts auf Platz 72 ein. In der folgenden Woche fiel das Lied aus den Charts und stieg später direkt auf Platz 1 in den Charts wieder ein. Damit ist die Single Estelles erster Nummer-eins-Hit in ihrer Heimat, das Lied blieb für vier Wochen an der Chartspitze. American Boy blieb für 22 Wochen in den Charts und wurde die sechs meistverkaufte Single des Jahres 2008 im Vereinigten Königreich. In Irland erreichte das Lied Platz 2.

In den Vereinigten Staaten debütierte das Lied in den Billboard Hot 100 auf Platz 98, es ist damit die erste Single der Künstlerin, welche sich in den USA platzieren konnte. Nach einigen Wochen wurde das Lied auch in den USA ein großer Erfolg und erreichte in den offiziellen Charts Platz 9, damit ist ihr in den Staaten ihr erster Top-Ten Hit gelungen und der kommerzielle Durchbruch gelungen. In den amerikanischen Downloadcharts erreichte das Lied Platz 8. In Kanada erreichte die Single ebenfalls Platz 9. In den Vereinigten Staaten verkaufte sich das Lied über 1.500.000 mal und wurde zweimal mit einer Platin-Schallplatte geehrt.

Weiterhin wurde die Single in unter anderem in Belgien, Dänemark, Deutschland, Brasilien und der Schweiz ein Charterfolg und erreichte in diesen Ländern Top-Ten-Platzierungen.

Charts und Chartplatzierungen

Auszeichnungen für Musikverkäufe

Einzelnachweise

Lied 2008
Contemporary-R&B-Lied
Popsong
Rapsong
Nummer-eins-Hit
Kanye-West-Lied
Lied von Kanye West
Mehrfach-Platin-Lied (Vereinigtes Königreich)
Mehrfach-Platin-Lied (Vereinigte Staaten)

American Boy


The Asian openbill or Asian openbill stork (Anastomus oscitans) is a large wading bird in the stork family Ciconiidae. This distinctive stork is found mainly in the Indian subcontinent and Southeast Asia. It is greyish or white with glossy black wings and tail and the adults have a gap between the arched upper mandible and recurved lower mandible. Young birds are born without this gap which is thought to be an adaptation that aids in the handling of snails, their main prey. Although resident within their range, they make long distance movements in response to weather and food availability.

Taxonomy

The Asian openbill was described by the French polymath Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon in 1780 in his Histoire Naturelle des Oiseaux from a specimen collected in Pondichery, India. The bird was also illustrated in a hand-coloured plate engraved by François-Nicolas Martinet in the Planches Enluminées D'Histoire Naturelle which was produced under the supervision of Edme-Louis Daubenton to accompany Buffon's text.  Neither the plate caption nor Buffon's description included a scientific name but in 1783 the Dutch naturalist Pieter Boddaert coined the binomial name Ardea oscitans in his catalogue of the Planches Enluminées. The Asian openbill is now placed in the genus Anastomus that was erected by the French naturalist Pierre Bonnaterre in 1791. The genus name Anastomus is from the Ancient Greek αναστομοω anastomoō meaning "to furnish with a mouth" or "with mouth wide-opened". The specific epithet oscitans is the Latin word for "yawning".

Description

The Asian openbill stork is predominantly greyish (non-breeding season) or white (breeding season) with glossy black wings and tail that have a green or purple sheen. The name is derived from the distinctive gap formed between the recurved lower and arched upper mandible of the beak in adult birds. Young birds do not have this gap. The cutting edges of the mandible have a fine brush like structure that is thought to give them better grip on the shells of snails. The tail consists of twelve feathers and the preen gland has a tuft. The mantle is black and the bill is horn-grey. At a distance, they can appear somewhat like a white stork or Oriental stork. The short legs are pinkish to grey, reddish prior to breeding. Non-breeding birds have a smoky grey wings and back instead of white. Young birds are brownish-grey and have a brownish mantle. Like other storks, the Asian openbill is a broad-winged soaring bird, which relies on moving between thermals of hot air for sustained flight. They are usually found in flocks but single birds are not uncommon. Like all storks, it flies with its neck outstretched. It is relatively small for a stork and stands at 68 cm height (81 cm long).

Habitat and distribution
The usual foraging habitats are inland wetlands and are only rarely seen along river banks and tidal flats. On agricultural landscapes, birds forage in crop fields, irrigation canals, and in seasonal marshes. Birds may move widely in response to habitat conditions. Young birds also disperse widely after fledging. Individuals ringed at Bharatpur in India have been recovered 800 km east and a bird ringed in Thailand has been recovered 1500 km west in Bangladesh. Storks are regularly disoriented by lighthouses along the southeast coast of India on overcast nights between August and September. The species is very rare in the Sind and Punjab regions of Pakistan, but widespread and common in India, Sri Lanka, Nepal, Bangladesh, Myanmar, Thailand and Cambodia. It has recently expanded its range into southwestern China.

Food and foraging

During the warmer part of the day, Asian openbills soar on thermals and have a habit of descending rapidly into their feeding areas. Groups may forage together in close proximity in shallow water or marshy ground on which they may walk with a slow and steady gait. The Asian openbill feeds mainly on large molluscs, especially Pila species, and they separate the shell from the body of the snail using the tip of the beak. The tip of the lower mandible of the beak is often twisted to the right. This tip is inserted into the opening of the snail and the body is extracted with the bill still under water. Jerdon noted that they were able to capture snails even when blindfolded. The exact action being difficult to see, led to considerable speculation on the method used. Sir Julian Huxley examined the evidence from specimens and literature and came to the conclusion that the bill gap was used like a nutcracker. He held the rough edges of the bill as being the result of wear and tear from such actions. Subsequent studies have dismissed this idea and the rough edge of the bill has been suggested as being an adaptation to help handle hard and slippery shells. They forage for prey by holding their bill tips slightly apart and make rapid vertical jabs in shallow water often with the head and neck partially submerged. The gap in the bill is not used for handling snail shells and forms only with age. Young birds that lack a gap are still able to forage on snails. It has been suggested that the gap allows the tips to strike at a greater angle to increases the force that the tips can apply on snail shells. Smaller snails are often swallowed whole or crushed.  They also feed on water snakes, frogs and large insects. When foraging on agricultural landscapes with a variety of habitats, Asian openbills preferentially use natural marshes and lakes (especially in the monsoon and winter), and irrigation canals (especially in the summer) as foraging habitat.

Breeding

The breeding season is after the rains, during July to September in northern India and Nepal, and November to March in southern India and Sri Lanka. They may skip breeding in drought years. The Asian openbill breeds colonially, building a rough platform of sticks often on half-submerged trees (often Barringtonia, Avicennia and Acacia species), typically laying two to four eggs. The nesting trees are either shared with those of egrets, cormorants and darters, or can be single-species colonies like in lowland Nepal. Nesting colonies are sometimes in highly disturbed areas such as inside villages and on trees located in crop fields. In lowland Nepal, 13 colonies found in an agricultural landscape had an average colony size of 52, ranging from 5 nests to 130 nests. The majority of these colonies were located on Bombax ceiba trees, with much fewer located on Ficus religiosa and Dalbergia sissoo tree species. Asian openbills preferred trees that were much taller and bigger than trees that were available on the landscape, and selectively used wild and native tree species entirely avoiding species that were important for resources such as fruits (e.g. Mangifera indica) despite such trees being much more common. Religious beliefs have secured important trees such as Ficus species, and agro-forestry has secured the most preferred species, Bombax ceiba, that Asian openbills prefer to locate colonies in lowland Nepal. The nests are close to each other leading to considerable aggressive interactions between birds on neighbouring nests. Both parents take turns in incubation, the eggs hatching after about 25 days. The chicks emerge with cream coloured down and are shaded by the loosely outspread and drooped wings of a parent.

Initiation of nests in lowland Nepal was highly synchronized, with colonies started during July and August. Breeding success at nests in these colonies was impacted by proximity of colonies to human habitation, and the progression of the breeding season. Colonies closer to human habitation had lower success, and colonies initiated later during the breeding season (when flooding of the rice fields had reduced to allow ripening of the crop) had lower success. Number of chicks that fledged from colonies located on trees in agricultural landscapes in lowland Nepal were similar to that observed in a protected, mangrove reserve in eastern India suggesting that agricultural areas are not always detrimental to large waterbirds such as Asian openbills.

Nesting openbills in Nepal took an average of 27 minutes to return to nests with food for nestlings and fledglings. The time taken to find food was most impacted by the location of wetlands around colonies, and the progression of the breeding season. Adults look the least time to return with food earlier in the season when the dominant rice crop was most flooded, and time increased as the rice ripened along with the drying out of the fields.

Like other storks, they are silent except for clattering produced by the striking of the male's bill against that of the female during copulation. They also produce low honking notes accompanied by up and down movements of the bill when greeting a partner arriving at the nest. Males may sometimes form polygynous associations, typically with two females which may lay their eggs in the same nest.

Relationship with other organisms
Young birds at the nest are sometimes preyed on by imperial, steppe and greater spotted eagles. Chaunocephalus ferox, an intestinal parasite, is a trematode worm found in about 80% of the wild populations in Thailand while another species Echinoparyphium oscitansi has been described from Asian openbills in Thailand. Other helminth parasites such as Thapariella anastomusa, T. oesophagiala and  T. udaipurensis have been described from the oesophagus of storks.

In colonial India, sportsmen shot the openbill for meat, calling it the "beef-steak bird" (although this name was also used for the woolly-necked stork).

References

External links

 Asian Openbill (Anastomus oscitans) video photos and sounds - Internet Bird Collection
 Asian Openbill Anastomus oscitans - Adult  - Oriental Bird Images

Asian openbill
Birds of South Asia
Birds of Southeast Asia
Asian openbill

Asian openbill


Yuzhno-Sakhalinsk International Airport (, ), also called Khomutovo International Airport (), is an  international airport in Yuzhno-Sakhalinsk, on the Russian island of Sakhalin. The airport was established in 1945 as a military airfield. With currently one 3,400 m concrete runway, two passenger terminals, two cargo terminals and 16 aircraft stands, Yuzhno-Sakhalinsk International Airport is the largest airport in Sakhalin Oblast. The airport opened a new terminal in August 2023. The airport is also building a second concrete runway that should be finished by 2024 and a 4-star hotel.

Facilities
The airport resides at an elevation of  above mean sea level. It has one runway designated 01/19 with a concrete surface measuring .

Airlines and destinations

Passenger

Cargo

References

External links

 New Airport Terminal Websites

 Airport Yuzhno-Sakhalinsk (Homutovo) Aviateka.Handbook

Airports built in the Soviet Union
Airports in Sakhalin Oblast
Sakhalin
Airports established in 1945
1945 establishments in Russia

Yuzhno-Sakhalinsk Airport


Muzeul Wallraf-Richartz și Fundația Corboud este unul dintre cele trei mari muzee din Köln, Germania. Acesta găzduiește o galerie de artă, cu o colecție de artă plastică din perioada medievală până la începutul secolului al XX-lea.

Istoria
Muzeul datează din anul 1824, când colecția completă de pictură medievală a lui Franz Ferdinand Wallraf a revenit orașului Köln prin moștenire. Prima clădire a fost donată de Johann Heinrich Richartz și muzeul a fost deschis în 1861.

Colecția a fost extinsă în mod constant prin donații, în special colecția de artă contemporană Haubrich din 1946. În 1976, cu ocazia donației făcută de Dl și D-na Ludwig, colecția a fost împărțită. Noul Muzeu Ludwig a preluat expoziția artei din secolul al XX-lea.

Actuala clădire din anul 2001, aflată în apropierea primăriei orașului Köln, a fost proiectată de Oswald Mathias Ungers.În același an 2001, colecționarul elvețian Gérard Corboud a donat muzeului o cuprinzătoare colecție de artă impresionistă și postimpresionistă ca un împrumut permanent. Muzeul a adăugat apoi "Fundația Corboud" în dreptul numelui său.

Colecții

Colecția gotică
Fecioara în pergola cu trandafiri, prezentat în dreapta, se numără printre picturile gotice din colecția muzeului Wallraf-Richartz. A fost creat de Stefan Lochner, care a trăit în Germania între anii 1410 și 1451, lucrând în special în Köln. Este considerat un pictor din goticul târziu. Lucrările sale au de obicei un aspect curat, combinând atenția gotică către liniile lungi care curg având culori strălucitoare și o influență flamandă a realismului și atenția la detalii. Acest tablou este considerat tipic pentru stilului său. Acesta a fost executat aproximativ în 1450 și prezintă Fecioara și Pruncul odihnindu-se în mijlocul unei pergole cu trandafiri înfloriți, însoțiți de copii îngeri, o caracteristică a lui Lochner.

Listă de colecții

Galerie de imagini

Referințe

Muzee din Köln
Muzee de artă din Germania
Clădiri și structuri din Renania de Nord-Westfalia
Fondări în 1824

Muzeul Wallraf-Richartz


Onthophagus tschoffeni é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1904.

Referências

Ligações externas

tschoffeni
Coleópteros descritos em 1904

Onthophagus tschoffeni


A União Latina (UL; catalão:  em espanhol: ; em francês: ; em italiano: ; em romeno: ) foi uma organização internacional de nações que usam línguas românicas, cujas atividades foram encerradas em 2012. Com sede em Paris, França, seu objetivo era proteger, projetar e promover a herança cultural dos povos românicos. Fundada Madrid, Espanha, no ano de 1954, as atividades tiveram início apenas em 1983 e o número de membros passou de 12 para 36 estados, incluindo países América, Europa, Ásia-Pacífico e da África.

Devido a dificuldades financeiras, em 26 de janeiro de 2012, a União Latina anunciou a suspensão de suas atividades. Em 31 de julho de 2012, a dissolução foi totalmente efetivada.

Filiação
Qualquer nação que quisesse se juntar a União Latina precisaria seguir os seguintes critérios:

 Critérios linguísticos:
 Ter uma língua de origem latina como oficial, usada na educação e comumente usada na mídia de massa e/ou na vida diária.
 Critérios linguísticos / culturais:
 Existência de literatura significativa em uma língua de origem latina;
 Imprensa e publicação em língua latina;
 Televisão com uma grande proporção da programação em um idioma latino;
 Rádio amplamente transmitido em um idioma de origem latina.
 Critérios culturais:
 Herança direta ou indireta do legado da Roma Antiga, ao qual o Estado permanece fiel e que se perpetua principalmente por meio da educação do latim;
 Educação cultural de línguas estrangeiras de origem latina;
 Programas de intercâmbio com outros países latinos;
 Organização social, principalmente no plano jurídico, baseada no respeito às liberdades fundamentais, nos princípios gerais dos direitos humanos e da democracia, na tolerância e na liberdade religiosa;

Línguas oficiais
As línguas oficiais da União Latina eram espanhol, francês, italiano, português, romeno e catalão. Espanhol, francês, italiano e português foram usados como línguas de trabalho, onde todos os textos de difusão foram traduzidos para essas quatro línguas, apenas alguns foram traduzidos para o romeno e o catalão.

Estados membros

Espanhol

Francês

Português

Italiano

Romeno

Catalão

 O catalão também é co-oficial na Catalunha, na Comunidade Valenciana, nas Ilhas Baleares e em algumas outras áreas da Espanha e em Alguer (Itália).
 Também falado nos Pirenéus Orientais, França.

Observadores

  Ordem Soberana e Militar de Malta

Organização
A União era composta por três órgãos principais: o Congresso, o Conselho Executivo e a Secretaria-Geral.

Congresso
O Congresso, constituído por representantes de todos os Estados Membros, reunia-se em assembleia ordinária de dois em dois anos. Suas principais funções eram

 aprovar o orçamento;
 definir a direção geral da União;
 receber formalmente novos Estados membros; e
 eleger e designar diferentes Estados membros para serem os presidentes, vice-presidentes e membros das suborganizados da União.

Um presidente e dois vice-presidentes também eram eleitos pelo Congresso. Oleg Serebrian, da República da Moldávia, foi o último presidente.

Existiam também dois órgãos auxiliares do Congresso: a Comissão de Adesões e a Comissão de Candidaturas.

 A Comissão de Adesões era composta por 10 Estados Membros e era responsável por promover a adesão dos Estados membros à União;
 A Comissão de Candidaturas era composta por 9 Estados membros e era responsável pelo exame da validade das candidaturas, tendo em conta a divisão geográfica, linguístico e cultural.

Conselho executivo
O Conselho Executivo era o ramo executivo da União. Era composto por 12 Estados membros, eleitos pelo Congresso a cada quatro anos, e liderados por um presidente e dois vice-presidentes, também eleitos pelo Congresso.

Havia também duas comissões auxiliares submetidas ao Conselho Executivo:

 A Comissão de Finanças e Programas;
 A Comissão de Estátuas.

Secretaria geral
A União Latina era dirigida por um Secretário-Geral nomeado a cada quatro anos pelo Congresso. O Secretário era responsável pela execução dos programas e pela implementação das decisões do Congresso e do Conselho Executivo em matéria de orçamento e direção geral. Jose Luis Dicenta Ballester foi ao mesmo tempo Secretário-Geral da União.

Subordinadas à Secretaria geral, havia quatro diretorias::

 Diretoria de Administração e Finanças;
 Diretoria de Cultura e Comunicação;
 Diretoria de Promoção e Educação das Línguas;
 Diretoria de Terminologia e Indústria da Língua.

Finança
O financiamento da União era apoiado, principalmente, pelas contribuições obrigatórias dos Estados-Membros. Para algumas atividades, instituições públicas ou privadas colaboraram com a União Latina.

Ver também

 Línguas românicas
 Comunidade dos Países de Língua Portuguesa
 Lusofonia
 América Latina
 Bloco Latino
 Iberos
 Organização Internacional da Francofonia
 Francofonia
 Povos itálicos
 Organização dos Estados Ibero-americanos
 Associação de Academias da Língua Espanhola
 Hispânicos
 América espanhola
 Ibero-América
 Pan-hispanismo
 Estados Unidos da África Latina

Língua catalã
Estados confederados extintos
Organizações extintas em 2012
Organizações fundadas em 1954
Classificação dos países
Língua romena
Língua portuguesa
Língua italiana
Língua francesa
Língua espanhola
América Latina
Organizações intergovernamentais
!Páginas usando lista minimizável com cor de fundo e posição do texto no estilo do título

União Latina


M/V Stena Performance je handymax tanker ("Other" po AIS-u, Oil/Chemical Tanker, tip handymax tanker for oil, po IMO 3) hrvatske proizvodnje. Izgrađen je u Brodosplitu. IMO broj mu je 9299159. MMSI broj je 310515000. Plovi pod bermudskom zastavom. Matična mu je luka Hamilton (Bermudi). Pozivni znak je ZCDR5.
Dio serije Brodosplitovih tankera koji mogu prevesti teret teži od 65.000 tona i ploviti po zaleđenom moru, klasa DNV CLASS ICE-1B (P-MAX Ice Class 1B)). Dizajnom udovoljavaju najvišim ekološkim i plovidbeno-sigurnosnim standardima, s dvjema odvojenim strojarnicama i 30% većim kapacitetom prijevoza tereta u odnosu na standardne tankere te veličine. Iz ove je serije M/V Stena Paris dobila nagradu za brod godine u svojoj klasi, a koju je dodijelila Kraljevska ustanova pomorskih arhitekata (Royal Institution of Naval Architects - RINA)

Obilježja
Sagrađen kao novogradnja br. 444 za bermudskog naručitelja CM P-MAX IV Limited iz Hamiltona.

Bruto-tonaže (gross tonage) je 36168 tone, a nosivosti 65065 tona (prvotno 65079) dwt/65000 ljetni 65065). Gaz je 7,50 metara. Ukupni prostorni kapacitet je 67315m3.

Američki časopis Marine Log uvrstio ga je na popis Istaknutih brodova godine (Distinctive Ships of the Year).

Izvori

Vanjske poveznice

 Brodosplit Galerija: Stena Performance (u međumrežnoj pismohrani archive.org 20. travnja 2016.)
  MarineTraffic Stena Performance
  Fleetmon Stena Performance
  Vesselfinder Stena Performance

Brodovi izgrađeni u Brodosplitu

M/V Stena Performance


أماديوس ، هو فيلم موسيقي من إنتاج عام 1984 من إخراج ميلوش فورمان. والقصة مبنية على رواية الكاتب بيتر شافر والتي تحكي قصة حياة فولفغانغ أماديوس موتسارت وأنتونيو سياليري، الموسيقاران اللذان عاشا في فيينا، النمسا خلال النصف الأخير من القرن الثامن عشر.

و قد ترشح الفيلم لثلاثة وخمسين جائزة، فاز بأربعين منها وتشمل 8 جوائز أوسكار و4 جوائز غولدن غلوب. وفي عام 1984، قيم معهد الفيلم الأمريكي فيلم أماديوس بالمركز (53) من أفضل مائة فيلم في تاريخ السينما.

طاقم التمثيل
 ف. موراي أبراهام في دور أنتونيو سياليري.
 توم هيلوك في دور فولفغانغ أماديوس موتسارت
 جيفري جونز في دور جوزيف الثاني

مراجع

وصلات خارجية

 تحليل أماديوس - المسرحية والفيلم
 أماديوس القصة.

أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 1980
أفلام أوريون بيكشرز
أفلام الأرشيف الوطني الأمريكي السينمائي
أفلام إنتاج 1984
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1980
أفلام تقع أحداثها في 1823
أفلام تقع أحداثها في عقد 1780
أفلام تقع أحداثها في عقد 1790
أفلام تقع أحداثها في عقد 1820
أفلام تقع أحداثها في فينا
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل خلط أصوات
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل فيلم
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل ماكياج
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل مخرج
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل ممثل
أفلام حائزة على جائزة غولدن غلوب لأفضل فيلم دراما
أفلام حاز كاتبها على جائزة الأوسكار لأفضل سيناريو مقتبس
أفلام دراما أمريكية
أفلام دراما إنتاج عقد 1980
أفلام درامية 1984
أفلام عن الموسيقيين والموسيقى الكلاسيكية
أفلام عن فولفغانغ أماديوس موزارت
أفلام عن ملحنون
أفلام مصورة في براغ
أفلام مصورة في جمهورية التشيك
أفلام مصورة في فينا
أفلام مقتبسة من مسرحيات
أفلام من إنتاج شاول زاينتز
أفلام ميلوش فورمان
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل تصميم أزياء
تصوير ثقافي عن أنطونيو سالييري
فولفغانغ أماديوس موزارت في الخيال
أفلام تقع أحداثها في 1774

أماديوس (فيلم)