Miguel Ángel Sebastián Martínez MCCJ (* 28. September 1950 in Saragossa) ist ein spanischer Ordensgeistlicher und römisch-katholischer Bischof von Sarh im Tschad.

Leben
Miguel Ángel Sebastián Martínez trat der Ordensgemeinschaft der Comboni-Missionare bei und empfing am 7. Juni 1975 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 28. November 1998 zum ersten Bischof der neuerrichteten Diözese Lai im Tschad. Die Bischofsweihe spendete ihm der Bischof von Moundou, Matthias N'Gartéri Mayadi, am 14. Februar des nächsten Jahres; Mitkonsekratoren waren Edmond Jitangar, Bischof von Sarh, und Michele Russo MCCI, Bischof von Doba.

Vom 30. Januar 2014 bis zum 18. Februar 2017 war er während der Sedisvakanz Apostolischer Administrator von Doba.

Papst Franziskus ernannte ihn am 10. Oktober 2018 zum Bischof von Sarh. Die Amtseinführung fand am 10. November desselben Jahres statt.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Comboni-Missionar
Spanier
Geboren 1950
Mann

Miguel Ángel Sebastián Martínez


White wizard or white mage may refer to:

 White Mage (Final Fantasy), a character class in the series
 White Wizard, a character in the episode "The Dragon's Secret" of Scooby-Doo! Mystery Incorporated
 White Wizard, a character in Kamen Rider Wizard
 White Mage, a character in 8-Bit Theater
 White wizard, a seal in the Dreamspell Mayan calendar interpretation and game
 White Wizard, a variation of the drinking game Wizard Staff
 Burling Hull (1889–1982), nicknamed The White Wizard, an American magician
 White Wizard Games, an American games company

See also

 White Wizzard, an American heavy metal band
 White Witch (disambiguation)
 Wizard (disambiguation)
 Wizard (fantasy)
 Mage (disambiguation)
 Gandalf the White, in J. R. R. Tolkien's novels

White wizard


Eyralpenus este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Legături externe

Eyralpenus

Eyralpenus


A Venus figurine is any Upper Palaeolithic statue portraying a woman, usually carved in the round. Most have been unearthed in Europe, but others have been found as far away as Siberia, and distributed across much of Eurasia.

Most date from the Gravettian period (26,000–21,000 years ago). However, findings are not limited to this period; for example, the Venus of Hohle Fels dates back at least 35,000 years to the Aurignacian era, and the Venus of Monruz dates back about 11,000 years to the Magdalenian. Such figurines were carved from soft stone (such as steatite, calcite or limestone), bone or ivory, or formed of clay and fired. The latter are among the oldest ceramics known to historians. In total, over 200 such figurines are known; virtually all of modest size, between about  in height.  These figurines are recognised as some of the earliest works of prehistoric art.

Most have wide hips and legs that taper to a point. Arms and feet are often absent, and the head is usually small and faceless. Various figurines exaggerate the abdomen, hips, breasts, thighs, or vulva, although many found examples do not reflect these typical characteristics. Depictions of hairstyles can be detailed, and, especially in Siberian examples, clothing or tattoos may be indicated.

The original cultural meaning and purpose of these artefacts is not known. It has frequently been suggested that they may have served a ritual or symbolic function. There are widely varying and speculative interpretations of their use or meaning: they have been seen as religious figures, an expression of health and fertility, grandmother goddesses, or as self-depictions by female artists.

History of discovery
The Vénus impudique, which was the figurine that gave the whole category its name, was the first Palaeolithic sculptural representation of a woman to be discovered in modern times. It was found in 1864 by Paul Hurault, 8th Marquis de Vibraye at Laugerie-Basse in the Vézère valley. This valley is one of the many important Stone Age sites in and around the commune of Les Eyzies-de-Tayac-Sireuil in Dordogne, southwestern France. The figurines were mostly discovered in settlement contexts, both in open-air sites and caves. The Magdalenian Venus from Laugerie-Basse is headless, footless, armless, and displays a strongly emphasised vulva.

Four years later, Salomon Reinach published an article about a group of soapstone figurines from the caves of Balzi Rossi. The famous Venus of Willendorf was excavated in 1908 from a loess deposit in the Danube valley located in Austria. Since then, hundreds of similar figurines have been discovered from the Pyrenees Mountains to the plains of Siberia.

In September 2008, archaeologists from the University of Tübingen discovered a  figurine carved from a mammoth's tusk. This figurine was later called the Venus of Hohle Fels and can be dated to at least 35,000 years ago. It represents the earliest known sculpture of this type and the earliest known work of figurative art.

Name

Upper Palaeolithic female figurines are collectively described as "Venus figurines" in reference to the Roman goddess of beauty Venus.  The name was first used in the mid-nineteenth century by the Marquis de Vibraye, who discovered an ivory figurine and named it La Vénus impudique or Venus Impudica ("immodest Venus"). The Marquis then contrasted the ivory figurine to the Aphrodite Of Knidos, a Greco-Roman sculpture depicting Venus covering her naked body with both her hands.  In the early 20th century, the general belief among scholars was that the figurines represent an ancient ideal of beauty.  Since their discovery, considerable diversity in opinion amongst archaeologists and in palaeoanthropological literature has arisen as to the function and significance of the figures.  Most scholars that have differing opinions on the purpose of the figurines, such as anthropologist Randall White, also disapprove of the "Venus" name as a result.

The use of the name is metaphorical as there is no link between the ancient figurines and the Roman goddess Venus; although they have been interpreted as representations of a primordial female goddess. This perception is said to have derived from the fact that attention is directed to certain features common to most of the figurines, in particular emotionally charged primary and secondary sexual characteristics such as the breasts, stomachs and buttocks. The term has been criticised for being a reflection of modern Western ideas rather than reflecting the beliefs of the sculptures' original owners, but the original names are unknown as well, so the term Venus has persisted.

Like many prehistoric artefacts, the exact cultural meaning of these figures may never be known. Archaeologists speculate, however, that they may be symbolic of security and success, fertility, or a mother goddess. The female figures are a part of Upper Palaeolithic art, specifically the category of Palaeolithic art known as portable art.

Figure details

The majority of Venus figurines are depictions of women, and follow artistic conventions of the times. Most of the figurines display the same body shape with the widest point at the abdomen and the female reproductive organs exaggerated. Oftentimes other details, such as the head and limbs, are neglected or absent which leads the figure to be abstracted to the point of simplicity. The heads are often of relatively small size and devoid of detail. Some may represent pregnant women, while others show no indication of pregnancy.

The Venus of Willendorf and the Venus of Laussel (a rock relief rather than a figurine) bear traces of having been externally covered in red ochre. The significance of this is not clear, but is traditionally assumed to be religious or ritual in nature. Some human bodies from the Palaeolithic era are found similarly covered, so it is assumed this colour had a significant meaning in their culture even though we do not know what.

All generally accepted Palaeolithic female figurines are from the Upper Palaeolithic. Although they were originally mostly considered part of the Aurignacian culture, the majority are now associated with the Gravettian and Solutrean cultures. In these periods, the more rotund figurines are predominant. Within the Magdalenian cultures, the forms become finer with more detail and the styling of said figures started to become similar within areas of close contact.

Interpretation
Despite being thought as one of the most 'fertile sources of debate in all of archaeology', Venus figurines appear to be relatively understudied as a whole. A consequence of this is that they have subject to generalised stereotypes that minimize morphological variation and differing contexts.

Nevertheless, there have been many differing interpretations of the figurines since their discovery - one of which comes from Helen Benigni. In her book, Emergence of the Goddess, she argues that the consistency in design of these featureless, large-breasted, often pregnant figures throughout a wide region and over a long period of time suggests they represent an archetype of a female Supreme Creator. Neolithic, Bronze Age, and Iron Age inhabitants likely connected women as creators innately tied to the cycles of nature. Associated this, is that women's birth and menstrual cycles aligned with lunar cycles and tides.

Another interpretation came from McCoid and McDermott who suggested that because of the way these figures are depicted, such as the large breasts and lack of feet and faces, these statues were made by women looking at their own bodies. They suggest that women during the period would not have had access to mirrors to maintain accurate proportions. This theory also provides an explanation as to why many of the Venus figures do not have faces or heads. However, Michael S. Bisson critiqued this theory by suggesting that alternatives, such as puddles, could have been used as mirrors.

It has been suggested that they may be a sign of an earlier prevalence of steatopygia, now associated principally to women of certain African or Andamanese ancestry.
However the Venuses do not qualify as steatopygian, since they exhibit an angle of approximately 120 degrees between the back and the buttocks, while steatopygia is diagnosed by modern medical standards at an angle of about 90 degrees only.

Another modern interpretation, providing an explanation for visible weight variety amongst the figurines, comes from Johnson et al. Here, they argue that differences in the statues can be said to relate to human adaption to climate change. This is because figurines that are seen to be obese or pregnant originate to the earlier art from 38,000 to 14,000 BP - a period where nutritional stress arose as a result of falling temperatures. Accordingly, they found a correlation between an increase in distance from glacial fronts and a decrease in obesity of the figurines. This was justified as survival and reproduction, in glacial, colder areas, required sufficient nutrition and, consequently, over-nourished woman may have been seen as the ideal of beauty in these areas.

Later female figurines and continuity

Some scholars suggest a direct continuity between Palaeolithic female figurines and later examples of female depictions from the Neolithic or Bronze Age.

A female figurine which has "no practical use and is portable" and has the common elements of a Venus figurine (a strong accent or exaggeration of female sex-linked traits, and the lack of complete lower limbs) may be considered to be a Venus figurine, even if archaeological evidence suggests it was produced after the main Palaeolithic period. Some figurines matching this definition originate from the Neolithic era and into the Bronze Age. The period and location in which a figurine was produced helps guide archaeologists to reach conclusions as to whether the art piece found can be defined as a Venus figurine or not. For example, ceramic figurines from the late ceramic Neolithic may be accepted as Venus figurines, while stone figurines from later periods are not. This is a matter of ongoing debate given the strong similarity between many figurines from the Palaeolithic, Neolithic and beyond. A reworked endocast of a brachiopod from around 6000 BCE in Norway has been identified as a late Venus figurine.

This means that a given female figurine may or may not be classified as a Venus figure by any given archaeologist, regardless of its date, though most archaeologists disqualify figurines which date later than the Palaeolithic, even though their purpose could have been the same.

Notable figurines

See also

 List of Stone Age art
 Jōmon Venus
 Matriarchal religion
 When God Was a Woman
 Feminine beauty ideal

Notes

References
 Beck, Margaret, in Ratman, Alison E. (ed.), Reading the Body: Representations and Remains in the Archaeological Record, 2000, University of Pennsylvania Press, , 9780812217094, google books
 Cook, Jill, Venus figurines, Video with Dr Jill Cook, Curator of European Prehistory, British Museum
 Fagan, Brian M., Beck, Charlotte, "Venus Figurines", The Oxford Companion to Archaeology, 1996, Oxford University Press, , 9780195076189, google books
 Sandars, Nancy K. (1968), Prehistoric Art in Europe. Penguin: Pelican, now Yale, History of Art. (nb 1st ed.)

Further reading
 Abramova, Z. (1962). Paleolitičeskoe iskusstvo na territorii SSSR, Moskva : Akad. Nauk SSSR, Inst. Archeologii
 Abramova, Z. (1995). L'Art paléolithique d'Europe orientale et de Sibérie., Grenoble: Jérôme Millon.
 Cohen, C. (2003). La femme des origines - images de la femme dans la préhistoire occidentale, Belin - Herscher.

 Cook, Jill. (2013). Ice Age Art: the Arrival of the Modern Mind; London: British Museum Press.
 Delporte, Henri. (1993). L'image de la femme dans l'art préhistorique, éd. Picard. ()

 Gvozdover, M. (1995).: Art of the mammoth hunters: the finds from Avdeevo, (Oxbow Monograph 49), Oxford: Oxbow.
 Power, C. (2004). "Women in prehistoric art". In G. Berghaus (ed.), New Perspectives in Prehistoric Art. Westport, CT & London: Praeger, pp. 75–104.

 Rau, S., Naumann D., Barth M., Mühleis Y., Bleckmann C. (2009): Eiszeit: Kunst und Kultur, Thorbecke.

External links

 Venus figures from the Stone Age - with excellent pictures of most of the figurines
 Undergraduate thesis, University of Texas, PDF
 Christopher Witcombe, "Analysis of the Venus of Willendorf"
 (Canadian Museum of Civilization) The Balzi Rossi Figurines

Archaeological artefact types
Prehistoric sculpture
Stone Age Europe
Upper Paleolithic
Prehistoric art
Women and sexuality
Sexuality in arts
Female beauty

Venus figurine


Thorning est une localité du Danemark située dans la commune de Silkeborg, dans la région du Jutland-Central.

Sa population est estimée à  habitants en 2021.

Notes et références

Localité au Danemark
Jutland central

Thorning


An Staberoha remota in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Neville Stuart Pillans. An Staberoha remota in nahilalakip ha genus nga Staberoha, ngan familia nga Restionaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Staberoha

Staberoha remota


An Elymordeum littorale in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hodgs. ngan W.W.Mitch.. An Elymordeum littorale in nahilalakip ha genus nga Elymordeum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elymordeum

Elymordeum littorale


පඬුවස්දෙව් කුමාරයා, ක්‍රිපූ 504 සිට ක්‍රිපූ 474 දක්වා උපතිස්ස නුවර (වර්තමාන මල්වතු ඔය ආශ්‍රිත ප්‍රදේශයක්) රජු විය. විජය රජුගෙන් පසු ලක්දිව රාජ්‍යත්වයට කුමාරයෙකු නොමැතිවිය. ඒ නිසා විජය රජු තම සොහොයුරා වූ සුමිත්තටහට රාජ්‍ය භාර ගැනීමට ආරාධනා කළේය. නමුත් සුමිත්තද මහළු වියේ සිටි නිසා ඒ සඳහා ඔහුගේ පුත් පණ්ඩුවාසදේව එවීය. ඔහු පැමිණීමට පෙර විජය රජු මියගිය නිසා එතෙක් රාජ්‍ය පාලනය උපතිස්ස භාරකාර රජු (උපතිස්ස ඇමති) ගෙන ගියේය. පසුව ලක්දිව පාලන බලය ලබාගත් පණ්ඩුවාසදේව රජු භද්දකච්චායනා කුමරිය නම් ශාක්‍ය වංශික කුමරියක් බිසව කරගත්තේය. ඇගෙන් ඔහුට අභය,තිස්ස,උත්තිය,තිස්සා,අසේල,විහාන,රාම,ශිව,මත්තකාල,මත්තක, යනුවෙන් පුතුන් 10 දෙනෙකු සහ චිත්‍රා (උන්මාද චිත්‍රා) යනුවෙන් දියණියක්ද

උපතිස්ස නුවර පඞුවස්දෙව් රජ


Antonio Corsi (Florença, 07 de julho de 1591 - San Pellegrinetto, 16 de junho de 1692) foi um camareiro-mor da Família D'Este, Podestà da cidade de Trassilico de 1631 à 1646 e o primeiro Marquês da Cidade de San Pellegrinetto. Foi o filho mais velho do renomado compositor Jacopo Corsi.

Vida

Nascido em Florença em 07 de julho de 1591, foi filho de Jacopo Corsi e de Settimia Baroncelli-Bandini, filha do Marquês de Astrodoco Pierantonio Baroncelli-Bandini. Antonio não conviveu com a mãe, que faleceu em 1592, e se tornou órfão aos onze anos após a morte do pai em 29 de dezembro de 1602.

Após a morte do pai, Antonio e seus seis irmãos – uma irmã e cinco meio-irmãos – passam então a ser criados pelo tio deles, Bardo, mas também pela madrasta Laura Corsini. Bardo matricula todos os três filhos homens de Jacopo na Accademia Militare di Parma, onde lá aprendem sobre o código de cavalaria e onde dois deles, Antonio e Giovanni, tornam-se cavaleiros. A educação dada aos filhos de Jacopo por Bardo é sempre retratada como sofisticada e elitizada.

O ensino integral e à distância dos filhos de Jacopo coaduna com a rotina agitada do tio que os criava e que não se podia fazer muito presente. Senão vejamos, Bardo atuava como importante mercante de grãos nas cidades de Messina e Nápoles, tocando os negócios da família que ali já estavam estabelecidos por ao menos três gerações, e muito embora quisesse estar sempre e fixamente em Florença, não podia. É neste cerne que no seio familiar insurge a figura de Laura Corsini, viúva de Jacopo. Proveniente de uma família plenamente estabelecida na cidade de Florença naquele século, Laura, que aparece mencionada e ativamente tomando decisões familiares em diversas cartas no Archivo di Stato desse período, evidência uma volatilidade na criação das crianças e um envolvimento maior da família Corsini nas decisões dos Corsi. É talvez de Laura, mas com o pleno consentimento de Bardo, que casa a enteada Giulia com o próprio irmão, o senador Neri Corsini em 07 de fevereiro de 1607. Os dois nubentes tinham uma diferença de idade de doze anos, Giulia dezessete e Neri vinte e nove.

Nas cartas, Laura relata, no entanto, que Antonio pareceu "não se contentar da boa ação que estavam fazendo". Embora seja plausível a vontade e o interesse dos adultos neste matrimônio, Antonio, que tinha apenas dezesseis anos, talvez achasse a irmã muito jovem ou apenas não quisesse perder um dos últimos vínculos que tinha com seu remoto passado, já que, após o casamento, Giulia se dedicaria exclusivamente ao lar e a família Corsini, como se era de costume naqueles tempos. Não se sabe se isto contribuiu para o afastamento paulatino de Antonio de seus demais familiares, mas é certo que sempre nutriu amor e admiração por seus irmãos, visto que batizou todos os filhos em suas homenagens. É ainda mais certo dizer que a decisão foi tomada durante a década de 1600, momento em que a família se encontrava completamente atribulada.

A partir de 1613, dos filhos restantes e residentes no seio familiar, Antonio, Giovanni e Lorenzo, é importante destacar que muito provavelmente viveram juntos no Palazzo Tornabuoni por um curto período, até que Antonio, que já era maior, mudasse para o Palazzo dei Boni na Via della Vacca onde passou a viver sozinho. É neste período que em 1611 Antonio encomenda uma pintura dele a Cristofano Allori. Os irmãos dele, no entanto, que eram muito mais novos, continuaram na curadoria de Bardo e da mãe deles Laura Corsini.

Bardo, que parecia dedicar-se cada vez mais às suas aventuras e havia decidido não se casar, viu em Laura uma figura essencial na administração dos bens da família em Florença, como também na criação dos filhos, e, nesse sentido, Antonio pareceu prejudicado. Ele não era filho de Laura, que foi sua madrasta. Sua única irmã Giulia, que havia se casado com o irmão de Laura, Neri, neste tempo já era mãe de ao menos duas crianças que eram Corsini. Os outros meios-irmãos pareciam lograr mais privilégios e concessões que Antonio, principalmente no que tange à lista de gastos presentes nas cartas do Archivo di Stato nestes anos, o que fica mais evidente após a morte de Bardo na separação de seus bens. E, além disso, Antonio já não havia parentes a quem poderia contar, não tendo muitos vínculos restantes na cidade.

Em 1623, Bardo influiu nas negociações de dote para Antonio, e alinhou com a família Boni o matrimônio dele com Giovanna de Giovanni de Andrea Boni. Os laços entre os Boni e os Corsi era antigo. O avô desta Giovanna, Andrea, foi aquele responsável por vender o Palazzo dei Boni da Via della Vacca – atual Via dei Pecori – ao avô de Antonio e pai de Bardo em 1563. Além disso, ela era neta materna de Giovanni de' Bardi, Conde de Vernio, homem ilustríssimo que foi responsável por fundar a Camerata Fiorentina, mesma em que o pai de Antonio, Jacopo, assumiu cargos de liderança na década de 1580. Os vínculos humanísticos e sociais equivalentes das duas famílias contribuíram ainda para que no passado, mesmo antes das tratativas do dote, Antonio e Giovanna se conhecessem, ocasião em que pareciam também estarem inclinados um ao outro no momento da tratativa, que resultou positiva.

Antonio e Giovanna Boni casaram-se em 18 de julho de 1624 na cidade de Florença por um dote nada modesto de 5.500 ducados – cerca de R$ 6.567,92 milhões – e continuaram a viver no Palazzo dei Boni onde Antonio já morava por algum tempo. É, pouco após o matrimônio e o nascimento do filho Giovanni em 06 de fevereiro de 1626, que o tio de Antonio, o Marquês Bardo, falece em 01 de março de 1627. Na ocasião da morte de Bardo, que nomeia como herdeiros os filhos de Jacopo, estavam todos maiores, porém a proposição e poderes que exerciam no núcleo familiar eram extremamente diferentes. De todos os filhos, os únicos presentes na ocasião da partilha eram Antonio e Giovanni, visto que Lorenzo já havia partido para seguir carreira eclesiástica e, embora fizesse parte formalmente da partilha, não influiu nas decisões da mesma.

Antonio morava no Palazzo dei Boni na Via dei Pecori com a esposa e o filho, enquanto Giovanni que ainda era solteiro morava no Palazzo Tornabuoni com a mãe dele Laura Corsini, que caminhava para a velhice com 54 anos. Todos os bens familiares que haviam sido administrados muitos anos por Laura estavam precipuamente em sua posse, e ela não queria abrir mão destes privilégios em desfavor do filho para o primogênito de Jacopo, que não era nada dela além de enteado, e Antonio, que já era pai, não me parecia querer ceder o direito de herança legítima e estava descontente com a divisão proposta pela madrasta. No entanto, a família Corsini exercia forte poder na cidade e tinha grandes influências, e Antonio foi ameaçado. Nas cartas de Antonio de 08 de agosto de 1628 ele parece bastante preocupado com algumas informações fornecidas pela irmã Giulia e relatou "temer pelo futuro de seu filho".

O sogro de Antonio, Giovanni Boni, era membro da casa real da  Família de' Medici de longa data, desde que serviu ao Grão-Duque Ferdinando I de' Medici, ex-cardeal que conhecera em Roma.  Por conta disso, havia diversos contatos, dentre os quais estava a família d'Este, a quem havia prestado serviços como embaixador residente em 23 de junho de 1605 na figura de Cesare d'Este, Duque de Modena e Cunhado do Grão-Duque, a quem atualmente prestava serviços. Quando Cesare d'Este morreu em 11 de dezembro de 1628, coincidiu da necessidade da contratação de novos empregados para o auxílio do filho dele, Alfonso III d'Este, e Giovanni Boni, que já havia prestado serviços para a família, com o auxílio de Ferdinando II de' Medici, indicou o genro e conseguiu cargo para Antonio dentre a corte da família d'Este, especificamente como camareiro de Alfonso, com um salário de 50 escudos por mês, o equivalente a aproximados R$ 53,146,00 mil reais mensais.

Antes de deixarem Florença, Antonio vendeu o Palazzo dei Boni para a família Antinori no início do corrente ano de 1629 por apenas 3.200 ducados, que equivalem a aproximados R$ 3.401.504,00 milhões de reais. O valor, abaixo do que condizia com os parâmetros de venda aplicados a outros palácios de família da localidade certamente se deu pela pressa e pelo medo de Antonio que ansiava deixar Florença, sendo tudo que galgou de sua herança. O restante ficou para o irmão Giovanni, que, por sua vez, ascendeu como 2º Marquês de Caiazzo e passou a administrar os bens familiares de Florença.

Em 12 de fevereiro de 1629 já estava fora de Florença com a esposa Giovanna, que estava grávida do seu segundo filho, momento em que seguiu para a corte da família d'Este na Garfagnana como antes avençado pelo sogro, tornando-se camareiro e grande amigo de Alfonso III d'Este, a quem foi muito apegado. No entanto, o reinado de Alfonso III não durou muito. Ele, que era profundamente apaixonado pela esposa Isabel de Saboia, ficou viúvo em 1626.  Quando o pai morreu em 1628, Alfonso III d'Este tornou-se Duque Soberano de Modena, mas ele já parecia pensar em tomar os votos religiosos e abandonar o título.  Quando Alfonso III abdicou do trono em 22 de julho de 1629 no Castelo de Sassuolo – ou Rocca de Sassuolo – Antonio ainda estava presente em sua corte e lhe servindo. Meses depois, em 08 de setembro desse mesmo ano, Alfonso III entrou na Ordem dos Capuchinhos, vestindo o hábito e mudando de nome para Fra' Giambattista da' Modena, ocasião em que Antonio passou a servir o filho de Alfonso III, o Duque de Modena Francesco I d'Este.

É neste momento que um grande apogeu se intensifica e uma série de melhorias começam a ser demandadas por Ferdinando II d'Asburgo, imperador do Sacro Império Romano-Germânico, nos castelos presentes e existentes na Módena, como preparação e consequência da guerra dos trinta anos, mas também pela intensificação de lutas fronteiriças contra a República de Lucca. Dentre estes castelos, um em especial nos interessa, o Castelo de Trassilico – ou Rocca di Trassilico – que se localizava no município de Gallicano, em uma colina a 720 metros acima do nível do mar, logo atrás do Alpe Apuane, e que se encontrava em avançado estado de decadência desde o final do século XV.  Em 1524 Ludovico Ariosto, comissário da Estesis em Garfagnana, denunciou o mau estado da guarnição em carta ao Duque d'Este Alfonso I, que nada fez. No início do século XVII, quando a Guerra dos Trinta Anos e as lutas pela definição da fronteira com a República de Lucca se iniciaram, foram necessárias restaurações em diversos Castelos, e Rocca de Trassilico se incluiu nesta lista. No entanto, mesmo ordenado pelo Imperador, Francesco I d'Este tinha tantos problemas que a reforma dos Castelos não parecia conseguir se concretizar.

Logo em 1630, Francesco I enfrentou a terrível epidemia de peste que infectou 70% da população de Modena. Toda sua família e corte foram infectados, incluindo nesta lista Antonio Corsi e sua família. Porém, no entanto, como a doença havia chegado mais tarde a esta localidade, havia sido menos virulenta, e a maioria das pessoas que a contraíram sobreviveram. No intercurso de 1631, com o fim da epidemia, Francisco I d'Este passou então a focar em suas reformas, e foi quando Antonio, que tinha um grande aporte disponível da venda do Palazzo dei Boni, se ofereceu para financiar a reforma de Rocca de Trassilico pela família d'Este em troca da concessão de um título de Marquês que tanto almejava.

Francesco I, que tinha admiração por Antonio – que era seu camareiro – e pela família dele que já habitava com a corte do castelo por alguns anos, e convivia com a família d'Este, achou uma boa ideia, e, enquanto mandou Antonio, que era de confiança, para liderar as reformas em Trassilico como Podestà em 4 de março de 1631, pôde concentrar suas forças na reconstrução das ruínas do antigo Castelo de Fiorano, que se concretizaria em 1634 com um projeto do arquiteto Bartolomeo Avanzini, que transformou o lugar no Santuário da Beata Virgine del Castello.

Já em Trassilico, nasce o terceiro filho de Antonio e Giovanna Boni em 08 de julho de 1631, e, com filhos tão pequenos, lhe parece propício viver na região durante à reforma, ocasião em que adquire também na localidade muitas propriedades voltadas para a ovinocultura (criação de ovelhas). Inquestionavelmente, Trassilico era realmente rica: haviam inúmeras jazidas minerais que poderiam ser usadas para fornecer componentes para armamentos, grandes cursos de água que forneciam fonte de energia para várias oficinas de moagem de farinha e castanha, além de terra fértil para criação de animais e pastagem. Lá Antonio ficou e fez morada até a finalização das obras em 12 de fevereiro de 1635, ocasião em que informou Francesco I d'Este que as reformas estavam concluídas:

A carta que pode ser encontrada nos arquivos históricos da família d'Este indicam que, muito embora Antonio tivesse comprando propriedades na região, ele habitava o Castelo onde servia como Podestà desde 1631. Pouco depois, em 29 de maio de 1635, sob o intermédio do Duque Francesco I da Modena, este conseguiu que Antonio fosse declarado Marquês de San Pellegrinetto por Ferdinando II d'Asburgo do Sacro Império Romano-Germânico e Antonio buscou o documento assinado por ambos na metade de junho, que foi entregue pelo próprio Francesco, ocasião em que foi celebrado neste dia um grande banquete, que também aparecem nos registros dos d'Este. Isto evidência um grande carinho para com Antonio, que cuidou por tantos anos da família. Ao retornar para Trassilico, Antonio continuou servindo como Podestà da cidade, situação em que, em nome de Francesco I, investiu na criação de um convento com aporte da família d'Este em Castelnuovo di Garfagnana, uma cidade vizinha de onde servia como Podestà. Antonio supervisiona sua construção até a conclusão, que se dá por volta de 1639. Pouco depois, Alfonso III – de quem Antonio também foi camareiro quando Duque e hoje era um frade – fica doente e é transferido para este convento, ficando sob a observância constante de Antonio e sua família, que começa a frequentar constantemente o local.

Alfonso III falece em 1644 e pouco depois, em 1646, Antonio encerra suas atividades como Podestà de Trassilico e se dirige para San Pellegrinetto, localidade que tinha propriedades e de onde ascendeu como Marquês. Lá ele tem a última de suas filhas, Giulia, que nasce em 20 de maio de 1650. Pouco depois Francesco I d'Este falece em 14 de outubro de 1658 e Antonio comparece ao seu cortejo. Vale ressaltar que nesta época Antonio já estava com 67 anos e era um idoso, mas conhecia o sucessor de Francesco, Alfonso IV d'Este desde o seu nascimento, ocasião em que também o ajudou em seu curto reinado, que durou até sua morte em 16 de junho de 1662.

Paulatinamente afastando-se da corte dos Este, Antonio passou então a focar em sua vila, que também precisava de muitos reparos. Ela era constituída de muitas famílias, mas também haviam algumas nobres, tais como os Benelli, Mancini, Battaglia, Magri e Rossini, que eram remotamente de Florença no passado, tal como Antonio, e de histórico igualmente nobre. Foram os Corsi, juntamente com essas ditas famílias, mas essencialmente na figura de Antonio, que em 1680 construíram a igreja da cidade de San Pellegrinetto e outras estruturas cruciais para a expansão da cidade, como uma sala de arquivo localizada à esquerda da paróquia e um cemitério centralizado próximo a ela, onde talvez Antonio já idealizasse ser enterrado no futuro.  É, também nesta época, que alguns dos livros de batismo da cidade são inaugurados e param de ser subscritos nas paróquias vizinhas como em Trassilico, Gallicano e Campolemisi, de quem San Pellegrinetto parecia ser dependente quando foi fundada no século XIV.

Vale ressaltar ainda que antes da concessão do Marquesado a cidade foi também nomeada Alpe de Trassilico, e que, quando Trassilico foi incorporada como fração de Gallicano, assim também foi San Pellegrinetto. É neste cerne que Antonio falece em 16 de junho de 1692 aos 100 anos, e sua esposa Giovanna Boni logo depois, em 13 de dezembro de 1693 aos 89. Ele é sepultado na recém erguida paróquia da cidade, San Pellegrino, sendo Antonio um de seus primeiros sepultamentos, sendo sucedido em seguida pelos quatro filhos: Maria, Antonio, Giulia e Giovanni, ascendendo este último como 2º Marquês de San Pellegrinetto com a morte do pai.

Bibliografia

Fontes primárias

Fontes secundárias

Nascidos em 1591
Mortos em 1692
Naturais de Florença

Antonio Corsi


A floor loan refers to the minimum amount of money that a lender is willing to lend in order to enable the builder to begin the construction of a building that is to be occupied by tenants. The term is thus closely associated with mortgage and property loans. The rest of the loan's balance (called "holdback") is given to the builder upon the achievement of certain milestones related to the sale or lease of its residential space. For example, a bank may advance 80% of the balance of a property loan to the builder and release the remaining 20% upon the successful construction lease or sale of the building's residential units. This partition of funding means the lower risk for lender.

A word floor is used for more financial terms in financial area and means minimum, e.g. the  interest rate floor is the lowest interest rate the lender can offer you to adjustable (sometimes called variable) rate mortgage.

Floor to ceiling loan

The related term is a floor to ceiling loan. In this type of loan there are two separate funding amount: first upon satisfactory completion of construction and the second when a building is fully occupied by tenants or cash flows claimed by lender are fulfilled. The additional funds between floor and ceiling needed for construction costs are called "gap".

References

Mortgage industry of the United States
Loans

Floor loan


En matemáticas, especialmente en geometría y teoría de grupos, una red o retículo en Rn es un subgrupo discreto de Rn que genera el espacio vectorial Rn de los números reales. Cada red en Rn se puede generar a partir de una base del espacio vectorial mediante la formación de todas las combinaciones lineales de coeficientes enteros. Una red o retículo puede ser vista como una teselación regular de un espacio por una celda o malla primitiva.

Las redes tienen muchas aplicaciones importantes en la matemática pura, en especial en relación con el álgebra de Lie, teoría de números y la teoría de grupos. También se presentan en matemáticas aplicadas en relación con la teoría de la codificación, en criptografía debido a la dificultad del cálculo en varios problemas de red, y se utiliza en diversos campos de las ciencias físicas. Por ejemplo, en ciencia de los materiales y física del estado sólido, una red es un sinónimo del esqueleto de una estructura cristalina, una matriz de puntos regularmente espaciados en tres dimensiones coincidiendo con las posiciones de los átomos o moléculas en un cristal. Más en general, los modelos de redes se estudian en física, muy frecuentemente mediante las técnicas de la física computacional.

Consideraciones de simetría y ejemplos
Una red es el grupo de simetría de la simetría traslacional discreta en n direcciones. Un patrón o modelo de esta red de simetría traslacional no puede tener más, pero sí puede tener menos simetría que la propia red en sí misma.

Una red en el sentido de un conjunto tridimensional de puntos regularmente espaciados que coinciden, por ejemplo con las posiciones de los átomos o moléculas en un cristal, o de forma más general, la órbita de una acción de grupo en virtud de la simetría traslacional, es un traslado de la red de traslación: una clase lateral, que no tiene que contener el origen, y por ello no necesita ser una red en el sentido anterior.

Un ejemplo simple de una red en Rn es el subgrupo Zn. Un ejemplo más complicado es la red de Leech, que es una red en R24. El periodo de red en R2 es fundamental para el estudio de las funciones elípticas desarrollado en las matemáticas del , generalizada a las dimensiones superiores en la teoría de las funciones abelianas.

División del espacio según una red
Una red típica Λ en Rn tiene la forma

donde {v1, ..., vn} es una base de Rn.
Diferentes bases pueden generar la misma red, pero el valor absoluto del determinante de los vectores vi únicamente está determinado por Λ, y se denota por d(Λ).
Si pensamos en una red como una forma de división del conjunto Rn completo en poliedros iguales (copias de un paralelepípedo n-dimensional conocido como región fundamental de la red), entonces d(Λ) es igual al volumen n-dimensional de este poliedro. Esta es la razón por la que a veces d(Λ) es llamado el covolumen de la red.

Puntos de la red en conjuntos convexos
El teorema de Minkowski relaciona el número d(Λ) y el volumen de un conjunto convexo simétrico S con el número de puntos de red contenidos en S. El número de puntos de la red contenidos en un politopo todos cuyos vértices son elementos de la red es descrito por el polinomio de Ehrhart del politopo. En las fórmulas de algunos de los coeficientes de este polinomio también figura d(Λ).

Véase también :Puntos enteros en poliedros

Redes en dos dimensiones: una discusión detallada
Hay cinco tipos de redes en 2D como demuestra el teorema de restricción cristalográfica. A continuación, el grupo cristalográfico plano (en inglés, wallpaper group) de la red se da entre paréntesis; nótese que un modelo con esta red de simetría traslacional no puede tener más, pero sí puede tener menos simetría que la propia red. Si el grupo de simetría de un modelo contiene una rotación de orden n, entonces la red tiene simetría de orden n para n par, y de orden 2n para n impar.
 Red rómbica también llamada red rectangular centrada o red triangular isósceles(cmm), con hileras igualmente espaciadas de puntos espaciados uniformemente, con las filas alternativamente desplazadas una distancia media (filas simétricamente escalonadas):

 Red hexagonal o red triangular equilátera(p6m)

 Red cuadrada (p4m):

 Red rectangular también llamada red rectangular primitiva (pmm):

 En términos más generales, una red paralelogramo también llamada red oblicua (p2) (con filas escalonadas de forma asimétrica):

Para la clasificación de una red dada, se comienza con un punto y se toma un segundo punto entre los más próximos. Para el tercer punto, que no ha de estar en la misma línea, se tendrán en cuenta las distancias a los dos puntos. Entre los puntos para los que la más pequeña de estas dos distancias es mínima, se elige un punto para el que la más grande de esas distancias sea mínima. (No son lógicamente equivalentes.

Las cinco casos corresponden a triángulos que pueden ser equiláteros, isósceles recto, recto, isósceles y escaleno. En una red romboidal, la distancia más corta puede ser una diagonal o un lado del rombo, es decir, el segmento que conecta los dos primeros puntos pueden o no ser uno de los lados iguales del triángulo isósceles. Esto depende de que el ángulo menor del rombo sea menor de 60°, o esté entre 60° y 90°.

El caso general se conoce como red periódica. Si los vectores p y q generan la red, en vez de p y q también podemos poner p y p-q, etc. En general en 2D, podemos tomar a p + b q y c p + d q para a,b, c y d enteros tales que ad-bc es 1 o -1. Esto asegura que p y q son combinaciones lineales enteras de los otros dos vectores. Cada par p, q define un paralelogramo, todos con la misma área, igual a la magnitud del producto cruzado. Un paralelogramo define por completo el objeto. Sin simetría adicional, este paralelogramo es un paralelogramo fundamental.

Los vectores p y q pueden ser representados por números complejos. En cuanto afecta al tamaño y la orientación, un par puede ser representado por su cociente. Expresado geométricamente: si dos puntos de la red son 0 y 1, consideremos la posición de un tercer punto de la red. La equivalencia en el sentido de generar la misma red está representada por el grupo modular:  representa la elección de un tercer punto diferente en la misma red S,  representa la elección de un lado diferente del triángulo como lado de referencia 0-1, lo que en general implica cambiar la escala de la red, y la rotación de la misma. Cada "triángulo curvado" de la imagen contiene para cada forma 2D de la red un número complejo, la zona gris es una representación canónica, que corresponde a la clasificación anterior, con los puntos 0 y 1 de la red que están más cerca entre sí; se evita la duplicación incluyendo sólo la mitad de la frontera. Las redes rómbicas están representadas por los puntos de su perímetro, con la red hexagonal de vértice, y la i para la red cuadrada. Las redes rectangulares se encuentran en el eje imaginario, y el área restante representa las redes en forma de paralelogramo, con la imagen especular de un paralelogramo representado por la imagen especular en el eje imaginario.

Redes en tres dimensiones
Los 14 tipos de redes en 3D se llaman redes de Bravais. Se caracterizan por su grupo espacial. Los modelos 3D con simetría de traslación de un tipo particular no pueden tener más, pero pueden tener menos simetría que la propia red.

Redes en el espacio complejo
Una red de Cn es un subgrupo discreto de Cn, que expande el espacio vectorial real 2n-dimensional Cn.
Por ejemplo, los enteros de Gauss forman una red de C.

Cada red de Rn es un grupo abeliano libre de rango n; cada red de Cn es un grupo abeliano libre de rango 2n.

En grupos de Lie

En términos más generales, una red Γ en un grupo de Lie G es un subgrupo discreto, de modo que el cociente G/Γ es de medida finita, pues su medida se heredó de la medida de Haar en G(invariante por la izquierda o invariante por la derecha; la definición es independiente de la elección). Ese será sin duda el caso cuando G/Γ es compacto, pero esa condición necesaria no es suficiente, como lo demuestra el caso del grupo modular de SL2(R), que es una red, pero en la que el cociente no es compacto (tiene cúspides) . Hay resultados generales que indican la existencia de redes en los grupos de Lie.

Se dice que una red es uniforme o cocompacta si G/Γ es compacto, de lo contrario la red se llama no uniforme.

Redes en espacios vectoriales generales
Mientras que normalmente consideramos redes  en  este concepto se puede generalizar a cualquier espacio vectorial de dimensión finita en cualquier campo. Esto se puede hacer de la siguiente manera:

Sea  un campo, sea  un espacio vectorial -dimensional , sea  una -base de  y sea  un anillo contenido en . Entonces la red   en  generada por  viene dada por:

Las diferentes bases , en general, generarán diferentes redes. Sin embargo, si la matriz de transición de del l T </ math> entre las bases es del l GL_n (R) </ math> - la grupo general lineal de R (en términos simples, esto significa que todas las entradas de  están en  y todas las entradas de  están en  - lo que equivale a decir que el determinante de  está en  - el grupo unidad de los elementos en  con inversos multiplicativos) luego las redes generadas por estas bases será isomorfas ya que  induce un isomorfismo entre las dos redes.

Casos importantes de tales redes se presentan en la teoría de números siendo K un campo p-ádico y siendo R los enteros p-ádicos.

Para un espacio vectorial que sea también un espacio producto interno, la red dual puede ser descrita concretamente por el conjunto:

o de forma equivalente,

Véase también
 Red (matemáticas)
 Red recíproca
 Red unimodular
 Sistema cristalino
 Teorema de compactitud de Mahler
 Grafo de red
 Criptografía basada en red

Referencias

Grupos de Lie

Red (grupo)


Isıl işlem (İng: heat treatment) metallerin mekanik özelliklerini (sertlik, mukavemet vb.) geliştirmek amaçlı uygulanan işlemlerin genel adıdır. Metalurjik bir işlem türüdür.

Genel anlamda, metalleri belirli bir sıcaklıkta tavlayarak yapılarını istenilen faza getirmek suretiyle yapılır. Daha sonra metal ani olarak soğutulur ve bu sayede granüller (grain) oda sıcaklığında termodinamik açıdan denge fazı (phase) olmayan bir faza hapsolmuş olur. Bu faz genellikle malzemenin daha üstün mekanik özellikler gösterdiği bir fazdır.

Isıl işlemin teorisi pek bilinmese de sanayi devrinden çok önceleri pratiği biliniyor ve uygulanıyordu. Örnek vermek gerekirse, demircilerin kılıçları sağlamlaştırmak için dövdükten sonra suya batırarak ani soğutması basit bir ısıl işlemdir. Benzer uygulamalar; keskinliğin, sertliğin, aşınmaya karşı direncin gerektiği diğer bazı metal eşyalarda da olmuştur.

Karbürizasyon adı verilen bir teknik ise sanayi devriminden sonra bulunmuş ve günümüzde sıkça kullanılmaktadır. Metallerin yüzey özelliklerini artırmakta kullanılan bir ısıl işlem tekniğidir. Bu teknikte, metal karbon açısından zengin bir ortamda karbon elementlerinin metalin yüzeyinden difüzyon yardımıyla geçebileceği bir sıcaklıkta tutulur (bekletilir). İşlem süresi istenilen efektif sertlik derinliğine göre değişir. Difüzyon işleminin doğası gereği yüzeyden derine doğru karbon konsantrasyonu parabolik olarak azalır. Burada, efektif sertlik derinliği arzu edilen minimum sertlik değerinin sağlandığı yüzey derinliğidir.

Karbon açısından zengin bir ısıtma ortamı sağlamak için atmosfer kontrollü fırınlarda ortama karbon zengini gazlar verilir, daha eski bir teknoloji ise metali karbon içeren ergimiş haldeki sanayi tuzlarının içinde sertleştirmektir.

Malzemenin sertliğinin artması ile aşınma dayanımı da artar ama aynı zamanda malzeme daha kırılgan olur ve dayanıklılığı azalır. Yani ısıl işlem bazı mekanik özellikleri iyileştirirken bazılarını da kötüleştirir. Bu anlamda kullanım alanı için en uygun noktayı bulmak esastır. Isıl işlem sırasında; sıcaklık, zaman ve atmosferin eş zamanlı kontrolü ile en uygun şartların oluşması sağlanarak istenilen nitelikteki malzeme üretilir.

Isıl işlem teknikleri
 Sementasyon
 Karbonitrasyon
 Islah
 Temperleme (Meneviş)
 Hidrojen tavlaması
 Alüminyum yaşlandırma
 Normalizasyon
 Gerilim giderme
 Yumuşatma tavlaması
 Sertleştirme
 Gaz sementasyon
 Nitrasyon
 Oksidasyon
 Sıfır altı işlemler (Subzero)
 İndüksiyon yüzey sertleştirme
 Vakum sertleştirme

Ayrıca bakınız
 Gerilme gevşemesi deneyi
 Metalurji ve malzeme mühendisliği

Kaynakça

Metalurji
Malzeme bilimi

Isıl işlem


La saison 2020-2021 du Championnat de Polynésie française de football est la soixante-quatorzième édition du championnat de première division en Polynésie française. Les treize meilleurs clubs de Polynésie sont regroupés au sein d'une poule unique, la Ligue 1 Vini, où ils s'affrontent à deux reprises au cours de la saison. Les deux derniers sont relégués en Division 2 tandis que le  joue un match de barrage pour tenter de se maintenir.

C'est l'AS Pirae qui est sacrée champion de Polynésie cette saison après avoir terminé en tête du classement final. C'est le dixième titre de champion de Polynésie française de l'histoire du club.

Déroulement de la saison
Après la saison 2019-2020 perturbée à cause de la pandémie de covid-19, le nouveau championnat commence un peu plus tard en octobre 2021. Comme il n'y a pas eu de relégation, avec les trois promus le championnat passe à treize équipes. Après la  journée à la mi-novembre le championnat est arrêté à cause de la situation sanitaire. Il reprend en février, pour rattraper le retard seuls les matchs aller sont joués, ensuite le championnat sera scindé en deux parties. Les sept premiers se rencontrent une fois dans la poule championnat pour déterminer le champion. Les six derniers se retrouvent une fois pour déterminer les deux clubs relégués directement et le club qui disputera un match de barrage contre le vice-champion de la deuxième division.

La prochaine saison le championnat passera à 12 équipes.

Qualifications continentales
Le champion de Polynésie française et son dauphin obtiennent chacun leur billet pour la phase de poules de la Ligue des champions de l'OFC 2022.

Les clubs participants

Compétition

Première phase
Le barème utilisé pour établir le classement est le suivant :
 Victoire : 4 points
 Match nul : 2 points
 Défaite : 1 point
En cas d'égalité de points, ce sont les résultats des confrontations directes qui sont prises en compte.
Les clubs peuvent obtenir des points de bonus en remplissant certaines conditions concernant les entraîneurs et les arbitres.

|width=50%|

|}

 Points de pénalités indiqués en rouge.

Poule championnat
Le premier de la première phase reçoit un bonus de deux points

|width=50%|

|}

Poule relégation
Les équipes se rencontrent deux fois

|width=50%|

|}

Barrage de maintien/promotion
Le 10 juillet 2021, AS Manu-Ura perd 0-5 contre le vice champion de deuxième division, AS Tamarii Temanava qui prend sa place en Ligue 1.

Bilan de la saison

Voir aussi

Références

Liens internes
 Championnat de Polynésie française de football

Liens externes
  Classements complets de la saison sur RSSSF

2021
Polynésie française
2020 en Océanie
2021 en Océanie

Championnat de Polynésie française de football 2020-2021


Jakov Norvegije ili Jakov Norvegius O.P. (? – 1416.) bio je prelat Katoličke Crkve koji je služio kao biskup trebinjsko-mrkanski od 1391. do 1416.

Životopis

Kako navodi dubrovački povjesničar, Serafin Marija Crijević, rodio se u Trebinju. Prema drugim izvorima rođen je u Dubrovniku, dok drugi navode da je podrijetlom iz Ivreje u Pijemontu. O njemu se sačuvalo malo provjerenih povijesnih podataka. Pripadao je Dominikanskom redu te je bio prvi dominikanac na stolici trebinjsko-mrkanskih biskupa.

Papa Bonifacije IX., imenuje ga, 11. srpnja 1391., biskupom trebinjsko-mrkanskim. Prema drugim izvorima, za biskupa ga je imenovao 1413. (anti)papa Ivan XIII. Apostolskoj riznici on obećaje uplatiti uz svoju i neplaćenu pristojbu prethodnika biskupa Ivana. Istog dana postoji ponovni upis njegova obećanja bez spomena biskupa Ivana te je očito riječ da je o ispravci i ne odnosi se na nekog nepostojećeg Ratkova nasljednika Ivana nego na njegova daljeg prethodnika biskupa Ivana de Mobilija iz 1347. komu je pristojba oproštena zbog siromaštva.

Njegovim imenovanjem prvi put se u vatikanskim arhivima spominje naslov "trebinjsko-mrkanski".

Napisao je djelo "Expositiones in omnes Psalmos David".

Umro je 1416. godine te je bio pokopan u dubrovačkoj katedrali.

Izvori

Literatura

Knjige

Članci

Mrežna sjedišta

Životopisi, Dubrovnik
Hrvatski dominikanci
Trebinjsko-mrkanski biskupi

Jakov Norvegije


Veliko čadsko more ili Veliko čadsko jezero (eng. Mega Chad) je pretpovijesno drevno unutarnje more, paleojezero na mjestu današnjeg Čadskog bazena, koji predstavlja utonuli dio pretkambrijskog Afričkog štita. Od njega je danas ostalo samo Čadsko jezero. Drevno more ostavilo je najznačajniji fiziografski utjecaj na Čadski bazen. Kad je bilo najveće, Veliko čadsko more bilo je dublje od 180 metara. Prostiralo se na oko 400.000 četvornih kilometara. Izlijevalo se u Atlantski ocean kroz sustav rijeke Benue. Otjecalo je na jug preko današnje rijeke Kébi i preko vodopada Gauthiot zapadno u rijeku Benue i Atlantski ocean. Dok je postojalo, more se širilo i skupljalo se površinom. Od 39.000 godina prije Krista do 300. g. prije Krista prošlo je kroz četiri visoke faze. U ranom holocenu, sve do prije 7000 godina, Veliko čadsko more bilo je na nadmorskoj visini od 335 metra, odnosno 55 metara više nego današnje Čadsko jezero. Dubina mora bila je tad 170 metara i prostiralo se na 336.700 četvornih kilometara. Stratigrafski zapisi dokumentirali su povijest mora. Čine ga debeli slojevi diatomitskoj zemlje (Kieselguhr), lakustrinskih pijesaka, terasastih obalnih crta te ostatci suvremenih vrsta ribe i školjkaša u danas suhim traktovima bazena. Dno bazena i drevnog mora je sjeveroistočno od današnjeg Čadskog jezera, 480 km dalje u Djourabskoj depresiji. Južna strana Čadskog jezera tlo ima dosta glinskih naslaga nakupljenih na dnu Velikog čadskog mora. Stariji sustavi dina koje je prepljavljivalo Veliko čadsko more, tvore četiri pravocrtna otoka u današnjem Čadskom jezeru i protežu se stotinama milja ka istoku, gdje međudinske praznine ispunjaju diatomiti i drugi jezerski talozi. Talozi s dna ovog mora poslužili su kao gnojivo za amazonske prašume. Vjetar s osušenog dna odnosi prašinu preko Atlantskog oceana. Sadrži fosfor i druga gnojiva čime se nadomješta vitalne sastojke koje velike kiše isperu iz tla u džungli. Skoro 22.000 tona fosfora godišnje prenese se u Amazoniju. More se naglo skupilo, u samo dvjestotinjak godina. Dotad se prostiralo na teritoriju četiriju današnjih država Čada, Nigera, Nigerije i Kameruna, u velikom dijelu današnje Sahare te dijelu Sahela. Premda se ovo paleojezero naziva i morem, ono nije bilo slano, nego je bilo slatkovodno i bilo je najveći izvor slatke vode na Zemlji. Sjevernoafričko vlažno razdoblje bilo je povišenih oborina u području Sahare. Naglo je prestalo prije 5000 godina, kad je bilo najveće ovo jezero. Bodélska depresija (bazen Bodélé), danas najveći svjetski izvor prašine, nije presušila sve do prije 1000 godina. Iz toga proizlazi da je gnojenje Amazonije počelo prije tisuću godina, još je uvijek ostalo tajnom kako su te džungle primale hranjive tvari prije toga. Analiziranjem satelitskih snimaka, tražeći stare obalne crta i obalnog sedimenta, znanstvenici su izračunali starost obalnih crta. Prvotne procjene bile su da se povijest jezera proteže na zadnjih 15.000 godina.
Jezero je bilo najvećeg raspona oko 5000 g. prije Krista. Bilo je najveće od četiri saharska paleojezera i procjenjuje se da je bilo tad površine 390.000 četvornih kilometara, više nego današnje Kaspijsko jezero. Na sjeveru se prostiralo do 100 km od Faya-Largeaua. U najvećem rasponu mora rijeka Mayo Kébbi bila je sjeverni ogranak paleojezera - mora Velikog čadskog mora. Spajala ga je s rijekom Nigerom i Atlantskim oceanom. Nazočnost Zapadnoafričke morske krave u pritokama jezera Čada dokaz je tome.
Postojanje velikog jezera otkrili su britanski znanstvenici. Istraživanja su objavili 2015. u Proceedings of the National Academy of Sciences.

Izvori

Geologija
Afrika

Veliko čadsko jezero


Agrilus illectus é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América do Norte.

Referências

Leitura adicional

illectus
Coleópteros descritos em 1901

Agrilus illectus


Michelle Carter (* 12. Oktober 1985 in San José, Kalifornien) ist eine US-amerikanische Kugelstoßerin.

Carter gewann bei den Jugendweltmeisterschaften 2001 in Debrecen die Silbermedaille und wurde 2004 in Grosseto Juniorenweltmeisterin. 2006 siegte sie bei den NCAA-Hallenmeisterschaften. Bei den Olympischen Spielen 2008 in Peking belegte sie den 15. Platz.

Carter wurde bei den Leichtathletik-Weltmeisterschaften 2009 in Berlin Sechste und bei den Weltmeisterschaften 2011 in Daegu Neunte. Ihre erste internationale Medaille im Erwachsenenbereich gewann sie als Dritte der Hallenweltmeisterschaften 2012 in Istanbul, die später wegen der Doping-Disqualifikation der Belarussin Nadseja Astaptschuk zu Silber wurde. In London erreichte sie bei den Olympischen Spielen den fünften Platz. Bei den Weltmeisterschaften 2013 in Moskau verpasste sie die Medaillenränge als Viertplatzierte um einen Zentimeter, 2015 in Peking gewann sie dann die Bronzemedaille.

Bei den Olympischen Spielen 2016 in Rio de Janeiro gewann Carter die Goldmedaille. Im letzten Versuch stieß sie mit 20,63 m persönliche Bestleistung und verdrängte damit noch Valerie Adams von der Führungsposition.

Michelle Carter ist 1,75 m groß und wiegt 118 kg. Sie wird von Jon Drummond, 2000 Olympiasieger in der 4-mal-100-Meter-Staffel, und ihrem Vater Michael Carter, 1984 Olympiazweiter im Kugelstoßen und ehemaliger Football-Spieler trainiert.

Weblinks

 Athletenporträt von Michelle Carter auf der Website des US-amerikanischen Leichtathletikverbands (englisch)

Kugelstoßer (Vereinigte Staaten)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Olympiasieger (Kugelstoßen)
US-amerikanischer Meister (Leichtathletik)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
US-Amerikaner
Geboren 1985
Frau

Michelle Carter


بورشتين (Бурштин) هي مدينة في مقاطعة إفانو-فرانكيفسكا في أوكرانيا.

أعلام
 ميكا نيوتن
 ديبورا فوغل

معرض صور

مراجع

مدن أوكرانيا
مدن ذات أهمية إقليمية في أوكرانيا
مدن في مقاطعة إيفانو فرانكيفسك
مواقع هولوكوست في أوكرانيا

بورشتين


Cet article contient des informations sur la participation et les résultats de la Suisse aux Jeux mondiaux.

La Suisse a participé à tous les Jeux mondiaux depuis la première édition de 1981 et a toujours ramené des médailles.

Histoire

Autorité de tutelle

Bilan général

Par année

Références

Suisse aux Jeux mondiaux

Suisse aux Jeux mondiaux


An Tripogon wardii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Norman Loftus Bor. An Tripogon wardii in nahilalakip ha genus nga Tripogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tripogon

Tripogon wardii


O Cemitério Judaico de Eckardroth () é um cemitério judaico em Eckardroth, um distrito de Bad Soden-Salmünster em Meno-Kinzig, Hessen.

O cemitério fica na zona sudeste da cidade, a leste da Landesstraße L 3196 e a norte do riacho Salz. Tem uma área de 960 m². 159 matzevas dos anos de 1747 a 1934 foram preservadas.

Bibliografia
Paul Arnsberg: Die jüdischen Gemeinden in Hessen. Anfang – Untergang – Neubeginn. Band II. Herausgegeben vom Landesverband der Jüdischen Gemeinden in Hessen, Societäts-Verlag, Frankfurt 1972, ISBN 3-7973-0213-4, p. 231–232.

Cemitérios judaicos em Hessen
Cemitérios judaicos da Alemanha
Cemitérios desativados da Alemanha

Cemitério Judaico (Eckardroth)


Bobartia, biljni rod iz porodice perukikovki smješten u tribus Irideae. Postoji 17 vrsta koje rastu kao endemi po Južnoafričkoj Republici.

Vrste
 Bobartia anceps Baker
 Bobartia aphylla (L.f.) Ker Gawl.
 Bobartia fasciculata J.B.Gillett ex Strid
 Bobartia filiformis (L.f.) Ker Gawl.
 Bobartia gladiata (L.f.) Ker Gawl.
 Bobartia gracilis Baker
 Bobartia indica L.
 Bobartia lilacina G.J.Lewis
 Bobartia longicyma J.B.Gillett
 Bobartia macrocarpa Strid
 Bobartia macrospatha Baker
 Bobartia orientalis J.B.Gillett
 Bobartia paniculata G.J.Lewis
 Bobartia parva J.B.Gillett
 Bobartia robusta Baker
 Bobartia rufa Strid
 Bobartia vlokii Goldblatt & J.C.Manning; Kao 17. vrsta opisana 2020.

Sinonimi
 Hecaste Sol. ex Schumach.

Izvori

Irideae

Bobartia


Bochum-Eppendorf, Almanya'nın batısında Kuzey Ren-Vestfalya eyaleti Bochum kentine bağlı bölge. 3,19 yüzölçüme sahiptir. Toplam 74.566 nüfusa sahip olan Bochum-Wattenscheid idari merkezine bağlıdır. Nüfusu 31.10.2006 itibarıyla yaklaşık 9.927 olarak tespit edilmiştir. Bochum-Eppendorf bölgesinde kadınların payı yüzde 52,6, yabancı oranı ise yüzde 2,6 olarak saptanmıştır.

Bochum

Bochum-Eppendorf


أطلق الرصاص علي!  مسلسل تلفزيوني أمريكي يعتمد على كوميديا الموقف عرض على هيئة الإذاعة الوطنية من 4 مارس 1997 إلى 16 أغسطس 2003 حيث تم تصوير 7 أجزاء بواقع 149 حلقة .

القصة
تدور أحداث المسلسل حول مايا غالو صاحبة المبادئ والتي تقرر العمل في المجلة التي يمتلكها والدها جاك غالو الذي ينتهج طرق عمل ملتوية مع أبرز أفراد طاقم المجلة وهم إنريكو كولانتوني، ويندي ماليك، وديفيد سبيد .

الشخصيات

جوائز المسلسل

روابط خارجية

مراجع

برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
برامج شبكة هيئة الإذاعة الوطنية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في مدينة نيويورك
مسلسلات أمريكية انتهت في 2003
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1997
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون يونيفرسال
مسلسلات كوميديا موقف أمريكية
مسلسلات من إنتاج إستوديوهات سوني بكتشرز
مسلسلات عن الموضة

أطلق الرصاص علي! (مسلسل)


Elealı Zenon veya Zeno (; ; ), Magna Graecia'nın Sokratik öncesi bir Yunan filozofu ve Parmenides tarafından kurulan Elea Okulu'nun bir üyesiydi. Aristo, onu diyalektiğin mucidi olarak adlandırdı. Bertrand Russell'ın "ölçülemez derecede incelikli ve derin" olarak tanımladığı paradokslarıyla tanınır.

Zeno, hocası Parmenides'in Bir'ci anlayışını ve yalnızca Varlık'ın değişmez gerçek olduğunu öne süren görüşünü geliştirmiş, çokluk ve değişmenin gerçek olduğunu savunan karşıt görüşlerin tezlerine karşı mantıksal güçlükleri gözler önüne seren dolaylı kanıtlarla değişimin olanaksızlığını göstermeye çalışmış, ileri sürdüğü örneklemeleriyle felsefe tarihinde ün kazanmıştır. MÖ 490 - 430 yılları arasında yaşadığı rivâyet edilse de doğum ve ölüm tarihi kesin değildir.

Zeno bir mantık ustası ve diyalektik düşüncenin en önemli geliştiricilerinden biridir. Elea Okulu'nun en önemli filozofları arasında yer alır. İleri sürdüğü önermeler, felsefe tarihinin en önemli paradoksları arasında yer almaktadır. Bunlardan en ünlüleri; Aşil paradoksu ve Ok paradoksu olarak belirtilebilir. Zeno bu örneklemelerden hareketle değişimi bir yanılsama olarak formüle eden felsefesini temellendirir.

İlk paradoksta, ünlü bir Yunan koşucu olan Aşil, bir kaplumbağayla yarışacaktır. Kaplumbağa biraz daha önde olacaktır koşuya başlarken. Zeno, bu koşuda hızlı Aşil'in hiçbir zaman kaplumbağayı geçemeyeceği, bunun mantıksal olarak mümkün olmadığını öne sürer. Çünkü her seferinde Aşil'in aşması gereken bir mesafe kalacaktır, kaplumbağanın bulunduğu noktaya her gelişinde kaplumbağa bir başka noktaya geçmiş olacaktır ve Aşil'in onu geçebilmesi için her seferinde bu noktaları öncelikle geçmiş olması gerekir. Ok paradoksunda da benzer bir sonuca varılır.

Buradaki temel argüman şöyledir: Mesafe sonsuz noktalardan oluşmaktadır ve bunlar sonlu bir süre içinde geçilemezdir. Böylece Zeno mantıksal ve diyalektik olarak bilinen diyalektikcilerin tam karşıt yönünde hareketin ve değişmenin olanaksız olduğunu, bunların bir yanılsama olduğunu ve temelde varlık'ın değişmeyen bir halinde bulunduğunu öne sürer.

Hayatı
Zeno'nun hayatı hakkında kesin olarak bildiklerimiz çok azdır. Zeno'nun ölümünden yaklaşık bir asır sonra yazılmış olmasına rağmen, Zeno hakkındaki biyografik bilgilerin birincil kaynağı Platon'un Parmenides adlı eseridir ve ayrıca Aristoteles'in Fizik adlı eserinde kendisinden bahsedilmektedir. Parmenides'in diyaloğunda Platon, Parmenides'in "yaklaşık 65", Zeno'nun "yaklaşık 40" ve Sokrates'in "çok genç bir adam" olduğu bir zamanda, Zeno ve Parmenides'in Atina'ya yaptığı ziyareti anlatır. Sokrates'in yaklaşık 20 yaşında olduğunu varsaymak ve Sokrates'in doğum tarihini MÖ 469 olarak almak, Zeno için yaklaşık MÖ 490 doğum tarihini verir. Plato, Zeno'nun "uzun boylu ve alımlı olduğunu" ve "gençlik günlerinde ... Parmenides tarafından sevildiğinin bildirildiğini" söylüyor.

Diogenes Laërtius, Zeno'nun hayatına dair belki de daha az güvenilir ayrıntıları; onun Teleutagoras'ın oğlu olduğunu, ancak Parmenides'in evlatlık oğlu olduğunu, "her sorunun her iki tarafını da tartışabilecek kadar yetenekli bir evrensel eleştirmen" olduğunu, Elealı bir tiran tarafından tutuklandığını ve belki de onun elinde öldürüldüğünü bildirildiği Lives and Opinions of Eminent Philosophers adlı eserinde verilmiştir.

Diogenes Laërtius'a göre Zenon, tiran Nearchus'u devirmek için komplo kurdu. Sonunda Zenon tutuklandı ve işkence gördü. Valerius Maximus'a göre, komplodaki meslektaşlarının adını açıklamak için işkence gördüğünde, Zenon, Nearchus'un duyması için yararlı olacak bir sırrı olduğunu söylemesine rağmen isimlerini açıklamayı reddetti. Nearchus sırrı dinlemek için eğildiğinde, Zenon kulağını ısırdı. "Hayatını ve zorba bedeninin o kısmını kaybedene kadar gitmesine izin vermedi". Demetrius, Men of the Same Name içerisinde bunun yerine burnun ısırıldığını söyledi.

Zenon, diğer tiranlar ile de etkileşime girmiş olabilir. Laërtius'a göre Heraclides Lembus'un, Satyrus'una göre bu olaylar Nearchus yerine Diomedon'a karşı meydana geldi. Valerius Maximus, tiran Phalaris'e karşı bir komployu anlatır, ancak Phalaris, Zenon doğmadan önce öldüğü için bu imkansız olurdu. Plutarch'a göre Zenon, zorba Demylus'u öldürmeye çalıştı. Başarısız olduktan sonra, "kendi dişleriyle onun dilini ısırarak, tiranın yüzüne tükürdü".

Çalışmaları

Pek çok eski yazar Zenon'un yazılarına atıfta bulunsa da, eserlerinin hiçbiri bozulmadan hayatta kalmadı. Zenon'un hareket konusundaki argümanlarının doğası hakkındaki ana kaynaklar, aslında, Aristoteles ve Kilikya'lı Simplicius'un yazılarından gelmektedir.

Plato, Zenon ve Parmenides'in ziyareti vesilesiyle Zenon'un yazılarının "ilk kez Atina'ya getirildiğini" söylüyor. Platon ayrıca Zenon'un "Parmenides'in argümanlarını korumayı amaçladığını", Zenon'un gençliğinde yazıldığını, çalındığını ve rızası olmadan yayınlandığını söyledi. Platon Sokrates'in Zenon'un çalışmasının "ilk argümanının ilk tezini" şu şekilde yorumlamasını ister: "Varlık çoksa, hem benzer hem de farklı olmalıdır ve bu imkansızdır, çünkü ya benzer ya da benzemez."

Proclus'a göre Platon'un Parmenidesleri Üzerine Yorumu (Commentary on Plato's Parmenides) adlı eserinde, Zenon "çelişkileri ortaya çıkaran kırktan az argüman" üretti, ancak şu anda yalnızca dokuz tanesi bilinmektedir.

Zeno'nun argümanları belki de redüktio ad absurdum adı verilen ve kelimenin tam anlamıyla absürde indirgemek anlamına gelen bir ispat yönteminin ilk örnekleridir. Parmenides, bu tarz argümanı uygulayan ilk kişi olmalıdır diyor. Bu tartışma biçimi kısa sürede epicheirema olarak tanındı. Topics Kitap VII eserinde Aristoteles epicheirema'nın "bir diyalektik tasım" olduğunu söylüyor. Bu, bir rakibin doğru olarak ileri sürdüğü bağlantılı bir akıl yürütme parçasıdır. Tartışmacı, diyalektik kıyaslamayı yıkmak için harekete geçer. Bu yıkıcı argüman yöntemi, onun tarafından öyle bir dereceye kadar sürdürüldü ki, Genç Seneca, birkaç yüzyıl sonra şöyle yorumladı: "Parmenides'e katılırsam, Bir'den başka bir şey kalmaz; Zeno'yu kabul edersem, Bir bile kalmaz."

Zeno, matematiksel sonsuzluğun kanıtlanabilir en eski hesaplarını ele alan ilk filozof olarak kabul edilir.

Sir William Smith'e göre, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology'de (1870)

Eusebios, Messeneli Aristocles'ten alıntı yaparak, Zeno'nun Pyrrhonizm ile sonuçlanan bir felsefe çizgisinin parçası olduğunu söyler.

Zeno'nun paradoksları

Zeno'nun paradoksları, iki bin yıldan fazla bir süredir filozofları, matematikçileri ve fizikçileri şaşırttı, meydan okudu, etkiledi, ilham verdi, çileden çıkardı ve eğlendirdi. Bunların en ünlüsü, Aristoteles'in Fizik adlı eserinin VI. Kitabı'nda tarif ettiği harekete karşı argümanlardır.

Ayrıca bakınız

Notlar

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlar
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Dış bağlantılar

  Laërtius, Diogenes (1925). "Others: Zeno of Elea" . Lives of the Eminent Philosophers. 2:9. Translated by Hicks, Robert Drew (Two volume ed.). Loeb Classical Library.

Antik Yunan filozoflar
Antik Yunan matematikçiler
Metafizikçiler
MÖ 430 yılında ölenler
MÖ 430'larda ölenler
MÖ 490 doğumlular
MÖ 490'larda doğanlar
MÖ 5. yüzyıl filozofları
MÖ 5. yüzyılda Yunanlar
Pisagorcular
Sokrates öncesi filozoflar
Geometriciler
Antik LGBT üyeleri

Elealı Zenon


عاطف حاج طاس يخول ولد في مدينة وادي السير وتوفي ودفن فيها 1943/4/14م - 2023/3/20م. و تلقى تعليمه في مدارس وادي السير.عمل لفترة من الوقت في مدينة الكويت ثمم عاد إلى الأردن ليتفرغ لأعماله الخاصة.

وهو باحث في التراث الشركسي و له الكثير من الأبحاث في هذا المجال منشورة في المجلات الشركسية المختلفة.وله اهتمام خاص بالبحث في التراث الشركسي الشفوي . حيث يعمل حاليا على إصدار كتاب كبير متميّز يحمل بين دفتيه الكثير من الأبحاث الخاصة بالتراث الشركسي الشفوي، والتي عمل على جمعها وإعدادها خلال عدة سنوات.
 ساهم في إعداد الكثير من الندوات والمؤتمرات الخاصة بالتاريخ والتراث الشركسي وشارك فيها بنشاط ملحوظ.
ويعتبر من من القلّة النادرة في الأردن الذين يكتبون الشعرو ينظمون القصائد باللغة الشركسية .
 عمل لسنوات طويلة سكرتيرا لمجلة الإخاء التي يصدرها فرع الجمعية الخيرية الشركسية في وادي السير ،أشرف خلالها على إصدارمعظم أعداد هذه المجلة الشركسية المتميزة.
 يعتبر من نشطاء المجتمع الشركسي في الأردن في الميادين الثقافية والاجتماعية .حيث أنه عضو في فرع الجمعية في وادي السير منذ أوائل الستينات .
وسبق له أن انتخب عضوا في مجلس إدارة الجمعية الخيرية الشركسية- المركز لدورة انتخابية سابقة سابقة .وهو عضو دائم في اللجان الثقافية لفرع وادي السير وللجمعية الخيرية الشركسية - المركز في عمان.

وصلات داخلية

 شركس
 الأردن

روابط خارجية

مراجع

أردنيون شركس
شركس
كتاب أردنيون

عاطف حاج طاس


الطاقة الروحية هي طاقة دفينة داخل روح الكائن الحي توجد في بعض الثقافات الشعبية والأعمال الفنية والأدبية.

الطاقة الروحية في الثقافة الشعبية
 رياتسو: في أنمي ومانغا بليتش هي طاقة بروح كل شخص إذا زادت بشكل كبير يحصل صاحبها على قوى وقدرات خاصة ومقدرة على التواصل مع الأرواح ورؤية الهولو ومحاربتهم. وإذا تضائلت بشكل كبير يصبح صاحبها مهدد بالموت وإذا انتهت الرياتسو يموت.
 تشاكرا: بأنمي ومانغا ناروتو هي الطاقة الروحية التي تخرج عن طريق أداء أختام الجيتسو وإذا انتهت التشاكرا لا تستطيع القتال وربما التحرك. كلما زادت التشاكرا لدى الشخص زادت قوته، وهذا ليس بالضرورة حيث من الممكن أن يمتلك أحدهم الكثير من التشاكرا ولك نلا يتستطيع استخدامها أو استغلالها بشكل صحيح.
 يوكي: في أنمي ومانغا كلايمور، يوكي كل فرد له طابع مميز عن الآخر ويمكن تتبعه عن بعد، كما أن كمية اليوكي الموجودة بالجسد تعبر عن قوة صاحبه. ويتدفق اليوكي بكثرة في الجزء الذي يستخدم في القتال، لذا يمكن متابعة تدفق اليوكي بالتدريب وإمكانية توقع هجمات الخصم.
هذه الطاقة ليست خرافة بل يحتاج لاتقانها العزيمة والإرادة و الشجاعة و هي ليست داخلة في الشعوذة
 كي: في انمي ومانغا دراغون بول وهي طاقة الحياة الموجودة في جميع الكائنات الحية، يمكن الشعور بها والتحكم بها إما بإخفاءها أو زيادتها.
تستطيع من خلالها توجيه رميات كي إلى الخصم لإضعاف طاقته الروحية لكنها لا تؤثر تأثير مباشر عليه.
يمكن جمعها من جميع الكائنات وتكوينها على شكل كرة كبير "genki dama" أو اطلاق طاقة الجسم الداخلية دفعه واحدة "big bang attack" وغيرها.
النين:وهي القوة الروحية في أنمي و مانغا القناص (hunterXhunter) وهي عبارة عن طاقة يضخها الجسد ويمكن أن تسبب أضرار جسيمة للخصم ويختلف شكلها ولونها من مستخدم إلى أخر
الهاكي :ويوجد في أنمي ومانغا ون بيس وهذه القوة الروحية تنقسم لثلاثة أجزاء وهي هاكي الملاحظة وهاكي التنبؤ وهاكي الملك، النوعين الأولين يوجدان عند كل المخلوقات لكن يحتاج الشخص للعزيمة والإرادة والتدريب المكثف لإتقانهما ويختلف استعمالهما عند كل شخص أما الهاكي الملكي فهو نادر جدا ويولد مع كل شخص من أصل مليون آخرين ولا يمتلكه إلا أصحاب الفطرة والموهبة منذ ولادتهم ويعتبر الهاكي السلاح الأكثر فعالية ضد مستخدمي فواكه الشيطان

مصادر

آلهة
المذهب الحيوي
ثقافة يابانية
روحانية
طاقة (روحيات)

طاقة روحية


Thomas Patrick Edgar (Bundaberg, 21 de junho de 1989) é um jogador de voleibol australiano que atua na posição de oposto.

Carreira

Clube
Edgar começou a jogar voleibol na escola, quando ingressou na equipe masculina da Bundaberg State High School. Mais tarde recebeu uma bolsa do Australian Institute of Sport (AIS), onde passou um ano.

Em 2008 assinou seu primeiro contrato profissional com o Linköpings VC, time da primeira divisão do campeonato sueco. Com o clube sueco conquinstou na temporada 2009-10 o título do campeonato sueco. Ao término da temporada, o oposto foi atuar pelo Trefl Gdańsk na segunda divisão do campeonato polonês. Com o novo clube o australiano conquistou o título da temporada 2010-11 garantido o acesso à primeira divisão.

Em 2011 o atleta foi atuar no voleibol italiano após atuar pelo Caffè Aiello Corigliano na temporada 2011-12. Na temporada seguinte foi contratado pelo Sir Safety Perugia.

Em 2014 o oposto foi atuar no voleibol asiático pelo Uijeongbu KB Insurance Stars, por onde permaneceu por duas temporada. Na temporada 2015-16 foi vice-campeão do campeonato chinês pelo Beijing BAIC Motor. Em 2016 se transferiu para o voleibol argentino após ser contratado pelo Club Ciudad de Bolívar. Com o clube argentino o oposto foi campeão do Campeonato Argentino 2016-17 – sendo eleito o melhor jogador da final – e vice-campeão do Campeonato Sul-Americano de Clubes.

Para a temporada 2017-18 foi contratado pelo JT Thunders Hiroshima, time da primeira divisão do campeonato japonês. Com o novo clube o oposto foi campeão da Copa do Japão de 2018. Após atuar por cinco temporadas no voleibol japonês, o australiano se transferiu para o voleibol turco após assinar com o Galatasaray HDI Istanbul.

Seleção
Edgar estreou na seleção australiana no Campeonato Asiático de 2009, onde terminou na 7ª colocação. No ano seguinte disputou seu primeiro Campeonato Mundial, que ocorreu na Itália; com a seleção australiana o oposto terminou na 19ª colocação. Na terceira participação olímpica da seleção australiana, o oposto terminou na 9ª colocação nos Jogos Olímpicos de Londres, terminando na quinta colocação no seu grupo.

Em 2019 o oposto conquistou o vice-campeonato do Campeonato Asiático, ao perder a final para a seleção iraniana por 3 sets a 0.

Títulos
Linköping VC
  Campeonato Sueco: 2009-10

Bolívar Voley
  Campeonato Argentino: 2016-17

JT Thunders Hiroshima
  Copa do Japão: 2018

Clubes

Ligações externas
 Thomas Edgar no Global Sports Archive

 Thomas Edgar no Volleybox

Naturais de Bundaberg
Voleibolistas da Austrália
Opostos de voleibol
Voleibolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2012

Thomas Edgar


Putnam County er navnet på 9 counties i USA, alle opkaldt efter den militærhelt Israel Putnam:

 Putnam County, Florida
 Putnam County, Georgia
 Putnam County, Illinois
 Putnam County, Indiana
 Putnam County, Missouri
 Putnam County, New York
 Putnam County, Ohio
 Putnam County, Tennessee
 Putnam County, West Virginia

Anden betydning
 "Putnam County", en sang af Tom Waits fra hans album fra 1975 Nighthawks at the Diner
 The 25th Annual Putnam County Spelling Bee er en musical af William Finn og Rachel Sheinkin

Se også
 Putnam (flertydig)

Putnam County


An Disa physodes in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Olof Swartz. An Disa physodes in nahilalakip ha genus nga Disa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disa

en:Disa physodes

Disa physodes


(, cunoscut și sub numele de Aeroportul Tokyo Narita, anterior și , este un aeroport internațional care deservește metropola Tokyo din Japonia. Acesta este situat la aproximativ 60 km spre est de centrul Tokyo, în Prefectura Chiba, la granița dintre orașele Narita și Shibayama.

Narita este aeroportul internațional principal din Japonia, pe care operează în jur de 50% din traficul internațional de pasageri și 60% din traficul internațional de mărfuri. Începând cu 2016, Narita a fost al doilea cel mai aglomerat aeroport de pasageri din Japonia (după Aeroportul Haneda din Tokyo) și al zecelea cel mai aglomerat pentru transportul aerian de mărfuri din lume. Pista sa de 4.000 de metri deține recordul pentru cea mai lungă pistă din Japonia, alături de cea de-a doua pistă de la Aeroportul Internațional Kansai din Osaka.

Narita este hub internațional principal pentru Japan Airlines, All Nippon Airways și Nippon Cargo Airlines și hub pentru transportatorii low-cost Jetstar Japan, Peach și Vanilla Air.

În 2017, Narita a deservit 40.631.193 pasageri, fiind astfel al 49-lea cel mai aglomerat aeroport din lume în ceea ce privește traficul de pasageri.

Terminale

Narita a fost printre primele aeroporturi din lume care și-a planificat terminalele în jurul celor trei alianțe aeriene internaționale majore. Începând cu anul 2006, aeroportul a oferit transportatorilor SkyTeam Aripa de Nord a Terminalului 1, transportatorilor Star Alliance transportatorilor Aripa de Sud a Terminalului 1, iar celor Oneworld Terminalul 2.

Terminalul 1
Terminalul 1 foloseste un design cu terminale satelit, împărțit într-o Aripa de Nord (北ウイング, 'kita-uingu'), Clădirea Centrală (chūō-biru), și o Aripă de Sud. Doi sateliți circulari, Sateliții 1 (porțile 11-18) și 2 (porțile 21-24), sunt conectați la Aripa de Nord. Sateliții 3 și 4 (porțile 26-38 și porțile 41-47) creează o sală liniară conectată la Clădirea Centrală. Satelitul 5 (porțile 51-58) este conectat la Aripa de Sud.

Procedurile de check-in sunt desfășurate la etajul al patrulea, iar plecările și controlul de frontieră au loc la etajul al treilea. Pasagerii care sosesc trec prin controlul de frontieră la etajul al doilea, iar apoi își preiau bagajele și trec prin vamă la primul etaj. Cele mai multe magazine și restaurante sunt situate la etajul al patrulea al Clădirii Centrale. Aripa de Sud include un mall duty-free numit "Narita Nakamise".

Japan Airlines a folosit Terminalul 1 înainte de a se alătura Oneworld.

Aripa de Nord a servit ca hub pentru alianța SkyTeam din 2007, când Delta Air Lines și Aeroflot s-au alăturat Air France, KLM, Korean Air și altor membri SkyTeam care operau deja acolo. Începând din 2016, Aircalin, Hawaiian Airlines, Jin Air și Etihad Airways sunt singurele companii non-SkyTeam care operează din Aripa de Nord.

Aripa de Sud și Satelitul 5 au fost deschise în iunie 2006 ca terminal pentru membrii Star Alliance. Construcția Aripii de Sud a durat aproape un deceniu și a dus la dublarea suprafaței Terminalului 1 la un total de 440.000 de metri pătrați. Astăzi, toți membrii Star Alliance utilizează această aripă, împreună cu non-membrii Air Busan, MIAT, Uzbekistan Airways.

Terminalul 2
Terminalul 2 este împărțit într-o clădire principală (honkan) și o clădire satelit, ambele concepute cu săli liniare. Cele două erau legate de un Sistem de Transfer, proiectat de către Japan Otis Elevator, până la deschiderea unei noi pasarele pe data de 27 septembrie 2014. Terminalul 2 poate deservi aeronave mari precum A380 (operat de Emirates) și Boeing 747-8.

Terminalul 2 a include un mall duty-free numit "Narita 5th Avenue", cel mai mare mall duty-free din Japonia.

Pentru zborurile interne, trei porți (65, 66 și 67) din clădirea principală sunt conectate la sala principală de plecări și la un spațiu separat de check-in pentru zboruri interne. Pasagerii care au conexiune între zborurile interne și internaționale trebuie să iasă din zona securizată, să meargă spre zona de check-in, iar apoi să se înregistreze pentru zborul de legătură.

Japan Airlines este în prezent principalul operator în T2. Terminalul a servit ca un hub pentru toți transportatorii Oneworld la NRT din 2010, când British Airways s-a mutat de la Terminalul 1. Mai multe alte companii aeriene utilizează terminalul, inclusiv membrii SkyTeam China Airlines și China Eastern Airlines, membrul Star Alliance Air India, dar și transportatorii neafiliați Air Macau, Air Niugini, Asia Atlantic Airlines, Eastar Jet, Emirates, Pakistan International Airlines, Philippine Airlines și Scoot.

Vanilla Air, un transportator low-cost, își are sediul în Terminalul 2, dar operează de la Terminalul 3.

All Nippon Airways și alți membri Star Alliance au folosit Terminalul 2 înainte de deschiderea Aripii de Sud a Terminalului 1 în 2006.

Terminalul 3
Un al treilea terminal pentru transportatorii low-cost a fost deschis pe 8 aprilie 2015. Situat la 500 m nord de la Terminalul 2, noul terminal include mai multe măsuri de reducere a costurilor, printre care folosirea de autocolante în loc semne direcționale luminate și utilizarea porților în aer liber și a scărilor pentru îmbarcare în locul porților cu burduf. Aceste măsuri au fost luate pentru a reduce costurile operării pentru companiile aeriene și pasagerii acestora cu aproximativ 40% pe zborurile internaționale și 15% pe zborurile interne. Jetstar Japan, Vanilla Air și alți trei transportatori low-cost utilizează acest terminal. Terminalul include, de asemenea, un food-court deschis non-stop, cel mai mare food court dintr-un aeroport japonez, și o cameră de rugăciune multi-credință. A fost construit cu un cost de 15 miliarde de yeni și are o suprafață de 66.000 de metri pătrați.

Companii aeriene și destinații

Pasageri

Cargo

Transport la sol

Feroviar

Aeroportul Narita are două legături feroviare, atât un tren express precum și trenurile de navetiști care operează pe diferite rute spre Tokyo și mai departe. Doi operatori deservesc aeroportul: East Japan Railway Company (JR East) și Keisei Electric Railway. Trenurile spre și de la aeroport opresc la gara Narita Airport Terminal 1 de la Terminalul 1 și gara Narita Airport Terminal 2·3 de la Terminalul 2.

Trenuri JR
Narita Express circulă de la aeroport pe liniile Narita și Sōbu spre Gara Tokyo. La Tokyo, garnitura de tren se separă, cu un grup circulând în bucla, în sens orar, în jurul centrul orașului Tokyo, spre Shonan-Shinjuku Line, oprind la Shibuya, Shinjuku, Ikebukuro, Ōmiya și/sau Takao, în timp ce celălalt grup continuă călătoria spre sud la Shinagawa, Yokohama și Ōfuna pe linia Yokosuka. Trenuri de obicei circulă non-stop între Aeroportul Narita și Tokyo, dar în timpul orelor de vârf opresc la Narita, Sakura, Yotsukaidō  și Chiba pentru navetiști. Ziua, călătoria non-stop durează 55 de minute de la aeroport la Tokyo. O singură călătorie de la aeroport la Gara Tokyo costă ¥3.020, în timp ce spre destinații mai îndepărtate costă până la ¥4.620. Toate locurile sunt rezervate.

O tren rapid suburban este de asemenea operat de JR. Acesta urmează același traseu de la Gara Tokyo, dar oprește în 15 gări pe traseu, întrga călătorie durând 80 de minute. De la Gara Tokyo, cele mai multe trenuri continuă pe linia Yokosuka la Ōfuna, Zushi, Yokosuka și Kurihama în Prefectura Kanagawa. O singură călătorie spre Gara Tokyo pe acest traseu costă ¥1.320.

Clasa întâi "Green Car" este disponibilă pe ambele trenuri pentru un cost suplimentar.

Trenuri Keisei
Keisei operează două linii între Aeroportul Narita și centrul orașului Tokyo. Linia nouă Keisei Narita Airport merge aproape drept prin nordul Prefecturii Chiba, în timp ce linia mai veche, Magistrala Keisei, trece prin orașele Narita, Sakura și Funabashi. Liniile converg la gara Keisei-Takasago în nord-estul Tokyo și apoi urmează o cale comună spre gara Nippori și gara Keisei Ueno, ambele situate pe partea de nord-est a liniei Yamanote care ocolește centrul orașului Tokyo.

Keisei operează mai multe trenuri între aeroport și Tokyo:
Skyliner este cel mai rapid tren între aeroport și linia Yamanote. Timpul de călătorie este de 36 de minute spre Nippori și 41 de minute spre Keisei Ueno. La gara Tokyo se poate ajunge în 50 de minute cu un transfer pe linia Yamanote. O singură călătorie de la aeroport la gara Nippori costă ¥2.470.

Trenurile Morningliner și Eveningliner operează spre Tokyo în dimineața și dinspre Tokyo seara și fac opriri intermediare la Keisei Narita, Keisei Sakura, Yachiyodai, Keisei Funabashi și Aoto pentru navetiști. O singură călătorie spre Nippori pe acest traseu costă ¥1.440.

Trenurile suburbane Acces Express operează pe linia Narita Sky, dar cu opriri intermediare pe traseu. O singură călătorie de la aeroport la Nihombashi (pe linia Toei Asakusa) costă ¥1.330. Majoritatea trenurilor Acces Express ajung până la Aeroportul Haneda pe linia Toei Asakusa și Magistrala Keikyu înainte de ora 5 după amiază, după care opresc doar la Nippori și Keisei Ueno.

Trenurile suburbane Limited Expres operează pe Magistrala Keisei. Acestea sunt cele mai ieftine și cele mai lente trenuri între Narita și centrul Tokyo, ajungând la Nippori în 70-75 de minute și Keisei Ueno în 75-80 de minute. O singură călătorie spre Nippori pe acest traseu costă ¥1.030.

Toate locurile necesită rezervare pe trenurile express "Liner", în timp ce trenurile suburbane "Express" nu necesită rezervare.

Autobuz

Există curse regulate de autobuz (limuzină) spre Tokyo City Air Terminal în 55 de minute și spre marile hoteluri și stații de cale ferată din zona Tokyo în 35-120 minute. Acestea sunt de multe ori mai încete decât trenurile din cauza blocajelor de trafic. Operatorul principal al acestor servicii este de Airport Transport Service. Alți operatori includ Keisei Bus, Chiba Kotsu și Narita Kuko Kotsu.

Există și un autobuz de noapte spre Kyoto și Osaka. De asemenea, autobuzele merg și către baze militare americane din apropiere, inclusiv Bază navală Yokosuka și Baza aeriană Yokota.

Taxi
Servicii de taxi cu prețul fix sunt disponibile spre Tokyo, Kawasaki, Yokohama, Yokosuka, Miura. Acestea costă între ¥14.000 și ¥40.300 în funcție de destinație (taxa de autostrada de între ¥2.250 – ¥2.850 nu este inclusă în tariful fix și trebuie să fie plătită ca un cost suplimentar). Aceste servicii sunt operate de membrii  Narita International Airport Taxi Council.

Elicopter
Mori Building City Air Service a oferit un serviciu charter de transfer cu elicopterul între Narita și complexul Ark Hills din Roppongi, cu durata de 35 de minute, la prețul de 280.000 de yeni per zbor pentru până la cinci pasageri. Operarea a fost întreruptă pe data de 1 decembrie 2015.

Transfer spre/dinspre Aeroportul Haneda
Aeroportul Haneda este la aproximativ 1,5–2 ore de la Aeroportul Narita cu trenul sau cu autobuzul. Pe calea ferată, Keisei Electric Railway operează trenuri directe între Narita și Haneda în 101 minute pentru ¥1740 (în luna mai 2012). Tokyo Monorail duce de la Haneda la gara Hamamatsuchō în 15-20 de minute. Un scurt transfer cu Japan Railway spre gara Tokyo este necesar pentru a ajunge la trenul Narita Express spre aeroportul Narita. Există, de asemenea, autobuze directe între aeroporturi operate de Airport Limousine Bus. Călătoria durează 65-85 de minute sau mai mult, în funcție de trafic, și costa ¥3000 în mai 2012.

Referințe

Narita

Aeroportul Internațional Narita


ميناء دارين ويسمى أيضاً ميناء المسك والعنبر هو ميناء بحري أثري يقع على خليج تاروت، غرب الخليج العربي. يعود تاريخ وجود الميناء إلى ما قبل العصر الإغريقي، ويُعدّ سابقاً أحد أهم المنافذ الاقتصادية لنقل البضائع والتوابل من الهند سابقاً، ومحطاً للسفن والقوارب الأخرى حاملة البضائع إلى الخليج. كما أنه كان يعج بالنشاطات الاقتصادية الأهلية كممارسة الغوص واستخراج اللؤلؤ. كانت بضائع الخضار والمنسوجات الحريرية تصل لمرفأ دارين قادمة من الصين، ومن ثم يتم تصديرها إلى جميع أنحاء البلاد العربية.

حالياً، خُصِّص الميناء لقوارب الصيد الصغيرة بسبب ضحالة مياهه. وفي 2011م بدأت أعمال توسعة الميناء بقيمة 35 مليون دولار.

الموقع
تقع جزيرة دارين في الركن الجنوبي الشرقي من جزيرة تاروت الواقعة بمحاذاة ساحل مدينة القطيف على الساحل الغربي له. ويقع ميناء دارين على ساحل دارين الجنوبي.

انظر أيضا

 جزيرة سوق السمك.
 شاطئ الرملة البيضاء.
 كورنيش القطيف.

مراجع

وصلات خارجية

آثار ومواقع تاريخية في محافظة القطيف
خليج تاروت
موانئ ومرافئ السعودية

ميناء دارين


Les soins ambulatoires forcés référent à des décisions juridiques prises sur l'avis d'un psychiatre, obligeant à des traitements forcés d'une personne vivant à son domicile et non détenue dans un hôpital comme dans le cas d'un internement involontaire.

La personne peut faire l'objet d'un rappel à l'hôpital, et de médication forcée, si les conditions de l'ordonnance ne sont pas respectées. Cela signifie généralement de prendre des médicaments psychiatriques selon les directives et d'assister à des rendez-vous avec un professionnel de la santé mentale, voire de ne pas prendre de drogues illicites ou sans ordonnance.

Mise en œuvre

France

Les « programmes de soins » sont renouvelés tous les mois. Ils ont été introduits sous la présidence de Nicolas Sarkozy. Les personnes concernées ( en 2018) sont inscrites sur un fichier national accessible par la police, même si elles ne sont pas soupçonnées d'avoir enfreint la loi.

Luxembourg

Les patients peuvent être rappelés s'ils ne respectent pas des conditions fixés par un psychiatre, jusqu'à 3 mois après avoir été libérés d'un internement involontaire.

Canada

Notes et références

Psychiatrie

Soins ambulatoires forcés


Hendes stille Sværmeri er en dansk stumfilm fra 1918, der er instrueret af Lau Lauritzen Sr. efter manuskript af Kai Allen.

Handling

Medvirkende
 Lauritz Olsen - Torben Nalle, digter
 Frederik Buch - Sven Slinger, digter
 Charles Willumsen - Etatsråd Sødesen
 Grethe Kiær - Agnete, Sødesens datter
 Johanne Krum-Hunderup
 Carl Schenstrøm
 Agnes Lorentzen

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Lau Lauritzen Sr.
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1918

Hendes stille Sværmeri


Los asesinatos de Dalj o la Masacre de Dalj se refieren a los acontecimientos ocurridos a partir del 1 de agosto del año 1991 con el resultado del asesinato de 11 civiles y 28 policías croatas en la localidad de Dalj, en el este Eslavonia, a manos de paramilitares serbios, durante la Guerra de Croacia.

Asesinatos en agosto

En la primera fase de la lucha miles de croatas y otros civiles no serbios huyeron de los pueblos de Erdut, Dalj y Aljmaš.

En agosto del año 1991 las fuerzas serbias, lideradas por el notorio criminal de guerra, Arkan arrestaron a croatas civiles que permanecían en sus hogares y los mantuvieron en un centro de detención en el edificio de la policía en Dalj. Once de ellos fueron fusilados de inmediato y sus cuerpos fueron enterrados en una fosa común en la localidad de Ćelija (cerca de Trpinja). Otras víctimas fueron enterradas en Daljski Atar.

El 1 de agosto del año 1991, paramilitares serbios con algunos funcionarios serbios entraron en el centro de detención en el edificio de la policía en Dalj disparando contra 28 agentes regionales de policía croatas. Los cuerpos de los oficiales de policía fueron trasladados desde el edificio y fueron arrojados en el cercano río Danubio.

Secuelas
Tras el final de la Batalla de Vukovar en noviembre del año 1991, Dalj también fue utilizado como uno de los centros de detención para los prisioneros de Vukovar, donde algunos fueron víctimas de abusos y por lo menos 35 de ellos fueron ejecutados.

Al menos 135 civiles croatas y otros no serbios fueron asesinados en esta región hasta mayo del año 1992, ocupando el segundo lugar de las mayores masacres llevadas a cabo contra los croatas, después de la de Vukovar.

Crímenes de Guerra y cargos por el TIPY
 Slobodan Milošević - President de Serbia, cargos por el Tribunal Penal Internacional para la ex Yugoslavia (ICTY) por ordenar el asesinato, deportaciones y torturas de los no serbios en Dalj a través de los paramilitares. Murió antes de que se alcanzara un veredicto.
 Jovica Stanišić y Franko Simatović - Stanišić, Cabeza o Jefe del Servicio de Seguridad del Estado del Ministerio de Asuntos Internos de la República de Serbia, y a Simatović, comandante de la Unidad de Operaciones Especiales de la misma agencia, fueron acusados de persecuciones, deportaciones y asesinatos de al menos 62 personas por crímenes de guerra en Dalj. Según la acusación, los boinas rojas estaban al mando de Simatović, mientras que los hombres de Arkan y los Escorpiones (Scorpion) fueron también responsables de las unidades de diversos delitos. Las pruebas presentadas por la fiscalía alegan que el Servicio de Seguridad del Estado serbio controlaban esas unidades y organizaron su formación. El juicio aún está pendiente.
 Goran Hadžić - Presidente de SAO SBWS, acusado de detención ilegal, deportaciones y el asesinato de al menos 89 personas en Dalj. Su juicio está pendiente.

Referencias

Croacia en 1991
República Serbia de Krajina
Dalj

Masacre de Dalj


Ahmet Anzavur Ayaklanması (ya da Anzavur İsyanı), Türk Kurtuluş Savaşı'na karşı Anadolu'da düzenlenen ayaklanmalardan biridir. İstanbul Hükümeti'nce desteklenmiş olan Anzavur Ayaklanması'nın adı, ayaklanmaya önderlik eden Anzavur Ahmet'ten gelir. Ahmet Anzavur'un önderliğinde çeşitli aralıklarla gelişen ayaklanmalar, esasen Anadolu'daki direnişi kırmaya yönelen iç isyanlar arasında en önemlisi sayılabilir. Çünkü Batı Cephesi'nin oluşturulması ve Yunanistan işgalinin durdurulmasının gecikmesine sebep olmuştur.

Ayaklanmanın Nedenleri
Birinci Anzavur isyanının nedenleri arasında Birleşik Krallık'ın tahriklerini rolü önde gelir. Birleşik Krallık Mondros Mütarekesi'nden sonra hakim vaziyete geldiği Boğazlar ve Marmara Denizi'ndeki mevcut durumunu korumak ve devam ettirmek, Kuvâ-yi Milliye'yi buralara yaklaştırmamak, burada bir tampon bölge meydana getirmek istiyordu. Ayaklanmaların başlıca sebepleri:
 Boğazlardaki üstünlüğü korumak isteyen ve Anadolu ile Trakya'daki Kuvâ-yi Milliyecilerin birleşmesine karşı olan Birleşik Krallık'ın kışkırtmaları.
 Birleşik Krallık'ın güdümündeki Damad Ferid Paşa'nın yeniden sadrazam olmak ve Kuvâ-yi Milliyecilerden intikam almak istemesi.
 Birleşik Krallık'ın ayaklanmanın işgalci Yunanistan Krallığı'na karşı direnen millî kuvvetleri zayıf düşüreceğini umması.
 Bazı Kuvâ-yi Milliyecilerin yaptığı bir kısım hatalar.

1. Anzavur Ayaklanması
Sivas Kongresi sonrasında İstanbul Hükûmeti, Kuvâ-yi Milliyecilerin dine ve halifeye karşı oldukları propagandasıyla halkı kışkırtıyordu. Eski bir jandarma subayı olan Anzavur Ahmed'i de Kuzey Ege ve Marmara bölgelerindeki direnişi kırmakla görevlendirdi. Anzavur Ahmed Eylül 1919'da Biga, Gönen ve Manyas'ta Kuvâ-yi Milliye karşıtı çalışmalara başladı. 1 Ekim 1919'da başlayan ayaklanmayla, 12 Kasım 1919'da silahlı adamlarıyla Susurluk'a girdi. Ama Kirmastı (Mustafa Kemal Paşa) yakınlarında Çerkes Ethem kuvvetlerine yenildi.

2. Anzavur Ayaklanması
Anzavur Ahmed, Şubat 1920'de ikinci kez ayaklandı. Gâvur İmam adlı bir başka ayaklanmacının denetimindeki Biga'yı üs edindi. Ardından Gönen, Manyas, Ulubat, Susurluk, Bandırma ve Karacabey'i ele geçirdi. Çerkes Ethem ve Danişmentli İsmail Efe komutasındaki Kuva-i Seyyare güçleri, zorlu bir savaşın ardından 16 Nisan 1920'de Anzavur Ahmed'in kuvvetlerini dağıttılar. Bunun üzerine 19 Nisan'da Karabiga'ya kaçan Anzavur oradan da bir Britanya gemisiyle İstanbul'a dönmüştür. Böylece, Batı Cephesi'nin oluşturulmasını ve Yunan işgalinin durdurulmasını geciktiren Anzavur Ayaklanması Nisan ayı sonunda kesin olarak bastırılmış oldu.

3. Anzavur Ayaklanması
Süleyman Şefik Paşa kendisine sonradan katılan Anzavur Ahmet ile anlaşmazlığa düşünce İstanbul'a dönmüş ve Kuvayı İnzibatiye'nin başına Yarbay Senai geçmiştir. Kuvayı İnzibatiye'nin bu dönemdeki amacı Geyve boğazını alarak Eskişehir istikametinin yolunu açmaktır. Bu amaçla top ve makineli tüfeklerle pekiştirilmiş 2.000 kişilik bir kuvvetle Geyve boğazına taarruza karar verilmiştir. Anzavur Ahmet'in komutası altında 15-16-17 Mayıs'ta saldırılar gerçekleştirilmiş, her defasında geri püskürtülen Anzavur Adapazarı'ndan ayrılarak İstanbul'a dönmüştür. 23 Mayıs'ta yeniden temas edilen Kuvayı İnzibatiye birlikleri ağır bir yenilgiye uğratılmış, 3 subay, 40 kadar er esir edilmiş, 4 topla 4 makineli tüfek ve çok sayıda malzeme ele geçirilmiş, Sapanca ve Adapazarı kurtarılmıştır.

Ayrıca bakınız
 Hilafet Ordusu

Kaynakça

Türk Kurtuluş Savaşında ayaklanmalar

Anzavur Ayaklanması


بيت الكريتلية أو بيت الكريدلية أو الجريدلية أو سبيل ومنزل محمد بن الحاج سالم الجزار أو حالياً متحف جاير أندرسون. يتكون المتحف من بيتين هما بيت محمد بن الحاج سالم وبيت السيدة آمنة بنت سالم وتم الربط بينهما بممر (قنطرة) ويعد هذان البيتان من الآثار الإسلامية النادرة والثمينة وتنتمي إلى العصر المملوكي والعثماني. ويقع بيت الكريتلية في أحد أعرق شوارع القاهرة القديمة شارع وميدان أحمد بن طولون في حي السيدة زينب.

جاير أندرسون
ولد جاير أندرسون (en: Gayer Anderson) في بريطانيا عام 1881م، وعمل طبيباً في الجيش الإنجليزي وكان من بين الضباط الذين خدموا في الجيش الإنجليزي والجيش المصري في وادي النيل. استقر أندرسون بمصر التي عشقها من كل جوانحة منذ عام 1908م، واعتبر أندرسون مصر وطنة الثاني، فقد ذكر في مذكراتة المحفوظة بمتحف فيكتوريا والبرت بلندن «مصر أحب الأرض إلى قلبي لذلك لم أفارقها لأني قضيت بها أسعد أيامي منذ مولدي» وكان أندرسون مهتماً بالأثار من العصور المختلفة وخصوصاً الفن الإسلامي حيث قام بتجميع مجموعات نادرة تعرض حالياً في المتحف.

البيت الأول
من إنشاء المعلم عبد القادر الحداد سنة 1540م (947 هجري) وهو المعروف باسم بيت آمنة بنت سالم ونسب إليها البيت حيث إنها آخر من امتلكته والتي يظن أنها من أسرة أصحاب المنزل الثاني.

البيت الثاني
بناه أحد أعيان القاهرة وهو محمد بن الحاج سالك بن جلمام سنة 1631م وتعاقبت الأسر الثرية على سكنة حتى سكنتة سيدة من جزيرة كريت، فعرف منذ ذلك الحين ببيت الكريتلية.

تاريخ
و قد ساءت حالة البيتين على مر السنين وكاد أن يتم هدمهما أثناء مشروع التوسع حول جامع أحمد ابن طولون في ثلاثينيات القرن الماضي (1930-1935م) فسارعت لجنة حفظ الأثار العربية بترميم وإصلاح البيتين ليصبحا من أبدع الأمثلة القائمة علي طراز العمارة في العصر العثماني. في عام 1935م تقدم الميجور جاير أندرسون الذي كان من الضباط الإنجليز في مصر بطلب الي لجنة حفظ الآثار العربية بأن يسكن في البيتين وأن يقوم بتاثيثهما على الطراز الإسلامي العربي ويعرض فيهما مجموعتة الأثرية من مقتنيات أثرية إسلامية وحتى فرعونية وأسياوية على ان يصبح هذا الأثاث ومجموعتة من الآثار ملكاً للشعب المصري بعد وفاتة أو حين يغادر مصر نهائياً فوفقت اللحنة، وبالفعل لم يدخر جهداً في تنظيم البيتين ولم يبخل بإنفاق المال على شراء الآثاث والمتحف من البيوت الآثرية ومن أسواق العاديات في مصر وغيرها من القطع الفنية التي تنتمي للعصور الإسلامية. منها صناعات عربية، ومن الصين، وفارس، والقوقاز، ومن آسيا الصغرى والشرق الاقصي، وهذا علوة على بعض التحف من أوروبا. وما ان توفي أندرسون حتي نفذت الوصية وآل البيتين وما فيهما إلى مصلحة الآثار العربية التي جعلت منها متحفاً باسم جاير أندرسون.

معرض صور

انظر أيضاً
 البيت العربي التقليدي
 عمارة عربية
 بيت السحيمي
 بيت الرزاز

مصادر

مراجع
 محمود أحمد، «دليل موجز لأشهر الآثار العربية بالقاهرة»، طبعة 1938، 229 صفحة، المطبعة الأميرية.
 مصطفى محمد نبيل، «دراسة تحليلية للعمارة الداخلية والأثاث لبيت الكريدلية وأثرها على التصميم الداخلي والأثاث في المدن الجديدة»، طبعة 2002، 511 صفحة، كلية الفنون التطبيقية - جامعة حلوان.

وصلات خارجية

القاهرة الوسيطة
بيوت القاهرة
متاحف القاهرة
متاحف تاريخية في مصر
متاحف فنون زخرفية
متاحف فنية ومعارض في مصر
متاحف معمارية
منازل في مصر

متحف جاير أندرسون


Centar je hrvatska liberalna politička stranka formirana 2015. godine pod nazivom Pametno, a iz građanske inicijative Za pametne ljude i pametan grad. Vrijednosti koje zagovara stranka su promicanje demokracije, odgovorno i transparentno upravljanje javnim resursima, aktivna zaštita ljudskih prava, gospodarski razvoj i zaštita okoliša. Prioriteti stranke su strukturalna reforma, obrazovanje i znanost.

Dana 16. studenoga 2020. na izbornoj skupštini je preimenovana u stranku pod nazivom Centar.

Na izbornoj skupštini 6. studenoga 2021. za predsjednika stranke je izabran Ivica Puljak.

Političko djelovanje

Split
Stranka je potekla iz grada Splita, gdje je i najaktivnija. Na lokalnim izborima 2017., stranka je osvojila 7 od 35 mandata, a u gradsko vijeće ušli su Marijana Puljak, Jakov Prkić, Natalia Tafra Bazina, Sani Mardeši, Kristina Vidan, Renato Čupić i Ante Renić. Stranka djeluje u opoziciji i vrlo je aktivna u gradskom vijeću.

Stranka se na lokalnoj razini zalaže za pretvaranje Splita u pametni grad.

Na lokalnim izborima 2021., stranka Centar osvaja sedam mandata za gradsko vijeće grada Splita, dok gradonačelnički kandidat dr. sc. Ivica Puljak pobjeđuje u drugom krugu izbora kandidata HDZ-a Vicu Mihanovića, osvojivši ukupno 35.565 glasova.

Na izvanrednim lokalnim izborima 2022., stranka Centar osvaja petnaest mandata za gradsko vijeće grada Splita, a gradonačelnički kandidat dr. sc. Ivica Puljak pobjeđuje u drugom krugu izbora kandidata HDZ-a Zorana Đogaša.

Izbori

Hrvatski parlamentarni izbori 2020.

Na parlamentarnim izborima 2020., stranka izlazi u koaliciji s Fokusom i Strankom s Imenom i Prezimenom te po prvi put postaje parlamentarna stranka. Naime, koalicija osvaja 5.42% glasova u 10. izbornoj jedinici pa je Marijana Puljak na temelju preferencijalnih glasova osvaja zastupnički mandat.

Izvor: Državno izborno povjerenstvo Republike Hrvatske

Izvori

Hrvatske političke stranke od 1989.

Centar (stranka)


මිරහාවත්ත යනු ශ්‍රී ලංකාවේ පිහිටා ඇති ගමකි.

මාර්ග
එය මාර්ග අංක 99 වැලිමඩ - බණ්ඩාරවෙල - කොළඹ මාර්ගයේ වැලිමඩ හා බණ්ඩාරවෙල අතර පිහිටා ඇත.

පහසුකම්
මෙම ප්‍රදේශය ආවරණය කරන සේවා මධ්‍යස්ථානයක් ලෙසින් මිරහාවත්ත ග්‍රාමීය රෝහල පවතියි.

ආගමික ස්ථාන
ශ්‍රී පුෂ්පාරාමය, 	නාවෙල පරමදර්ශනාරමය, 	සිරි සීවිමලාරාමය, 	ශ්‍රී නීග්‍රෝධාරාම පුරාණ විහාරය, 	ශ්‍රී ජනානන්දාරාමය, 	ශ්‍රී සාම විහාරය සහ 	සීලසුමනාරාමය මෙහි ඇති බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන අතුරින් කිහිපයක් වෙති.

මිරහාවත්ත


Pokamýs og pokamerðir (fræðiheiti: Dasyuridae) eru ætt pokadýra.

Heimildaskrá

Pokadýr

Pokamýs og pokamerðir