Grotrian-Steinweg, conocido como Grotrian en los EE.UU., es una empresa alemana fabricante de pianos de lujo como pianos de cola y pianos verticales. La compañía tiene su sede en Braunschweig, Alemania.

Los comienzos de Grotrian-Steinweg se remontan a 1835 cuando se construyó el primer piano Steinweg construido por Heinrich Engelhard Steinweg (más tarde conocido como Henry Steinway después de emigrar a los EE.UU., donde fundó Steinway & Sons). En 1856, Friedrich Grotrian se convirtió en socio, en 1865 su hijo Wilhelm Grotrian y dos socios compraron la fábrica y el derecho a comercializar sus pianos como sucesores de la marca Steinweg. Las generaciones posteriores de miembros de la familia Grotrian convirtieron la empresa en uno de los mejores fabricantes de piano en Alemania. Los pianos Grotrian-Steinweg fueron los preferidos de algunos famosos pianistas, y recibieron elogios en la Feria Mundial de Chicago. Grotrian-Steinweg gestionaron una orquesta y una sala de conciertos, y establecieron puntos de venta en media docena de las ciudades más importantes de Alemania, y en 1920, también en Londres. En su punto de máxima actividad a finales de 1920, Grotrian-Steinweg empleaba 1000 personas y fabricaba 3000 pianos al año.

La depresión económica en la década de 1930 y la guerra en la década de 1940 afectó seriamente la empresa al perder por completo su fábrica. Al concluir la guerra la familia reconstruyó la fábrica y volvió a establecer su reputación por la calidad del trabajo.

Grotrian-Steinweg buscó expandirse hacia los EE.UU. en la década de 1960 con la intención de beneficiarse de la similitud entre las marcas Steinweg y Steinway & Sons. Steinway & Sons presentó una demanda para impedir la práctica, lo que resultó en una decisión de 1975 por la Corte de Apelaciones de Estados Unidos para el Segundo Circuito. El caso sentó un precedente en la descripción de "la confusión de interés inicial": que la marca Grotrian-Steinweg podría hacer que los compradores de piano confundieran temporalmente su marca con la marca Steinway & Sons. El tribunal ordenó que Grotrian-Steinweg dejara de vender pianos en los EE. UU. bajo el nombre "Steinweg". Después, la compañía formó una entidad de negocio llamado Compañía Grotrian piano, a través de la cual se vende pianos en América del Norte.

Siglo XIX

Georg Friedrich Karl Grotrian, llamado Federico, nace en 1803 en Schöningen, Alemania. Alrededor de 1830 se instaló en Moscú para vender pianos. Se asocia con una pequeña empresa constructora de pianos basada en San Petersburgo, e incluye estos pianos entre los distintos instrumentos ofrece en su exitosa tienda de instrumentos musicales en Moscú.

En Alemania, Heinrich Engelhard Steinweg (1797-1871) comienza a fabricar pianos en 1835 en su casa en Seesen al pie de las montañas Harz; una fuente de fina madera de haya y abeto para los instrumentos. Entre los pianos que Steinweg construye en su primer año se cuenta un  piano cuadrado diseñado y construido para Friedrick Grotrian. (Este instrumento se encuentra ahora en el museo Braunschweig). H.E. Steinweg presentó tres de sus pianos en una feria del estado en 1839, dos de ellos pianos cuadrados, pero su piano de cola tuvo un amplio reconocimiento.  En 1850, H.E. Steinweg se mudó junto con gran parte de su numerosa familia a la ciudad de Nueva York, dejando la fábrica de pianos a cargo de su hijo mayor CF Theodor Steinweg (1825-1889) que se quedó en Alemania para operarla bajo su propio nombre. Mientras tanto, en Nueva York, la familia Steinweg americanizaron su apellido por el de Steinway y en 1853 fundaron la empresa fabricante de pianos Steinway & Sons.

Poco después de asumir la propiedad de la antigua fábrica de su padre, C.F. Theodor Steinweg la trasladó a Wolfenbüttel cerca de Braunschweig. Allí conoció a Friedrich Grotrian que estaba en viaje de negocios. En 1854, Friedrich Grotrian recibió la farmacia Müller-Mühlenbein como una herencia de un tío, así que se mudó de vuelta a Alemania para gestionarla. Grotrian se unió como socio a la empresa C.F .Theodor Steinweg piano  en 1856.

En 1857, CF Theodor Steinweg y Grotrian trasladron la fábrica de pianos de Braunschweig, a una mansión de un ex alcalde en la calle 48 Bohlweg en la parte interior, medieval de la ciudad. La compañía empleaba a unas 25 personas en este momento. Friedrich Grotrian murió el 11 de diciembre de 1860, dejando a su parte de la compañía a su hijo Wilhelm (1843-1917). En 1865, Theodor CF Steinweg se necesitaba por su familia en Nueva York para ayudar a controlar el Steinway & Sons de sus hermanos Henry y Charles murió. Wilhelm Grotrian se unió a dos de los obreros-el piano de Adolfo Helfferich y HDW-Schulz para comprar la participación de CF Theodor Steinweg del edificio. La nueva asociación pagado por el derecho a usar la marca "Th CF. Steinweg Nachf.", Que significa "sucesor de Teodoro Steinweg CF". (Nachf. es una abreviatura de Nachfolger, que en alemán significa sucesor) El nombre de la empresa se convirtió en Grotrian, Helfferich, Schulz, Th Steinweg Nachf. Wilhelm Grotrian crio a dos hijos en la década de 1870: Wilhelm "Willi" Grotrian Jr (1868-1931) y Kurt Grotrian (1870-1929).

En Nueva York, CF Theodor Steinweg (HE hijo Steinweg) cambió su nombre por el de CF Theodore Steinway, y sirvió como el líder y jefe técnico de Steinway & Sons durante quince años. No le gustaba vivir en los EE. UU., por lo que mantiene su casa en Brunswick y viajó de ida y vuelta, según sea necesario. En 1880 dejó de viajar al extranjero y comenzó una nueva fábrica de Steinway & Sons de piano en Hamburgo , compitiendo con la antigua compañía de su padre, que ahora se llama Grotrian-Steinweg, en la fabricación de pianos para los clientes europeos. Después de establecer el negocio, Steinway se retiró a Braunschweig para sus últimos años. Murió en 1889, dejando su colección de pianos al museo de la ciudad. La fábrica de Hamburgo tuvo éxito en competir contra Grotrian-Steinweg; ambas empresas eran conocidos por producir pianos de primera calidad.

Siglo XX
En Braunschweig, Grotrian-Steinweg creció hasta tener 550 empleados en 1913, produciendo alrededor de 1600 pianos al año. La Orquesta Grotrian-Steinweg estuvo activa en Leipzig bajo la batuta del joven director de orquesta Hermann Scherchen. Grotrian tenía salas de exclusivas de venta en las ciudades de Leipzig, Hannover, Königsberg, Düsseldorf y Berlín.

Durante la Primera Guerra Mundial, Kurt Grotrian salió de la fábrica para servir en el ejército alemán. Kurt fue herido y hecho prisionero de guerra. El anciano Wilhelm Grotrian murió en 1917. Willi Grotrian, su hijo, dirigió la empresa, pero la misma se redujo considerablemente en mano de obra y en los pedidos de los pianos. Después de la guerra, la empresa reanudó sus operaciones y se expandió estableciendo en 1920 una tienda en Londres bajo el nombre Grotrian-Steinweg. La fuerza de trabajo aumentó a 1000. En 1924, Grotrian-Steinweg construyó un piano inusual para la música microtonal del compositor Iván Wyschnegradsky. El piano tenía tres teclados, y las cuerdas afinadas un cuarto de tono de distancia. En 1927, Grotrian-Steinweg estaba construyendo alrededor de 3.000 pianos al año. Este número se redujo significativamente en la década de 1930 durante la Gran Depresión; menos de 500 pianos se hicieron en 1931, y la fuerza de trabajo se redujo a menos de 200 personas.

Kurt Grotrian enfermó gravemente a finales de 1920, y en 1928 hizo accionistas a sus dos hijos, Erwin (1899-1990) y Helmut (1900-1977). En 1929, Kurt Grotrian murió de complicaciones de su vieja herida de guerra. Willi Grotrian murió en 1931.

Durante la Segunda Guerra Mundial, la fábrica Grotrian-Steinweg (como muchas otras en Alemania) recibió la orden de cambiar a la fabricación de piezas para aviones. La fábrica fue destruida en 1944 por el bombardeo de Braunschweig, al igual que la mansión del Fundador en el centro de la ciudad.  Al terminar la guerra, Erwin y Helmut reconstruyeron la fábrica. En 1948, la producción se había reanudado. El compositor y pianista Wilhelm Kempff fue un admirador de la "sonoridad y la ejecución exquisita" de los pianos construidos en la posguerra.

Las operaciones actuales

En 1974, la familia Grotrian-Steinweg construyó una nueva fábrica en el noroeste de Braunschweig en Grotrian-Steinweg Street, muy cerca de Bundesautobahn 2, una importante autopista este-oeste. Después que Helmut y Erwin Grotrian-Steinweg supervisaron la construcción se retiraron, dejando Knut, hijo de Helmut, a cargo de la fábrica. Esta fábrica es el centro de la producción de Grotrian-Steinweg. En 1999, Knut Grotrian-Steinweg renunció a la supervisión activa de la empresa, y delegó la gestión ejecutiva en manos de Burkhard Stein, gerente industrial y constructor de pianos. A partir del 2012, la compañía Grotrian-Steinweg es propiedad de las hijas de Erwin Grotrian, con un hijo de Knut la sexta generación de Jobst Grotrian (n. 1969) como accionista.  Cada año, la empresa produce alrededor de 500 pianos en seis tamaños y 100 pianos de cola en cinco tamaños diferentes. Se fabrican 20 pianos de cola de concierto al año, cada uno de ellos demanda 8 meses de fabricación. En 2010, la compañía fabricó un modelo especial por su 175 aniversario, un piano vertical llamado Composé Exclusif, de los cuales se produjeron 50.

En el 2011, Larry Fine opinó que los modernos pianos Grotrian-Steinweg se encuentran entre los de "más alta calidad"— a la par de Bösendorfer, el Steinway construido en Hamburgo y Fazioli, y con una calidad superior a los pianos Steinway construidos en Nueva York.

Los admiradores
Los siguientes pianistas y compositores han expresado su admiración por los pianos Grotrian-Steinweg:

 Eugen d'Albert
 Julie Andrews
 Claudio Arrau
 Jean Françaix
 Walter Gieseking
 Hans Werner Henze
 Paul Hindemith
 Wilhelm Kempff
 Jacques Loussier
 Elly Ney
 Garrick Ohlsson
 Ignacy Jan Paderewski
 Ivo Pogorelić
 Clara Schumann

Referencias

Enlaces externos

  Grotrian-Steinweg - Sitio Oficial de Grotrian-Steinweg.

Grotrian-Steinweg


Jonathan Oluwadara Amon (født 30. april 1999) er en amerikansk fodboldspiller, der spiller for Lyngby BK.

Klubkarriere

FC Nordsjælland
Amon fik sin professionelle debut den 4. november 2017 i en uafgjort kamp mod Lyngby. Han erstattede Ernest Asante i kampens 84. minut. Den 26. november 2017 startede Amon kampen mod AC Horsens. Han spillede 80 minutter og scorede sit første mål som professionel fodboldspiller.

International karriere
Amon blev indkaldt i januar 2018 til USA's U/20-fodboldlandshold til en træningslejr i Florida.

Den 4. november 2018 fik Amon sin seniordebut med landsholdet i en venskabskamp mod Peru.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra FC Nordsjælland
Fodboldspillere fra Lyngby Boldklub
Midtbanespillere (fodbold)
Fodboldlandsholdsspillere fra USA

Jonathan Amon


O inca-de-asa-bege ou inca-d'asa-caramelo (Coeligena lutetiae) é uma espécie de beija-flor nos "brilhantes", tribo Heliantheini na subfamília Lesbiinae. Pode ser encontrada na Colômbia, Equador e Peru.

Taxonomia e sistemática
O inca-de-asa-bege e a maioria dos outros membros do gênero Coeligena já foram colocados no gênero Helianthea, mas estão em sua posição atual desde meados dos anos 1900. O Comitê Ornitológico Internacional (COI) e o Handbook of the Birds of the World (HBW) da BirdLife International reconhecem duas subespécies, a nomeada C. l. lutetiae e C.l. albimaculata. No entanto, a taxonomia de Clements trata a espécie como monotípica.

Descrição

Oinca-de-asa-bege tem cerca  longo. Os machos pesam  e fêmeas cerca de  . Ambos os sexos têm um bico longo, preto e ligeiramente arrebitado e uma mancha branca atrás do olho. Ambos os sexos têm uma cauda bifurcada, embora a da fêmea não seja tão profundamente recortada quanto a do macho. Os machos da subespécie nominal têm as partes superiores pretas aveludadas com uma testa verde brilhante. Eles têm um gorget violeta e o resto das partes inferiores são verde-escuras. As asas são escuras com uma grande mancha cor de canela e a cauda é preta bronzeada. As fêmeas nomeadas têm as partes superiores verdes escuras brilhantes. Sua garganta é cor de canela e o resto do ventre verde dourado com franjas pálidas nas penas. Eles têm a mesma mancha de asa cor de canela que os machos, mas a cauda é verde bronzeada.

Machos da subespécie C. l. albimaculata têm manchas de asa quase brancas, mas são como o nome. As fêmeas têm uma garganta mais pálida do que a nominal e um tom canela nas partes inferiores, cujo verde dourado também é menos iridescente.

Distribuição e habitat
A subespécie nomeada de inca-de-asa-bege é encontrada desde os Andes Centrais da Colômbia ao sul através dos Andes do Equador até o extremo norte do Peru. C.l. albimaculata é encontrada apenas no noroeste do Equador. A espécie habita a floresta nublada, a floresta élfica e as bordas inferiores do páramo . Em altitude varia de , mas é mais comum em torno de .

Comportamento

Movimento
O inca-de-asa-bege é geralmente sedentário, embora algum movimento para seguir plantas com flores tenha sido observado.

Alimentando
O inca-de-asa-bege se alimenta de néctar por armadilhas, visitando um circuito de plantas com flores, mas também defenderá manchas de flores. Na maioria das vezes, forrageia em níveis baixos nas margens da floresta e muitas vezes se agarra às flores para se alimentar e pairar. Além de se alimentar de néctar, captura pequenos artrópodes por meio da coleta da folhagem e da falcoaria.

Reprodução
A época de reprodução do inca-de-asa-bege na Colômbia é agosto e setembro; não é definido em outro lugar. Ele constrói um ninho de xícara em um garfo de galho, normalmente cerca  acima do solo. A fêmea incuba a ninhada de dois ovos por 15 a 17 dias; o tempo para emplumar não foi determinado.

Vocalização
O starfrontlet de asas amarelas faz uma "conversa fina e áspera com chocalhos", muitas vezes durante disputas territoriais. Durante a alimentação, muitas vezes repete "um 'unk' característico e nasal".

Status
A IUCN avaliou o starfrontlet de asas amarelas como sendo de menor preocupação, embora seu tamanho populacional não seja conhecido e acredita-se que esteja diminuindo. Embora tenha um alcance geral bastante grande, seu habitat é irregular, fragmentado e sob contínua ameaça de desmatamento. Não é provável que aceite habitats feitos pelo homem, como jardins.

Aves descritas em 1846
Coeligena
Espécies pouco preocupantes

Inca-de-asa-bege


Belarusul de Vest (în ; în ; în ) este o regiune istorică a Belarusului actual ce cuprinde teritoriul care a aparținut celei de a Doua Republici Polone în perioada interbelică. Înainte ca Germania Nazistă și Uniunea Sovietică să invadeze Polonia în 1939, teritoriul forma jumătatea nordică a  din Polonia. După sfârșitul celui de al Doilea Război Mondial în Europa, teritoriul Belarusului de Vest a fost cedat Uniunii Sovietice de către Puterile Aliate, în timp ce orașul Białystok cu împrejurimile sale a revenit la Polonia. Până la destrămarea Uniunii Sovietice în 1991, Belarusul de Vest a reprezentat o parte importantă a Republicii Sovietice Socialiste Bieloruse (RSSB). Astăzi, aceasta constituie partea de vest a Republicii Belarus.

Create de URSS după cucerirea Poloniei, noile provincii vestice ale RSS Bieloruse anexate de la Polonia cuprind regiunile  (Барановичская об.),  (Белостокская об.), Brest (),  (), și  (). Ele au mai fost reorganizate o dată în timpul contraofensivei sovietice din 1944 în sistemul contemporană al provinciilor din vestul Belarusului, care include în întregime regiunile Grodno (Hrodna) și Brest (vezi harta), precum și părți din actualele regiuni Minsk și Vicebsk. Orașul Wilno (în , astăzi, Vilnius) a fost returnat de către URSS Republicii Lituania, care în curând după aceea a devenit RSS Lituaniană.

Context

Teritoriile statelor actuale Belarus, Polonia, Ucraina și statele Baltice au fost un teatru major de operațiuni în timpul Primului Război Mondial; tot atunci, Revoluția Bolșevică a anulat Guvernul Provizoriu rus și-a dus la proclamarea Rusiei Sovietice. Bolșevicii s-au retras din războiul purtat de regimul țarist cu Puterile Centrale, prin semnarea Tratatului de la Brest-Litovsk, și a cedat Belarusul Germaniei pentru următoarele opt luni și jumătate. Înaltul comandament german s-a folosit de această ocazie pentru a-și transfera trupele pe Frontul de Vest pentru Ofensiva de Primăvară din 1918, lăsând în urmă un vid de putere. Locuitorii de alte etnii decât cea rusă din teritoriile predate de sovietici Imperiului German au găsit ocazia de a-și configura state independente sub umbrelă germană. La trei săptămâni după semnarea tratatului de la Brest-Litovsk la , Consiliul Central Belarus a proclamat Republica Populară Belarus pe teritoriul Belarusului modern. Ideea a fost respinsă și de către germani și de către bolșevici. Aceasta nu era acceptabilă nici pentru delegația americană condusă de Wilson; americanii doreau să protejeze integritatea teritorială a Rusiei Europene.

Soarta regiunii nu a fost lămurită timp de trei ani și jumătate. Războiul Polono–Sovietic care a izbucnit în anul 1919 a fost deosebit de greu, și s-a încheiat cu Tratatul de la Riga semnat în 1921. Polonia și Statele Baltice au apărut ca țări independente față de URSS. Teritoriul Belarusului modern a fost împărțit prin tratat în Belarusul de Vest polonez și Belarusul de Est sovietic, cu frontiera trecând prin Mikaszewicze. La semnarea tratatului de pace, delegația belarusă a participat activ de partea sovietică. Polonia a abandonat toate drepturile și pretențiile asupra teritoriilor Belarusului sovietic (punctul 3), în timp ce Rusia Sovietică renunța la toate drepturile și pretențiile față de Belarusul de Vest polonez.

Rada Republicii Democrate Belarus în exil

Imediat ce s-a semnat tratatul de pace sovieto-german în martie 1918, nou înființata Radă a Republicii Democrate Belarus a emis unilateral pretenții teritoriale pentru Belarus pe baza zonelor specificate a Treia Cartă Constituantă în teritoriile locuite majoritar de belaruși. Aceeași Cartă a Radei declara Tratatul de la Brest-Litowsk din Martie 1918 nul, deoarece fusese semnat de guverne străine care și-au împărțit teritorii care nu erau ale lor.

În cea de a Doua Cartă Constituantă, Rada abolea dreptul la proprietate privată asupra terenurilor (punctul 7) conform Manifestului Comunist. Între timp, în 1919, bolșevicii deja preluaseră controlul asupra unor părți mari din Belarus și au obligat Rada Belarusă să plece în exil în Germania. Bolșevicii au format  în timpul războiului cu Polonia, pe aproximativ același teritoriu revendicat de către Republica Belarus.

Noua frontieră polono-sovietică a fost recunoscută la nivel internațional și ratificată de către Liga Națiunilor. Acordul de pace a rămas în vigoare în întreaga perioadă interbelică. Granițele stabilite între cele două țări au rămas în vigoare până la izbucnirea celui de al Doilea Război Mondial și până la invazia sovietică a Poloniei din 17 septembrie 1939. Ele au fost mai târziu redesenate în Conferința de la Ialta și în Conferința de la Potsdam la insistența lui Iosif Stalin.

A Doua Republică Poloneză
"În ciuda eforturilor sovietice de închidere a graniței [cu Polonia], țăranii - refugiați din RSSB – treceau în Polonia cu zecile de mii", scria . Potrivit primului recensământ polonez din 1921, erau în jur de 1 milion de belaruși în țară. Unele estimări plasau numărul belarușilor din Polonia, la acel moment, la circa 1,7 milioane, sau chiar până la 2 milioane. În anii care au urmat păcii de la Riga, mii de polonezi s-au stabilit în zonă, mulți dintre ei (inclusiv veterani ai luptelor armate pentru independența Poloniei) au primit terenuri de la guvern ().

În negocierile sale cu liderii belaruși din Wilno, Józef Piłsudski a respins cererea pentru independența Belarusului de Vest. În decembrie 1919, Rada a fost dizolvată de către Polonia și, în schimb, de la începutul lunii ianuarie 1920, s-a format un organism nou, numit Rada Najwyższa, fără aspirații de independență, dar cu funcțiuni culturale, sociale și educative. Józef Piłsudski a negociat cu conducerea Belarusului de Vest, dar în cele din urmă a abandonat ideile de Intermarium, o propunere de federație de state parțial autonome pe teritoriul fostei Uniuni Polono-Lituaniene.

În alegerile legislative din noiembrie 1922 din Polonia, Partidul Belarus din coaliția  a obținut 14 mandate în  (11 dintre ele în Sejm). În primăvara anului 1923, prim-ministrul  polonez Władysław Sikorski a comandat un raport privind situația . În acea vară, s-a adoptat un nou regulament pentru a permite utilizarea oficială a limbii belaruse, atât în instanțele judecătorești cât și în școli. Predarea obligatorie a limbii belaruse a fost introdusă în toate gimnaziile poloneze din zonele locuite de belaruși în 1927.

Polonizarea
În ianuarie 1921, starostele din  scria despre starea de spirit populară ca fiind una de resemnare și apatie în rândul țăranilor din Belarusul de Vest, sărăcit de rechizițiile de alimente de către bolșevici și de armata poloneză. El a insistat că, deși noile școli belaruse "se ivesc de peste tot", ele dospeau sentimente anti-poloneze.

În 1928, erau 69 de școli cu predare în limba belarusă în Belarusul de Vest; participarea era minimă, în parte datorită calității mai mici a actului educativ. Primul  a fost scris doar în preajma lui 1918. În 1939, peste 90% dintre copiii din Polonia mergeau la școală. Ca și în altă parte, sistemele educaționale promovau și acolo limba poloneză. Între timp, agitatori belaruși deportați în URSS din Polonia fuseseră închiși de NKVD-ul sovietic ca naționaliști burghezi.

Majoritatea polonezilor din regiune susțineau politica de asimilare culturală a belarușilor, propusă de . Cererile pentru  erau inspirate și influențate de , condus de Dmowski, care cerea să li se refuze belarușilor și ucrainenilor dreptul la o liberă dezvoltare națională. Władysław Studnicki, un influent oficial polonez din administrația regiunii Kresy din 1919-1920 declara că implicarea Poloniei în est are mare nevoie de o colonizare economică. Media naționaliste belaruse din Polonia se confruntau cu o presiunea crescândă și cu cenzura autorităților.

Belarușii erau împărțiți între comunițăți religioase, aproximativ 70% fiind ortodocși și 30% romano-catolici. Potrivit unor surse rusești, discriminarea viza asimilarea de belarușilor ortodocși. Autoritățile ecleziastice poloneze promovau limba polonă în slujbele ortodoxe, și au inițiat înființarea Societăților Ortodoxe Polone în patru orașe, între care , Białystok, , și . Preotul romano-catolic belarus , care promova limba belarusă în biserică, și conștiința națională belarusă, era presat de colegii lui polonezi. Biserica Catolică Polonă din Belarusul de Vest a emis documente preoților despre utilizarea limbii belaruse și nu pentru limba poloneză în Bisericile Catolice și în școlile catolice de duminică. Instrucțiunile publicate la Varșovia în 1921 pentru Biserica Catolică Polonă îi critica pe preoții care predicau în belarusă la .

Hramada

În comparație cu mai marea  care trăia în Polonia, belarușii erau mult mai puțin conștienți și activi politic. Cel mai mare organizare politică belarusă era  denumită și Hramada. Hramada primea ajutor logistic din partea Uniunii Sovietice și a Internaționalei Comuniste și a servit drept acoperire pentru Partidul Comunist al Bielorusiei de Vest, radical și subversiv. Prin urmare, el a fost interzis de autoritățile poloneze, liderii săi au fost condamnați la diverse pedepse cu închisoarea și apoi expulzați în URSS, unde au fost uciși de regimul sovietic.

Tensiunile dintre guvernul polonez din ce în ce mai naționalist și diverse grupuri etnice minoritare  din ce în ce mai separatiste au continuat să crească, și minoritatea belarusă nu a făcut excepție. De asemenea, potrivit lui , URSS considera Polonia "inamicul numărul unu". În Mare Epurare Sovietică,  de la Dzerjinsk (în poloneză: Kojdanów) a fost desființat și NKVD-ul sovietic și-a asumat așa-numita "Operațiune poloneză" (aproximativ de la 25 august 1937 la 15 noiembrie 1938) – un program de deportare și împușcare care îi viza pe polonezii din Belarusul de Est, adică RSSB, Operațiunea s-a soldat cu moartea a 250.000 de oameni – dintr-o populație de etnici polonezi estimată oficial la 636.000 – ca urmare a unor crime politice, a bolilor și foametei. Printre aceștia, cel puțin 111.091 de membri ai minorității poloneze au fost împușcați de troykile NKVD. Mulți au fost uciși în execuții efectuate în închisori, conform lui . În plus, câteva sute de mii de etnici polonezi din Belarus și Ucraina au fost deportați în alte părți ale Uniunii Sovietice.

Sovieticii au promovat și RSSB controlată de ei ca formal autonomă, în scopul de a-i atrage pe belarușii care trăiau în Polonia. Această imagine a fost atractivă pentru mulți lideri naționali vest-belaruși și unii dintre ei, cum ar fi  sau  au emigrat din Polonia în RSSB, dar foarte curând au devenit victime ale represiunilor sovietice.

Invazia sovietică a Poloniei, 1939
Curând după invazia sovieto-nazistă a Poloniei în conformitate cu Pactul Ribbentrop-Molotov, Belarusul de Vest  de Republica Sovietică Socialistă Bielorusă (RSSB). Poliția secretă sovietică NKVD, ajutată de Armata Roșie, a organizat  care s-au desfășurat într-o atmosferă de intimidare și teroare de stat. Administrația sovietică de ocupație a ținut alegerile la 22 septembrie 1939, la mai puțin de două săptămâni după invazie. Cetățenii au fost amenințați în mod repetat că deportările în Siberia sunt iminente. Buletinele de vot erau numerotate pentru a putea fi identificate voturile individuale și, de obicei, erau predate deja sigilate. Referendumul a fost fraudat. Intenționat, candidații erau necunoscuți în circumscripțiile lor și au fost aduși la secțiile de votare de către paznici înarmați. Așa-numitele  au fost efectuate în limba rusă.

Pe 30 octombrie, s-a întrunit la Belastok (în poloneză Bialystok) Adunarea Populară care a afirmat decizia sovietică de a adera la Republica Sovietică Socialistă Bielorusă (RSSB) din URSS. Petiția a fost acceptată oficial de către Sovietul Suprem al URSS la 2 noiembrie și de către Sovietul Suprem al RSS Bieloruse la 12 noiembrie 1939. De atunci, toți cetățenii Poloniei, dar și născuți în Polonia s-au găsit locuitori ai RSS Bieloruse și cetățeni sovietici, fără recunoașterea cetățeniei lor poloneze.

Invazia sovietică a Poloniei a fost ilustrată de către propaganda sovietică ca "eliberarea vestului Bielorusiei și Ucrainei". Mulți etnici belaruși au salutat unificarea cu RSSB. Ei și-au schimbat atitudinea după ce au constatat pe pielea lor teroarea sistemului sovietic.

Deportări, arestări, și domnia terorii
Sovieticii au început rapid confiscările, naționalizările și redistribuirea tuturor proprietăților private și de stat poloneze. În cei doi ani după anexare, sovieticii au arestat aproximativ 100.000 de cetățeni polonezi din tot Kresy. Din cauza lipsei de acces la arhivele secrete sovietice și belaruse, mulți ani după război, estimările numărului de cetățeni polonezi deportați în Siberia din Belarusul de Vest, precum și numărul celor care au pierit sub dominația Sovietică, a rămas doar estimat. În august 2009, cu ocazia împlinirii a 70 de ani de la invazia sovietică,  a anunțat că cercetătorii săi  au redus estimarea numărului de persoane deportate în Siberia la 320.000 în total. Aproximativ 150.000 de cetățeni polonezi au pierit sub dominația sovietică.

Războiul sovieto-german din 1941-1945
Teroarea sovietică în estul Poloniei a fost de scurtă durată. Termenii Pactului Ribbentrop–Molotov semnat anterior de la Moscova au fost încălcați când Armata Germană a pătruns în  la 22 iunie 1941. După Operațiunea Barbarossa, majoritatea Belarusului de Vest a fost inclus de germani în Reichskommissariat Ostland (RKO), ca așa-numita Generalbezirk Weißruthenien (Regiunea Generală Rutenia Albă). Mulți etnici belaruși susțineau Germania Nazistă. Până la sfârșitul anului 1942, germanofilul convins  a format organizația pro-nazistă BNS cu 30.000 de membri. S-a înființat și o . Cunoscută germanilor sub denumirea de , această poliție belarusă a jucat un rol indispensabil în , în special în timpul celui de al doilea val de lichidări de ghetouri, începând cu februarie–martie 1942.

Doi ani mai târziu, în timpul contraofensivei sovietice, Iosif Stalin a insistat la Conferința de la Teheran din 1943 – ale cărei hotărâri Aliații le-au reconfirmat oficial, din nou, la Ialta – că majoritatea Belarusului de Vest  a RSSB după sfârșitul celui de al Doilea Război Mondial în Europa. Doar regiunea din jurul orașului Białystok (Belostok, Biełastok) urma să fie returnat Poloniei. Populația poloneză a fost imediat expulzată și relocată forțat spre vest. Belarusul de Vest a fost încorporat în RSS Bielorusă.

La început, capitala RSSB urma să fie mutată la Vilna. Cu toate acestea, în același an, Iosif Stalin a ordonat ca orașul și regiunea înconjurătoare fi transferate Lituaniei, care câteva luni mai târziu a fost anexată de către Uniunea Sovietică și a devenit o nouă Republică Sovietică. Minskul a rămas, prin urmare, capitala RSSB extinse. Frontierele RSS Bieloruse au fost din nou modificate oarecum după război (în special zona din jurul orașului Białystok s-a întors în Polonia), dar în general acestea coincid cu granițele Republicii Belarus actuale.

Sovietizarea
Partidele politice belaruse și societatea din Belarusul de Vest nu avusese informații despre represiunile din Uniunea Sovietică și erau sub puternica influență a propagandei sovietice. Din cauza condițiilor economice grele și a discriminării naționale din Belarusul polonez, o mare parte din populația din Belarusului de Vest a salutat anexarea de către URSS.

Cu toate acestea, la scurt timp după anexarea sovietică, activiștii politici belaruși nu-și mai făceau iluzii cu privire la regimul sovietic. Populația a devenit din ce în ce mai puțin loială, pe măsură ce condițiile economice se înrăutățeau, și pe măsură ce noul regim efectua represiuni în masă și deportări care vizau atât etnici belaruși, cât și etnici polonezi.

Imediat după anexare, autoritățile sovietice au efectuat naționalizarea terenurilor agricole deținute de marii proprietari de terenuri din Belarusul de Vest. Colectivizarea și crearea de ferme colective (colhozuri) urma să fie efectuată într-un ritm mai lent decât în Belarusul de Est în 1920. Prin 1941, în regiunile vestice ale RSSB, numărul de ferme individuale a scăzut doar cu 7%; s-au înființat 1115 ferme colective. În același timp, au început presiunile și chiar represiunile împotriva fermierilor mai mari (numiți de propaganda sovietică culaci): dimensiunea terenurilor agricole ale unei ferme individuale au fost limitate la 10 ha, 12 ha și 14 ha în funcție de calitatea terenului. Au fost interzise angajarea muncitorilor și darea terenului în arendă.

Sub ocupație sovietică, cetățenii Belarusului de Vest, în special polonezii, s-au confruntat cu o procedură de "filtrare" a aparatului NKVD, care a dus la deportarea forțată a peste 100.000 de oameni în estul Uniunii Sovietice (de exemplu în Siberia) din primul val de expulzări. În total, în următorii doi ani, circa 1,7 milioane de cetățeni polonezi au fost urcați în trenuri de marfă și trimiși din -ul polonez în lagărele de muncă din Gulag.

Note

Bibliografie

 Mironowicz, Eugeniusz (1999), Białoruś (în poloneză), Trio, Varșovia,

 Żarnowski, Janusz (1973), Społeczeństwo Drugiej Rzeczypospolitej 1918-1939 (în poloneză), Varșovia.

Istoria Belarusului

Belarusul de Vest


Diese Liste enthält alle Spiele der armenischen Fußballnationalmannschaft der Männer. Das erste Spiel gegen Moldawien wird von der FIFA nicht berücksichtigt, da Moldawien erst 1994 der FIFA beigetreten ist.

Liste der Länderspiele
Direkt zu Jahr: 1992 – 2000 – 2010 – 2020

Statistik

Gegner

Anlässe

Spielorte

Austragungsorte von Heimspielen

Länderspielbilanzen
Armenien spielte als erstes UEFA-Mitglied gegen Moldawien, das zu der Zeit aber noch nicht Mitglied der FIFA war, wobei dies für Armenien das erste Länderspiel war, und Panama.

Legende:
  = Bilanz positiv (Anzahl der Siege höher als die der Niederlagen)
  = Bilanz ausgeglichen
  = Bilanz negativ (Anzahl der Niederlagen höher als die der Siege)

Weblinks
 FIFA-Spiele und Ergebnisse von Armenien

Einzelnachweise

Armenien
!Landerspiele

Liste der Länderspiele der armenischen Fußballnationalmannschaft


نبذة عن الخطيب

هو زياد بن أبيه, كان كاتباً لأبي موسى الأشعري ونبغ  في عهد الخليفة الراشد عمر بن الخطاب، وفي عهد الخليفة الراشد علي بن أبي طالب تولى زياد ولاية فارس وكرمان والبصرة، وفي عهد الخليفة الاموي معاوية بن أبي سفيان ولاه البصرة والكوفة وكان ذلك سنة 44 هـ.

مناسبة الخطبة

اختار معاوية بن أبي سفيان زيادًا واليًا على البصرة، وكانت معقلاً للخارجين على الخلافة الاموية ولهذا فقد كانت الفتن والثورات على بني أمية تنبع منها. فلما وصل زياد إلى البصرة صعد المنبر وألقى هذه الخطبة

سبب تسميتها بالبتراء

لأنه لم يبدأ بحمد الله والثناء عليه وهو الأسلوب الدارج في استهلال الخطب.

نص الخطبة

طالع أيضا
 الخطبة القاصعة
 الخطبة الفدكية
 الخطبة الشقشقية

المراجع

خطب

الخطبة البتراء


L'église Saint-Lambert est une église catholique située à Sart-lez-Spa dans la  commune de Jalhay, dans la province de Liège en Belgique. Elle possède un des onze clochers tors recensés en Belgique. La tour et le clocher de l'église sont classés depuis 1988.

Situation
L'église est située sur la place du Marché de Sart-lez-Spa. Cette place possède en son centre le perron de Sart qui était l'un des cinq bans du marquisat de Franchimont et, sur le côté opposé, la maison Lespire, remarquable demeure du  qui fait l'objet d'un classement.

Historique
Un premier édifice avait été construit sur ce site au cours du haut Moyen Âge. La tour carrée est élevée dès 1441. Le vaisseau de trois nefs et de quatre travées ainsi que le chœur à trois pans est reconstruit au cours des années qui suivent l'incendie du village survenu le 8 août 1615. La flèche d'ardoises à huit pans date aussi du . Une importante restauration est réalisée en 1847.

Le clocher tors
La tour carrée est surmontée d'une flèche torse octogonale en ardoises qui tourne légèrement de droite à gauche. Des lucarnes en abat-sons se situent à la base de quatre des huit pans de la toiture. La flèche est surmontée d'un cylindre doré, d'une croix en fer forgé et d'un coq doré en girouette.

Articles connexes
 Clocher Tors
 Maison Lespire
 Liste du patrimoine immobilier classé de Jalhay

Références

Patrimoine du XVe siècle
Patrimoine du XVIIe siècle
Jalhay
Sart
Sart
Sart

Église Saint-Lambert de Sart-lez-Spa


En la mitología griega, el nombre de Leonteo se refiere a los siguientes personajes:
 Leonteo, hijo de Corono (el hijo de Céneo), príncipe de los lápitas, fue uno de los comandantes durante la guerra de Troya. Junto con su asociado, Polipetes (hijo de Pirítoo), Leonteo ("émulo de Ares, estrago de mortales") condujo a los soldados de las ciudades de Tesalia de Argisa, Girtona, Orta, Elone y Oloosón en cuarenta barcos. También participó en los juegos de los funerales de Patroclo. Se le atribuyen la muerte de cinco personas durante la guerra.

 Leonteo fue defensor de Tebas en contra de los Siete. Fue asesinado por Hipomedón.

 Una de las fuentes señala a Leonteo como padre de Ixión.

Referencias

Enlaces externos
 Myth Index - Leonteus (en inglés).

Leonteo


Os sequestros de crianças realizados pela Rússia ocorreram durante a invasão da Ucrânia pela Rússia, quando milhares de crianças ucranianas foram sequestradas, deportadas e adotadas à força na Federação Russa. As Nações Unidas declararam que as alegações são "críveis" e que as forças russas enviaram crianças ucranianas à Rússia para adoção como parte de um programa de grande escala. Alguns especialistas afirmaram que, de acordo com o direito internacional, incluindo a Convenção para a Prevenção e a Repressão do Crime de Genocídio de 1948, isso constituiria genocídio. Em 17 de março de 2023, as deportações levaram o Tribunal Penal Internacional a emitir um mandado de prisão para o presidente russo Vladimir Putin (que apoiou explicitamente as adoções forçadas, inclusive promulgando legislação para facilitá-las), bem como para Maria Lvova-Belova, comissária presidencial para os direitos da criança na Rússia.

As forças russas reassentaram crianças ucranianas à força sem o seu consentimento, mentiram para elas que seus pais as rejeitaram, as usaram para propaganda, estabeleceram acampamentos de verão para órfãos ucranianos e "educação patriótica" e os russificaram, dando-lhes uma cidadania e pais russos, com o objetivo de apagar sua identidade ucraniana.

As estimativas do número de crianças ucranianas deportadas para a Rússia variam de 13 mil a 307 mil, sem qualquer indicação de quando elas poderiam retornar às suas cidades de origem. O Gabinete do Procurador-Geral da Ucrânia também afirmou que cerca de 800 crianças morreram ou desapareceram no processo de deportação. Em 15 de março de 2023, o Escritório do Alto-comissário das Nações Unidas para os Direitos Humanos (ACNUDH) declarou que essas transferências forçadas de crianças eram ilegais e um crime de guerra.

Visão geral

Os primeiros relatos de deportações forçadas para a Rússia surgiram em meados de março de 2022, durante o  Cerco de Mariupol. No entanto, a Rússia começou a transferir crianças de territórios ucranianos já em 2014.

Em 22 de março de 2022, as autoridades da Ucrânia e dos Estados Unidos alegaram que mais de  crianças foram sequestradas pelas forças russas dos Oblasts de Donetsk e Luhansk.

Em 30 de maio de 2022, o presidente russo Vladimir Putin assinou um decreto que simplificou o processo de concessão da cidadania russa aos órfãos ucranianos ou àqueles sem cuidados parentais.

De acordo com um relatório de maio de 2022 do Raoul Wallenberg Center for Human Rights em Montreal e do New Lines Institute em Washington, há "motivos razoáveis para concluir" que a Rússia violou dois artigos da Convenção para a Prevenção e a Repressão do Crime de Genocídio de 1948, entre eles o forçar a transferência de crianças ucranianas para a Rússia, em si um ato genocida.

Até 11 de abril, dois terços dos 7,5 milhões de crianças da Ucrânia haviam sido deslocadas de acordo com a ONU. A comissária de direitos humanos da Ucrânia, Lyudmila Denysova, e o embaixador da ONU, Sergiy Kyslytsya, afirmaram na época que mais de 120 mil crianças tinham sido deportadas para a Rússia. Até 26 de maio, mais de 238 mil crianças ucranianas foram deportadas para território russo.

A Ucrânia levantou a questão em uma reunião da OSCE no início de junho, onde o chefe da missão da Ucrânia, Yevhenii Tsymbaliuk, citou uma mensagem de uma criança ucraniana adotada à força, apesar de ter relações de vida próximas.

De acordo com o Ukrainska Pravda, a Rússia levou 267 órfãos de Mariupol para Rostov para se tornarem cidadãos russos, supervisionados por Maria Lvova-Belova. Também informou que as autoridades russas procuraram e recolheram crianças órfãs, para serem levadas para um destino desconhecido.

Em junho de 2022, Mikhail Mizintsev, chefe do Centro de Gerenciamento de Defesa Nacional, afirmou que  ucranianos foram deportados para a Rússia, dos quais  eram crianças.

Em 7 de setembro, um funcionário das Nações Unidas informou que havia acusações críveis de que as forças russas enviaram crianças ucranianas à Rússia para adoção como parte de um programa de deportação forçada, e o embaixador dos Estados Unidos informou ao Conselho de Segurança da ONU que mais de  crianças ucranianas foram transferidas para a Rússia somente em julho.

Nos territórios ocupados pela Rússia, milhares de crianças ucranianas foram levadas pelas forças russas para ônibus que as levaram para a Rússia. A propaganda russa apresentou a chegada dessas crianças como um gesto humanitário e patriótico, descrevendo-as como crianças abandonadas resgatadas da guerra. Estações de TV controladas pelo Estado mostraram autoridades dando ursinhos de pelúcia para essas crianças na Rússia. No entanto, muitas dessas crianças tinham pais na Ucrânia, enquanto em outros casos seus pais foram mortos ou presos pelas forças russas. A Sky News divulgou imagens de circuito fechado de televisão, datadas de junho de 2022, de militares russos entrando em um orfanato na cidade de Kherson para procurar órfãos. Como os moradores esconderam as crianças porque ouviram falar do plano dos russos, os militares russos não conseguiram encontrar ninguém lá, mas confiscaram registros e arquivos de computador do orfanato.

Outro processo de sequestro de crianças foi documentado em um relatório da Anistia Internacional, divulgado em 10 de novembro de 2022, sobre "Transferência ilegal e abuso de civis na Ucrânia durante a 'filtração' da Rússia". Durante os chamados procedimentos de "filtração", tropas russas ou pró-russas separaram à força algumas crianças de seus pais. Um menino de 11 anos prestou depoimento à Anistia Internacional:

Um caso de sequestro de crianças se relaciona com aqueles em partes ocupadas da Ucrânia, cujos pais, incitados pela propaganda russa, os enviaram voluntariamente para acampamentos de verão na Crimeia para protegê-los da guerra. Quando a Ucrânia recuperou o controle de sua cidade natal, os russos se recusaram a enviar as crianças de volta, detendo-as por tempo indeterminado e, às vezes, talvez transferindo-as para a própria Rússia.

Corte Criminal Internacional

Vários funcionários russos de alto escalão foram acusados de crimes de guerra pelo Tribunal Penal Internacional por seu suposto envolvimento nos sequestros de crianças. Em 17 de março de 2023, o Tribunal Penal Internacional emitiu um mandado de prisão de Vladimir Putin, alegando que Putin havia participado da deportação ilegal e transferência de crianças da Ucrânia para a Rússia durante a invasão da Ucrânia pela Rússia. Maria Lvova-Belova, a comissária presidencial para os direitos da criança na Rússia, foi sancionada pelos Estados Unidos, Europa, Reino Unido, Canadá e Austrália, e também foi acusada e sentenciada para a prisão.

Ver também
Sequestro de crianças pela Alemanha Nazista

Invasão da Ucrânia pela Rússia (2022–presente)
Casos de crianças sequestradas
Vladimir Putin
Russificação

Sequestros de crianças na invasão da Ucrânia pela Rússia


The Air Training Corps (ATC) is a British volunteer youth organisation of the United Kingdom; aligned to, and fostering the knowledge and learning of military values, primarily focussing on military aviation. Part of the Royal Air Force Air Cadets (RAFAC), the ATC is sponsored by the Royal Air Force (RAF) and the wider Ministry of Defence (MoD). The majority of Air Training Corps staff are volunteers, though some staff are paid for full-time work; including Commandant Air Cadets, who is a Royal Air Force officer as part of a Full Term Reserve Service commitment. In 2013, the officer in command (OIC) of the Air Training Corps was Air Commodore Dawn McCafferty.

Members of the Air Training Corps are known as Air Cadets, which is often interchanged with the term 'ATC cadets'. Although many ATC cadets subsequently go on to join the Royal Air Force, or the other branches of the British Armed Forces (or have the desire to do so), the ATC is not a recruiting organisation for its parent service (the Royal Air Force).

Activities undertaken by the Air Training Corps include sport, adventure training (such as walking and paddle-sports), ceremonial drill, rifle shooting, fieldcraft, air experience flights in both powered aircraft and sail-plane gliders, and other outdoor activities, as well as educational classification training. Week-long trips, or 'camps' to RAF stations, along with other camps offering adventure training or music, allow the opportunity for cadets to gain a taste of military life, and often some flying experience in RAF gliders and RAF training aircraft such as the Grob G 115, an aerobatic-capable elementary flying training aircraft, known in UK military service as the Tutor T1.

Cadet membership can begin from the start of School Year 8 (England and Wales), or equivalent in Scotland and Northern Ireland. New members will join with a 'rank' of Cadet (however joining as Second Class Cadet, and being enrolled as a First Class Cadet later on in their Cadet experience, and later being more involved in a said squadron) and can earn positions of increasing responsibility in a military rank structure, as well as having increasing skill and competence recognised in a classification scheme (First Class, Leading, Senior, Master). As a cadet becomes more experienced with camps and activities, the skills they will acquire will be rewarded with a corresponding badge according to the skill achieved and how advanced the cadet is at that particular skill (e.g. drumming, shooting, leadership, first aid).

Service as a cadet in the Air Training Corps ends at the age of 18, although cadets over the age of 18 can be extended until the age of 20 if appointed as a Staff Cadet.

, the ATC strength is 26,040 cadets (29% female) and 9,570 adult volunteers (30% female).

Together with the RAF contingent (or RAF section) of the Combined Cadet Force (CCF), the Air Training Corps form the Royal Air Force Air Cadets (RAFAC), previously known as the Air Cadet Organisation (ACO), and is now part of the British Government's Community Cadet Forces.

History

Foundation

Air Commodore Sir John Chamier is affectionately known as the 'father of the air cadet movement'. He joined the Royal Flying Corps (RFC), the forerunner of the Royal Air Force, where he served as a pilot in World War I. He transferred to the Royal Air Force (RAF) upon its formation in 1918. After retiring from the service in 1929, Chamier became Secretary-General of the Air League; an organisation made up of people who wanted to make the British public aware of the importance of military aviation. With the clouds of war beginning to form over Europe, and the personal memory of how young men with only a few hours of training had been sent into air combat only to fall victim to well-trained enemy aviators, he conceived the idea of an aviation cadet corps.

Air Defence Cadet Corps

The purpose of the Air Defence Cadet Corps (ADCC), set up in 1938 by Air Commodore Chamier, was to train young men in various aviation-related skills. The ADCC proved popular, with thousands joining up. In 1941, to provide the means of giving part-time air training to teenagers and young men who might later join the Royal Air Force, the ADCC was formally established as the Air Training Corps by Royal Warrant.

Air Training Corps

On , the Air Training Corps (ATC) was officially established, with King George VI agreeing to be the Air Commodore-in-Chief, and issuing a Royal Warrant setting out the Corps' aims. Within the first month of its existence, the size of the old ADCC, now the ATC, virtually doubled to more than 400 squadrons, and continued to grow thereafter. A new badge was designed for the ATC and, once approved by the King, was distributed in August 1941. The motto 'Venture Adventure', devised by Air Commodore Chamier, was adopted by the ATC and incorporated into the badge.

The new ATC squadrons adopted training programmes to prepare young men for entry into the Royal Air Force. Squadrons arranged visits to RAF and Fleet Air Arm stations as part of the cadets' training, where a flight might be a possibility. Such opportunities were not widely available, however, and many cadets were disappointed. One solution was to introduce opportunities for flying, as a way to allow a cadet to get the feel of an aircraft in flight and to handle an aircraft's controls whilst airborne. After the end of the Second World War, gliding lessons became available.

Before the 1980s, females were unable to join the ATC, although they were able to join an attached unit of the Girls Venture Corps (GVC) which had been formed in the early years of the Second World War, if one was available at their location. As of 2013, the GVCAC still exists, although in greatly reduced numbers due to competition from the ATC, and the two organisations no longer share a site.

Before May 2008, cadets would spend a lot of time in the classroom before obtaining First Class classification, studying the following subjects: The Air Training Corps, The Royal Air Force, History of Flight, Initial Expedition Training, Basic Communications, and Airmanship I. After many lectures, and when the cadet felt ready, they would take a multiple choice examination, either on paper or on a computer. Some wings ran courses that would involve the cadet spending a few days learning, and then awarded the appropriate classification if successful in their exams. In May 2008, HQ Royal Air Force Air Cadets (RAFAC) decided to change the training programme for junior and second class cadets, sensing that recruits were being deterred by exams. In March 2016, after a review of the then current training syllabus, the new 'Progressive Training Syllabus' was introduced, which provided for four levels of each badge (blue, bronze, silver, and gold).

Investigation into sexual abuse

In 2012, payouts made to victims of sexual abuse by the MOD, across all Cadet Forces, totaled £1,475,844. In 2013, payouts totalled £64,782, and in 2014 payouts totalled £544,213.

In 2017, a BBC Panorama episode entitled 'Cadet Abuse Cover-Up' highlighted sexual abuse cases in the British Cadet Forces. In the years 2012 to 2017, there were 134 allegations of sexual abuse made against ATC volunteers, including historical allegations; 96 cases were referred to the Police for investigation, and 9 offenders were dismissed.

Air Cadet Organisation

Until October 2017, advertising material such as leaflets and official websites branded the Air Training Corps and Combined Cadet Force collectively as the Air Cadet Organisation (ACO). This term was replaced by the Royal Air Force Air Cadets (RAFAC).

Structure and organisation
The Air Training Corps includes three parts; the officer and staff cadre (which comprises uniformed and civilian instructors), the Civilian Committee, and the Chaplaincy.

The United Kingdom is split into six regions (akin to the former geographic groups of the RAF), each commanded by a Full-Time Reserve Group Captain in the RAF Reserves, and having a Regional Chairman and Regional Chaplain. Each region is sub-divided into many wings. There were historically six wings per region, however, as of 2013 there were 34 wings, most named after the one or two counties of the United Kingdom that they operate in. Wings are further sub-divided into sectors. Within the sectors lie squadrons, and it is the squadron that is the focal point for the majority of members of the Corps. As of 2019, there were 952 ATC squadrons and detached flights, each assigned to a wing.

The Air Training Corps is the largest part of the Royal Air Force Air Cadets (RAFAC), along with the RAF sections of the Combined Cadet Force (CCF).

Regions

Central & East Region
London and South East Region (LaSER)
North Region
Scotland & Northern Ireland Region
South West Region
Wales & West Region

Wings

Governance

National
Headquarters Royal Air Force Air Cadets (HQ RAFAC, formerly Headquarters Air Cadets or HQAC) is based at RAF Cranwell in Lincolnshire, England. There are subordinate headquarters at region and wing levels, staffed by RAF and RAFAC officers and civil servants. HQ RAFAC controls two National Air Cadet Adventure Training Centres (NACATC): at Fairbourne, Gwynedd, Wales; and Windermere, Cumbria, England. These NACATCs provide a range of adventure training courses and accommodation for squadron and wing expeditions. HQ RAFAC also controls () twelve Volunteer Gliding Squadrons (VGS) around the UK, through the Air Cadet Central Gliding School at RAF Syerston.

Local

ATC squadrons are established in most large towns in the United Kingdom. There are also ATC units in Cyprus, Germany, Gibraltar, the Channel Islands, and the Isle of Man. In towns not large enough to sustain a squadron of 30 cadets, or as a supplement to an existing squadron in a larger town or city, a Detached Flight (DF) may be formed. A detached flight operates much like any other unit, but is a component part of a nearby, larger squadron. , there were over 912 ATC squadrons and 40 detached flights.

An Officer Commanding (OC) a squadron is typically a flight lieutenant (RAFAC). If a squadron commanded by an SNCO, warrant officer, pilot officer, or flying officer, they are referred to as Officer in Charge (OIC) (unless they have completed their Squadron Commanders Course at RAF Cranwell, then they retain the title of Officer Commanding). Officers were previously appointed in the Royal Air Force Volunteer Reserve (Training Branch) RAFVR(T), but now receive a Cadet Forces Commission, introduced in 2017. The OC has a good deal of autonomy in running their ATC unit, albeit with the responsibility that goes with it. Where a unit has other members of staff, the OC usually allocates duties and provides recommendations on appointments, retentions, and promotions. The OC of an ATC squadron can appoint cadets up to the rank of cadet flight sergeant (Cdt FS) without any external approval. Further cadet promotion to the rank of cadet warrant officer (CWO) requires recommendation being sent to their squadron's wing HQ.

The squadron warrant officer (Sqn WO) commonly holds the rank of warrant officer, or may be a senior non-commissioned officer (SNCO) if no warrant officer is available, and will typically have spent many years working within the squadron or the ATC.

The establishment of officers, WOs, senior NCOs, and Cadet NCOs, is dependent on the size of the squadron or detached flight, and this basic structure has many permutations; varying with the number of cadets and staff, accommodation and facilities. A typical small detached flight may consist only of the Officer Commanding and fifteen cadets, while a large squadron can consist of upwards of 120 cadets and numerous staff.

Civilian committees

A Civilian Committee (or 'CivCom') underpins all local funding that the RAF centrally cannot provide beyond core services for an individual squadron. Each is an independent charity, and operates to meet the funding needs of the local squadron. Since the Cadet Forces Adult Volunteers (CFAV) and civilian instructors (CI) in the ATC have no financial responsibilities, but still need money to manage and support cadet activities such as annual and overseas camps and adventure training, the funding responsibilities lie with the Civilian Committee. Serving as trustees, they are volunteers who support the cadet activities financially.

The RAFAC (ATC) is itself not a charitable organisation, and is not itself a legal entity, and so has no official legal status. That defers to the MOD. For this and other reasons, the trustees within each Civilian Committee are required to be responsible for, and accountable for, the charitable fundraising of the squadron. As with any charity, three officers (Chairperson, Secretary and Treasurer) are elected at an annual general meeting (AGM), possibly with the addition of a deputy chairperson, and then exist as an independent group to raise and manage funds in a lawful manner in accordance with the Charities Act. They do this under the status of an 'excepted charity', which requires that they conduct themselves wholly to the Charities Act 2011, but are excepted from sending in annual reports to the Charity Commission.

The squadron commander and chaplain are ex-officio members of their civilian committee, and have no voting rights, however common-sense determines they may advise in squadron-related matters. While co-operation between the squadron and the civilian committee is desirable at all times, there is no line of command or authority of anyone other than the trustees of the Civilian Committee. This includes any uniformed personnel up to, and including, the Commandant Air Cadets.

A Civilian Committee is responsible for overseeing the initial unit formation and direction, and will monitor the welfare of cadets. Civilian committees often include parents of cadets and retired ATC staff. Many squadron charities decide to operate against the RAFAC document known as ACP-11, which has been the traditional constitution. However, there is no requirement to do so, as long as the civilian committee establishes a constitution with acceptable charitable object statements; these may be similar to those in ACP-11. The Charity Commission produced model constitutions of which the 'Model Constitution for a Small Charity' is used for the purpose of registering a charity at squadron level, and this has been the route required for all squadrons in Scotland and Northern Ireland.

Any civilian committee in England and Wales that has an annual income that exceeds £5,000 in any one year, may register their charity with the Charity Commission. The charity commissions of Scotland and Northern Ireland require committees located in those countries to register and have done so for several years.

Culture

Aims and motto

The aims of the Air Training Corps, as set out in the Royal Warrant and approved by Elizabeth II, are:
To promote and encourage among young men and women a practical interest in aviation and the Royal Air Force (RAF);
To provide training which will be useful in both the Armed Forces and civilian life;
To foster a spirit of adventure and to develop the qualities of leadership and good citizenship.

The corps' motto is 'Venture, Adventure'.

In December 2015, Prince Philip, Duke of Edinburgh resigned from his role as honorary Air Commodore-in-Chief, having served in this role since 1953. On 16 December 2015, Prince Philip was succeeded as honorary Air Commodore-in-Chief by the then Duchess of Cambridge.

Oath
Upon enrolment into the Air Training Corps, every cadet has to make the following promise, usually at a ceremony presided over by the unit's padre or commanding officer:

"I, *Full Name*, hereby solemnly promise on my honour to serve my Unit loyally and to be faithful to my obligations as a member of the Air Training Corps. I further promise to be a good citizen and to do my duty to (God and^) the King, my Country and my Flag."

The promise has recently been rewritten to accommodate everyone, whether or not they are religious, by allowing the option to drop the 'God and' from the oath. The promise was formally recorded by the cadet's signature in the cadet's Cadet Record of Service Book (RAF Form 3822).

Ensign

The Air Training Corps Ensign is hoisted for every parade in the summer, and hauled-down at dusk. It is treated with the same respect and dignity afforded to the Royal Air Force Ensign. In the event of poor weather conditions e.g., heavy rain or snowfall, the ensign would not be raised. If poor weather conditions are present whilst the ensign is raised, it would be hauled down at the soonest possible point. This is to avoid damage to the ensign and also as a mark of respect and discipline.

The ATC ensign is raised and lowered by a nominated member of the squadron, sometimes a cadet non-commissioned officer (NCO), member of staff, or simply a cadet who has been chosen, with the salute being taken by any commissioned officer, normally the squadron's Officer Commanding. All officers within view or earshot of the ensign salute during the hoisting and hauling down.

Most ATC wings and squadrons also have a banner, in addition to an ensign, which is paraded on formal occasions. The ATC also has a Corps Banner, which is afforded the same courtesies as an RAF Squadron Standard or the RAF King's Colour, although its status is different.

Uniform

All cadets are issued with a uniform that is derived from that worn by RAF personnel, and are regulated by dress regulations known as ACP 1358.

Cadets primarily wear one of three uniforms:
No. 2 (Full) Service Dress — consisting of a light blue (Wedgewood) shirt and black tie, a blue V-neck wool jumper, a brassard, blue-grey trousers or skirt / slacks, and an RAF blue beret with an Air Training Corps cap badge. The jumper is removed in variation No. 2A (Long Sleeved) Service Dress.
No. 2C Service Dress — as above, but replacing the light blue shirt and tie with a dark blue shirt, worn with the top button undone. May be worn with or without the jumper.
No. 3 Service Dress - Field Clothing — consisting of either CS95 or PCS-MTP field clothing.

Other cadet uniforms do exist, such as mess dress and warm-weather service dress for overseas squadrons, however these are not issued to cadets unless the need arises.

Some squadrons differentiate themselves from each other at a local level. One such example would be different coloured pieces of cloth behind the cap badges on the beret, allowing cadet NCOs and CFAVs to distinguish between cadets of differing flights. However, this is an unofficial practice, and not permitted on official parades. All uniform, except black parade shoes and combat boots are provided at the expense of the Ministry of Defence (MoD).

Squadron insignia
The first fifty Air Training Corps squadrons that were formed retain an 'F' to show they are 'founder' squadrons, e.g., 10F (Luton) Squadron, 48F (Hampstead) Squadron, or 1F (City of Leicester) Squadron. Only thirty of the original F squadrons are still in existence; the other twenty have disbanded over time. Some founder squadrons have reformed under Roman numerals, having been refused permission to re-assume their F; the first squadron to do so was XIX (19 Crawley) Squadron, Sussex Wing. Although Brooklands Squadron was the first actual squadron to be established, it was given the squadron number of 11F due to a clerical error.

A Detached Flight uses its parent squadron number followed by the letters DF, to show that it is a detached flight, e.g., No 1408DF for No 1408 (Cranleigh) Detached Flight, raised by No 1408 (Dorking) Squadron.

Activities

There are also opportunities for band music, and many camps offer teenagers the chance to spend a week away from parents, practising fieldcraft or receiving instruction in gliding and other outdoor pursuits. Many of these activities, including gliding, have a well-defined scale of achievement that a cadet can work to build up; this includes the leadership qualities reflected in an NCO structure.

Annual camps

The Air Training Corps runs numerous annual camps each year, run on RAF stations so that cadets may get a taste of Royal Air Force life. Annual camps are organised at Wing level, with place for all squadrons, so that every cadet who wishes to and who has achieved at least the First Class qualification may take part. Cadets usually stay in RAF barrack blocks, and eat in the station's mess facilities. The itinerary includes typical ATC activities, such as drill, air experience flying, shooting, and adventure training. Cadets also have the opportunity to visit various sections of the station, and meet the people who work there. Cadets may also have the opportunity to attend other sorts of annual camp, such as a locally (i.e. wing- or squadron-) organised camp based around adventure training or fieldcraft, or as guests on a camp run by one of the other cadet forces such as the Army Cadet Force or the Sea Cadet Corps. There are also Music camps for band members.

One large annual camp is the Royal International Air Tattoo (RIAT) camp held annually in July for the major airshow at RAF Fairford. Each year, cadets aged above 16 years and their staff spend between one to three weeks, carrying out essential work in the preparation, and the subsequent taking-down of the infrastructure for RIAT. On air display days, cadets have jobs to do, and after the show weekend they are able to meet the crews and see the aeroplanes at close range.

Work experience camps
Another option for more senior cadets are work experience camps. Whilst annual camps aim to give cadets a general taste of service life, the work experience camps cater for cadets who are interested in a specific trade, such as the RAF Regiment or RAF Police. However, in recent years, the opportunities for work experience placements have decreased. Cadets can, however, contact their local Armed Forces Careers Office (AFCO).

Overseas camps
For older and more experienced cadets who have achieved the Leading Cadet qualification and have attended at least one UK Annual Camp, the Air Training Corps also offers overseas camps. These are generally more relaxed, and seen as a reward for hard-working and long-serving cadets. Since the end of the Cold War, and the closure of RAF stations in Germany, the number of overseas camp opportunities has decreased. As of 2007 the destinations for overseas camps are:
RAF Akrotiri on Cyprus; a seven-day camp over the Easter school holiday period and at select other times of the year.
RAF Gibraltar in Gibraltar.
Sennelager Training Area in Germany.
JHQ Rheindahlen in Germany.
USAF Ramstein in Germany; a camp at the base during the summer.
International Four Days Marches at Nijmegen, in the Netherlands; annually in July, where cadets complete a  walk during four days.

Former RAF bases that hosted overseas camps included RAF Bruggen, RAF Laarbruch, RAF Gütersloh, and RAF Gatow.

Corps-wide trophies
Air Training Corps squadrons each have a chance annually to win the two most prized trophies in the corps. The Sir Alan Lees trophy is awarded by the commandant Air Training Corps to the squadron with the best statistics and overall impression when inspected. The Morris Trophy is awarded to one of the six regional candidates upon inspection by the commandant.

The Foster Trophy is awarded to the cadet who has achieved the highest academic results in the entire corps over their time in the Air Training Corps, after finishing the cadet syllabus that leads to a BTEC Level 2 Certificate in Aviation Studies. In addition, there are also trophies presented annually by the Royal Air Forces Association (RAFA). These trophies include the 'Sir Douglas Bader Wings Appeal Trophy' for the ATC squadron collecting the most money on a per capita basis, the squadron achieving second place is awarded the 'Sir Augustus Walker Trophy'. The 'Sir Robert Saundby Trophy' is awarded for collecting the highest net Wings Appeal amount.

The Quinton Memorial Trophy is a national award presented annually to the adult non-commissioned officer (NCO) who has gained the top academic results in the senior non-commissioned officer (SNCO) initial courses held at the Air Cadet Adult Training Facility, Royal Air Force College Cranwell (RAFC). This trophy is named in honour of Flight Lieutenant John Quinton.

Air Training Corps ranks

Cadets

Young people who have begun their 2nd year of Secondary School (Year 8), and are under 16 3/4 years old can join the Air Training Corps (ATC). They are initially given the title 'recruit', and can go along to most squadron (or flight) meetings to get a feel for the ATC. Enrolment confers the status of Second Class Cadet, and upon completion of the First Class syllabus, they become First Class Cadets and receive their First Class badge to be worn on their brassard. First class classification may take three to six months to achieve, depending upon the squadron's activities and schedule. Once cadets have successfully completed lessons in a number of subjects and achieved first class classification, they are able to take part in almost all ATC activities. Those who stay on beyond 18 are known as Staff Cadets, and wear rank slides denoting such. All cadets over the age of 18 must complete an Adult Volunteer Induction Programme (AVIP) prior to their 18th birthday, and must be cleared by the Disclosure and Barring Service (DBS). Once a Cadet has completed the AVIP, and subject to approval from the cadet's wing commander, their Cadet service is extended to their 20th birthday. After this point Cadet service must be terminated.

All cadets are issued with a uniform (free), and must each pay a small amount in subscriptions (or 'subs' as they are commonly known), usually around £70–£200 per year, although this can vary widely from squadron to squadron. Activities such as smallbore and fullbore target rifle shooting, flying, and gliding are paid for from the Air Cadets central budget of the Royal Air Force.

Cadet non-commissioned officers (NCOs)
As cadets become more experienced within the Air Training Corps (ATC), and if suitable, they can be promoted by their squadron's commanding officer (CO) to the status of cadet non-commissioned officers (NCOs). Promotion to the rank of Corporal, Sergeant, and Flight Sergeant is at the discretion of the Commanding Officer. They (or a representative) will make a decision based on merit and leadership potential; many squadrons have formal selection procedures including interviews, whilst others select by observing potential during normal training. All cadets, regardless of rank, must leave the Air Training Corps by age 20.

The Cadet NCO ranks within the ATC mirror those of the RAF's non-technical / non-flying trades, and are, in ascending order of seniority:

It is common within the ATC to abbreviate these ranks by dropping the prefix 'cadet'. Cadet Warrant Officers are not addressed as 'Sir' or 'Ma'am', but as 'Cadet Warrant Officer', 'Warrant Officer', or informally as 'CWO' (pronounced 'si', 'wəʊ', or alternatively as an acronym), the former being preferred by cadets and staff, in order to reduce ambiguity with the adult substantive rank of Warrant Officer. This is the only rank in the Corps to accommodate the 'Cadet' prefix upon being referred to by members of the Corps. This is to distinguish them from the adult staff, as they are at least 18 years of age and could easily be confused with an adult member of staff, or a serving member of the RAF.

Promotion to Cadet Warrant Officer is decided by a panel at wing level, once a recommendation form has been submitted by the Officer Commanding of the prospective candidate's squadron. Prospective candidates will be a Staff Cadet Flight Sergeant, preferably holding the Master Air Cadet classification (see below), and will be required to attend an interview with the wing commander or their representative. Once the Wing Commander approves the promotion to Cadet Warrant Officer, the recommendation is sent to HQ RAFAC at RAFC Cranwell. The recommendation will then receive final approval, and a certificate of appointment will be issued to the successful candidate.

Staff cadets
All cadets who are over the age of 18 must complete the Adult Volunteer Induction Programme (AVIP) These cadets wear a rank slide with the words 'STAFF CADET' embroidered below their rank insignia (or on plain slides for those of cadet rank). A staff cadet has extra responsibilities over cadets who are under the age of 18, including a duty of care to younger cadets. These cadets also hold enhanced Disclosure and Barring Service (DBS) Certificates, in the same way as adult staff.

Staff cadets are sometimes considered adult members of staff to some extent, however this is erroneous. Their ablutions and accommodation is however segregated from both adult staff and cadets.

Cadet classification syllabus
Whilst not all cadets who join the Air Training Corps (ATC) will be eligible for promotion, all cadets can progress through the (ATC) training system and, by passing exams, achieve different classifications. The classification levels are Junior Cadet, Second Class Cadet (this is automatically achieved on enrolment), First Class Cadet, Leading Cadet, Senior Cadet, and Master Air Cadet. To achieve these qualifications, cadets study a variety of subjects through tuition from the instructors and / or self-study from Ultilearn. Each successive qualification generally allows a cadet greater participation in ATC activities. Cadets who have achieved the Master Air Cadet classification have completed their academic training, and could formerly attain a Business and Technology Education Council (BTEC) Level 2 in Aviation Studies (equivalent to 2 GCSEs A*–C) via CVQO.

The Method of Instruction course is not a classification as such, but rather a qualification. This allows them to teach other cadets a variety of subjects. Although this is not compulsory, ATC Wings ordinarily feed this hand-in-hand with the Staff Cadet Course (see below). Upon successful completion of this course, the cadet will be awarded a yellow lanyard to distinguish them. This is worn over the left shoulder, and fastened to a small black Royal Air Force button or the left shirt pocket button when not wearing a jumper.

Marking methodology
Leading Cadet, Senior Cadet, and Master Air Cadet exams consist of assessment criteria each containing two questions. A cadet must achieve either 1 or 2 marks (50% or 100%) for each module in order to pass. All exams are taken online on a system called Bader Learn.

First Class Cadet
First Class Cadet is also informally referred to as 'Basic Training'. A variety of methods are used to test a cadet's understanding of the subject, including practical tests and exercises to test ability, and interviews / quizzes to test knowledge.
All junior cadets also have to pass a practical Drill Test to become first class. The drill test is a sequence of simple drill manoeuvres essential for forming squads, and a good foundation to build on for more advanced drill.

Leading Cadet
For a cadet to become a Leading Cadet, they must have already gained First Class Cadet status. They will then have to complete three examinations: Land Navigation, Principles of Flight and Airmanship Knowledge.

Senior Cadet and Master Air Cadet
In September 2010, a new classification structure, syllabus and examination process came into force. The Senior Cadet badge shows a four-bladed propeller with a small four pointed star in the centre in an X orientation. The Master Air Cadet badge for the brassard shows an ATC Falcon surrounded by laurel leaves.

For each badge, cadets must pass three of the following subjects, for Master Air Cadet they may not use the same three subjects they used on Senior Cadet.

The following subjects are available:
Aircraft handling and flying techniques
Air Power
Piston engine propulsion
Jet engine propulsion
Rocketry
Airframes
Avionics and aircraft electrical systems
Basic air navigation
Basic principals of pilot navigation
Advanced radio and radar
Data communications

Specialist Instructor and Leadership Qualifications

With the change of the classification structure in September 2010, the classification of staff cadet changed to become Instructor Cadet. An Instructor Cadet is denoted by a yellow lanyard worn over their left shoulder. In 2019, the syllabus for attaining the yellow lanyard was updated. There is now no minimum classification needed to obtain it, but one must complete a presentation skills course, and then complete the Method of Instruction. Previously to this, the Master Air Cadet classification was needed to obtain this lanyard.

Qualified Aerospace Instructors
Alongside Instructor Cadet there is another lanyard that can be awarded to cadets who are interested in specialising in teaching aerospace subjects. These qualified cadets are known as Qualified Aerospace Instructors (QAIs), and wear a light blue lanyard over their left shoulder. The Qualified Aerospace Instructors Course (QAIC) has been available since September 2008. The course is held at RAF Linton-on-Ouse, and as of 2011, also at MOD Boscombe Down (as of RAF Linton-on-Ouse's closure in December 2020, the North centre was moved to Inskip Cadet Centre as of QAIC 14). The course is held from early September to Easter of the following year, beginning with a selection weekend in early September, and seven total weekends (as of QAIC 8, prior to this there were only six training weekends) from late September until early March. The course culminates in a 'Graduation Week' which is organised to coincide with the Easter holidays to avoid clashing with school programmes. After completing training in various modules, they carry out examinations in all modules (air traffic control, air power, flight simulators, aerodynamics, and Instructional Teaching and Presentation Skills (ITPS)); satisfactory performance in all exams results in the cadet being awarded the pale blue QAIC lanyard and flight suit badge. Upon completion of the course, graduating students are offered affiliated membership to the Royal Aeronautical Society.

Junior Leaders Course
For those interested in fieldcraft teaching and leadership, there is the Junior Leaders Course. Successful completion of the course awards the participant a maroon lanyard to be worn over their left shoulder and a junior leaders badge to sew on to the left sleeve of their No.3 Service Dress (field uniform) to show they are a qualified Junior Leader. The course runs from September to Easter, involving six weekend training camps and an assessment week. The course is aimed at more senior cadets, and as such, an age restriction of 17 years applies. Not only this, but the course also requires the participant to hold the rank of Cadet Sergeant or higher. The course is also open to Sea Cadets and Army Cadets, and culminates in the award of a Level 3 Certificate in Leadership & Management from the Institute of Leadership and Management.

Adult staff and ranking

Three categories of supervisory staff run the Air Training Corps (ATC) at the unit level: commissioned officers, senior NCOs, and civilian instructors (CIs). All uniformed staff must attend training courses run by the Royal Air Force at the Royal Air Force Air Cadets (RAFAC) Adult Training Facility (ATF), located at RAF College Cranwell (RAFC), usually within a year of appointment, with further courses as they progress up the rank structure. Cadet Forces Adult Volunteers (CFAV) are non-combatants, and there is no training for any form of active duty, or integration into the duties of other full-time or reserve military personnel. The CFAV is concerned only with the Air Cadets.

Officers
Since December 2017, all RAFAC officers in the Air Training Corps are commissioned with a Cadet Forces Commission (CFC) and ranks framework, with previous RAFVR(T) officers having their commissions transferred to CFC commissions.

Squadrons are usually commanded by CFC Flight Lieutenants (Flt Lt) and Flying Officers (Fg Off), who are also found as Wing and Regional staff officers, along with Squadron Leaders (Sqn Ldr) and Wing Commanders (Wg Cdr). Particularly large squadrons are sometimes commanded by Squadron Leaders (typically when the squadron has 100 or more cadets).

The most senior rank in the Cadet Forces Commission is that of Wing Commander, with the exception of the ambassador to the Air Cadets, and the single Senior RAFAC Volunteer, who both hold the honorary rank of Group Captain (Grp Capt) RAFAC, under a CFC. The current ambassador is Carol Vorderman.

Unless an officer has previous service in the British Armed Forces, they are appointed as an Acting Pilot Officer (A/Plt Off) until they complete the Officers Initial Course (OIC) at RAF College Cranwell. They are then awarded a Cadet Forces Commission (CFC). Promotion to Flying Officer normally occurs after two years. Former regular commissioned officers are usually appointed as Flying Officers, subject to certain conditions being met. Upon becoming Officer Commanding of a squadron, completing a Squadron Commander's Course (SCC), and subject to certain conditions being met, officers may become eligible for promotion by either one or two ranks (in the case of a Flying Officer, promotion will not be more than one rank unless the Sqn size dictates such).

Ambassador to the Air Cadets
In April 2013, Sir Chris Hoy was appointed the first Ambassador to the Royal Air Force Air Cadets (RAFAC), and assumed the rank of Honorary Group Captain RAFVR(T).

In November 2014, Carol Vorderman accepted the appointment of Ambassador to the Royal Air Force Air Cadets, saying: "I am truly honoured to be appointed as an ambassador for the RAF Air Cadets.  I can't wait to meet the cadets, and the adult volunteer staff who give so much of their time to support them.  The cadets themselves are a shining example of the best of British youngsters, standing with them on a parade square will be a great privilege."  Vorderman assumed the rank of Honorary Group Captain RAFVR(T) (changed to Group Captain RAFAC from December 2017) for the duration of her appointment.  She is the first female to be appointed Ambassador.

In November 2021, rower Emma Wolstenholme was appointed Wing Commander (RAFAC) and Honorary Ambassador to the Air Cadets.  She is a former serving Royal Air Force officer, and planned to row solo across the Atlantic Ocean in early 2022.  However, this attempt and later ones were postponed due to sub-optimal weather conditions.  A successful attempt is hoped to be completed at a future, undetermined time.

NCOs and WOs
Adults may also be appointed as senior non-commissioned officers (SNCO), these being ranks within the Air Training Corps. Adult SNCOs and warrant officers (WO) are uniformed in the same way as their RAF counterparts, except that the embroidered text of 'RAF AIR CADETS' appears below their rank insignia.

Since December 2017, Air Training Corps SNCOs and WOs had their ranks transferred to the new RAFAC commissions and ranks framework.  A gilt RAFAC badge is worn on the lapels when in No.1 dress uniform, to denote membership within the cadet forces.

In 2020, all RAFAC Warrant Officers and Warrant Officers (Aircrew) in the Air Training Corps were granted use of the Royal Arms insignia, to bring the RAFAC other ranks insignia into alignment with those of their Royal Air Force counterparts.

Staff (adult) ranks pre-December 2017

Air Training Corps officers were previously commissioned into the Royal Air Force Volunteer Reserve (Training Branch), RAFVR(T), a specific training branch of the Royal Air Force Volunteer Reserve, the RAFVR (military reservists).  They previously wore a gilt 'VRT' pin badge upon their rank braid, while warrant officers and SNCOs wore a gilt 'ATC' pin badge.  The Air Training Corps ranks of adult SNCOs and WOs were Sergeant (ATC), Flight Sergeant (ATC), and Warrant Officer (ATC).

Civilian instructors and chaplains
Civilian instructors, abbreviated CI, play an important role in training Air Training Corps cadets.  Unlike adult NCOs and officers, civilian instructors do not wear a uniform.  Civilian instructors are recognised by their light-blue polo shirt and dark-blue sweatshirt bearing the name of the corps and 'Royal Air Force Air Cadets'.  This is a recent effort to standardise their identity.  When addressing a CI by cadets,  Sir or Ma'am is used; whereas staff will use Mr, Mrs, Miss, followed by their surname to address a CI.

Many civilian instructors are ex-Royal Air Force or ex-military; they invariably bring valuable skills which directly complement the aims of the Air Training Corps.  Whilst they do not form part of the squadron chain of command, in some circumstances they may hold positions within the squadron such as the adjutant, training officer, or treasurer.

Similarly, Air Training Corps chaplains are usually civilian members of the local clergy (although uniformed forces chaplains may join as Service Instructors).  The role of the chaplain in the ATC is to 'provide appropriate pastoral care for all personnel within the Air Cadet Organisation, irrespective of religious belief or status'. A chaplain's role in the local squadron is to offer guidance and leadership to cadets and members of staff on moral and spiritual matters. The commitment expected of a chaplain is a monthly visit to lead what is termed 'the Padre's hour', and to conduct the formal Enrolment Service when new cadets join. ATC chaplains are supported by the Royal Air Force Chaplains Branch. ATC chaplains do not wear uniform, but are recognised by a chaplain's badge on their lapel, and a larger version on their tippet (preaching scarf), vestments, or other clerical clothing. Even if it is not their custom to do so, ATC chaplains are expected to wear a clerical collar ('dog collar') when on an RAF station. The equivalent No.2 working dress for a chaplain is a dark sweater with chaplain's badge and a clerical collar.

Service instructors
Members of the full-time (Regular) and part-time (Reserve) Armed Forces often assist at Air Training Corps squadrons in the role of Service Instructor; they engage in instructional duties which are often related to their serving role or profession. Service Instructors wear the uniform of their parent unit, and are addressed appropriately, with ranks junior to NCO being addressed as 'Staff'.

See also

Royal Air Force Air Cadets
Air Experience Flight
Volunteer Gliding Squadron
Other UK military branch supported cadets
Sea Cadet Corps
Royal Marines Cadets
Army Cadet Force
Other MoD sponsored or recognised cadet forces
Volunteer Cadet Corps
Combined Cadet Force
International Air Cadet organisations
Australian Air Force Cadets
Royal Canadian Air Cadets
Civil Air Patrol
Hong Kong Air Cadet Corps
New Zealand Air Training Corps
Related articles
The Duke of Edinburgh's Award
Reserve Forces and Cadets Association
Cadet Vocational Qualification Organisation (CVQO)
Girls Venture Corps Air Cadets
National Association of Training Corps for Girls

Notes

References

External links

The Royal Air Force Air Cadets — official RAFAC website, includes links to many Region, Wing and Squadron websites
Find your local Squadron — searchable list of all active ATC Squadrons and their contact details
Air Cadets Squadron Finder — details of all squadrons, including address & location map, contacts details, parade times, and squadron website

Royal Air Force
Air Cadet organisations
British Cadet organisations
Youth organisations based in the United Kingdom
Organisations based in Lincolnshire
Youth organizations established in 1941
1941 establishments in the United Kingdom

Air Training Corps


Les élections législatives françaises de 2022 dans la Marne se déroulent les  et . Dans le département, cinq députés sont à élire dans le cadre de cinq circonscriptions.

Contexte

Résultats de l'élection présidentielle de 2022 par circonscription

Système électoral
Les élections législatives ont lieu au scrutin uninominal majoritaire à deux tours dans des circonscriptions uninominales.

Est élu au premier tour le candidat qui réunit la majorité absolue des suffrages exprimés et un nombre de voix au moins égal au quart (25 %) des électeurs inscrits dans la circonscription. Si aucun des candidats ne satisfait ces conditions, un second tour est organisé entre les candidats ayant réuni un nombre de voix au moins égal à un huitième des inscrits (12,5 %) ; les deux candidats arrivés en tête du premier tour se maintiennent néanmoins par défaut si un seul ou aucun d'entre eux n'a atteint ce seuil. Au second tour, le candidat arrivé en tête est déclaré élu.

Le seuil de qualification basé sur un pourcentage du total des inscrits et non des suffrages exprimés rend plus difficile l'accès au second tour lorsque l'abstention est élevé. Le système permet en revanche l'accès au second tour de plus de deux candidats si plusieurs d'entre eux franchissent le seuil de 12,5 % des inscrits. Les candidats en lice au second tour peuvent ainsi être trois, un cas de figure appelé . Les second tours où s'affrontent quatre candidats, appelés  sont également possibles, mais beaucoup plus rares.

Partis et nuances
Les résultats des élections sont publiés en France par le ministère de l'Intérieur, qui classe les partis en leur attribuant des nuances politiques. Ces dernières sont décidées par les préfets, qui les attribuent indifféremment de l'étiquette politique déclarée par les candidats, qui peut être celle d'un parti ou une candidature sans étiquette.

En 2022, seules les coalitions Ensemble (ENS) et Nouvelle Union populaire écologique et sociale (NUP), ainsi que le Parti radical de gauche (RDG), l'Union des démocrates et indépendants (UDI), Les Républicains (LR), le Rassemblement national (RN) et Reconquête (REC) se voient attribuer  une nuance propre.

Tous les autres partis se voient attribuer l'une ou l'autre des nuances suivantes : DXG (divers extrême gauche), DVG (divers gauche), ECO (écologiste), REG (régionaliste), DVC (divers centre), DVD (divers droite), DSV (droite souverainiste) et DXD (divers extrême droite). Des partis comme Debout la France ou Lutte ouvrière ne disposent ainsi pas de nuance propre, et leurs résultats nationaux ne sont pas publiés séparément par le ministère, car mélangés avec d'autres partis (respectivement dans les nuances DSV et DXG).

Campagne

Résultats

Élus

Résultats à l'échelle du département

Résultats par coalition

Résultats par nuance

Cartes

Résultats par circonscription

Première circonscription

Députée sortante : Valérie Beauvais (Les Républicains).

Deuxième circonscription

Députée sortante : Aina Kuric (Horizons).

Élection partielle de janvier 2023
À la suite de cette élection, Laure Miller effectue un recours. En effet, dans un premier temps, des bulletins au nom de Laure Miller ont été validés par la commission de propagande alors qu'ils comportaient la mention "La candidate officielle d'Emmanuel Macron". D'autres bulletins sans cette mention sont arrivés dans les bureaux de votes. Malgré tout, 965 bulletins comportant cette mention irrégulière ont été utilisés par des électeurs et ont été comptabilisés comme nuls.

Le , le conseil constitutionnel annule l'élection législative de la Deuxième circonscription de la Marne.

Les électeurs de la Deuxième circonscription de la Marne sont appelés aux urnes le 22 et  pour une élection partielle.

Troisième circonscription
Député sortant : Éric Girardin (La République en marche).

Quatrième circonscription
Députée sortante : Lise Magnier (Horizons).

Cinquième circonscription

Député sortant : Charles de Courson (Les Centristes).

Notes et références

Notes

Références

Articles connexes
 Liste des circonscriptions législatives de la Marne
 Liste des députés de la Marne
 Élections législatives françaises de 2022

Marne
Politique dans la Marne

Élections législatives de 2022 dans la Marne


Sure (Arapça: سورة), Kur'an'da ayetlerden meydana gelen 114 bölümden her biri.

Bugünkü mushaflarda ilk sure Fatiha ve son sure ise Nas'dır. Surelerin sıralanması kronolojik değildir, 3. Halife Osman bin Afvan zamanında mushaf halinde derlenirken Peygamber hadisleri kaynaklı temel bilgiler doğrultusunda surelerin önce uzunluklan, iniş tarihleri ve birbirleriyle münasebetleri göz önünde tutularak sıralanmıştır. En uzun sure 286 ayetten meydana gelen Bakara Suresi, en kısa sure ise 3 ayetten meydana gelen Kevser Suresidir. Kuranda Tevbe Suresi dışındaki sureler besmeleyle başlar. Neml Suresi'nde de iki kez besmele geçer. Surelerin yerlerinin Peygamber tarafından tayin edildiği ve üçüncü Halife Osman'ın, Hicret'in 25. senesinde yazdırdığı altı mus'haf'ta bu sureleri yerlerine konulduğu bilinmektedir.

Etimoloji
Sure'nin İbranice sıra, Arapça sur' veya Suriye dilinde yazıt anlamına gelen bir kökten türemiş bir kelime olduğuna inanılmaktadır.

Surelerin kronolojik sırası
Kur'an yazımının ilk vahiy ile birlikte başlamadığı, yazım işlemine Mekke dönemi sonları veya Medine dönemi başlarında başlandığı bilinmektedir.

Mekke dönemi; Kur'an yazımında 13 yıl kadar süren ve  hacimsel olarak Kur'an'ın 2/3 kısmını oluşturan Mekke dönemi "sözlü kültür dönemi" olarak değerlendirilir. Bu dönemde ayet ve surelerin hemen yazıya geçirilmesi gibi bir uygulamanın bulunmadığı, sözlü olarak ezberlendiği, bu dönemde Kur'an'ın şiirselliğinin ezberlenerek korunmasına yardım ettiği, daha sonraki hicrete yakın birkaç yıl ile Medine dönemi olarak ifade edilen yazım döneminde bu hafıza bilgilerine dayanılarak ayetlerin kayda geçirildiği ifade edilmektedir.

Surelerin kronolojik sırasını veren birkaç liste bulunmakla birlikte bu listeler birbiri ile uyumsuzdur. Genellikle tarihsel sıralamada ilk sure Alak ve son sure Nasr kabul edilir.

Kur'an ayetleri ve surelerinden Mekke'de yazılanlara Mekki, hicretten sonra Medine'de yazılanlara ise Medeni ismi verilir. Araştırmacılar arasında farklı görüşler olmakla birlikte, Mekki surelerin sayısı 86, Medeni surelerin sayısı ise 28' olarak ifade edilir.

Yukarıdaki sıralamada Zilzal, İnsan, Rahman ve Ra'd sureleri Medeni Sureler arasında yer almıştır. Fakat çağdaş araştırmacılara göre bu sureler Mekke döneminde yazılmıştır. Üslup ve içerik itibarıyla incelendiğinde bu sureler Mekki sureler ile benzerlik göstermektedir.

Kaynakça

Sure


La réserve naturelle absolue Nicolás Wessberg (en espagnol Reserva Natural Absoluta Nicolás Wessberg) est une réserve naturelle située dans le sud de la péninsule de Nicoya, dans la province de Puntarenas, au Costa Rica. Elle fut créée le  et couvre . Elle fait partie de l'aire de conservation Tempisque.

Localisation
La réserve se situe à l'ouest du Costa Rica, au bord de l'océan Pacifique, dans l'extrémité sud de la péninsule de Nicoya. Administrativement, elle se trouve dans la province de Puntarenas, dans le canton de Puntarenas et dans le district de Cóbano. La localité la plus proche est Montezuma située à  au sud, Cóbano se situant à  à l'ouest et Tambor à  au nord.

Elle est délimitée : à l'est par l'océan Pacifique, au niveau des rochers Roca Los Almendros qui s'étirent entre les plages Playa Montezuma et Playa Cocal ; au sud par le ruisseau Quebrada Colorado ; au nord par le ruisseau Quebrada Cocal qui marque la limite avec l'aire protégée contiguë du Refugio de vida silvestre Romelia ; la limite ouest n'étant pas marquée par un élément physique particulier.

Son altitude minimale est de  au niveau de la côte et son altitude maximale de  au nord-ouest de la réserve.

Histoire
En 1955, le couple de scandinaves formé par le Suédois Nils Olof Wessberg, connu au Costa Rica comme Nicolás Wessberg, et la Danoise Karen Mogensen arrivent dans la région de Montezuma et décident de s'y établir. Le , ils signent l'achat d'un terrain correspondant à la réserve actuelle et sur lequel ne se trouve aucune habitation. Ils commencent donc par dormir par terre abrités par une bâche tendue entre les arbres avant d'y construire un peu plus tard une maison en bois avec un toit en feuilles de palmier. Ils plantent sur le terrain 32 espèces d'arbres qui doivent leur permettre de se nourrir toute l'année en autonomie.

À cette époque, le gouvernement incite les agriculteurs à s'installer sur la péninsule et à en exploiter les terres. Nicolás Wessberg, réalisant que la forêt vierge est gravement menacée, lance des pétitions et sollicite le gouvernement afin de préserver une des dernières zones de forêt encore intacte dans les environs, située à l'extrêmité sud de la péninsule. Cela aboutit à la création de la réserve nationale absolue de Cabo Blanco en 1963, devenant la première aire protégée d'Amérique centrale et du Costa Rica et qui entrainera la protection de nombreux autres espaces naturels du pays.

Nicolás Wessberg est assassiné en 1975 sur la péninsule d'Osa, alors qu'il fait campagne pour la création du parc national Corcovado. Karen, à qui il avait promis de revenir pour son anniversaire, se rend compte de sa disparition et part à sa recherche à l'aide de locaux. Elle retrouve ses ossements dans la forêt au côté de sa boussole et de son sac à dos, son corps ayant été complètement mangé par la faune. Après les avoir confiés à un médecin légiste de San José aux fins d'analyse pour l'enquête criminelle, elle les récupère afin des les enterrer sur la colline surplombant leur terrain.

Karen poursuit sa vie en solitaire sur ses terres, jusqu'à sa mort des suites d'un cancer du foie le . Dans son testament, n'ayant pas d'enfants, elle fait dont du terrain au gouvernement avec la condition de le convertir en une réserve naturelle absolue qui devra porter le nom de son mari.

Le décret 23701-MIRENEM du  acte la création de la Reserva Natural Absoluta Nicolás Wessberg, fidèlement aux dernières volontés de Karen Mogensen. Sa dépouille est également enterrée sur la colline surplombant la parcelle, au côté de celle de Nicolás.

Faune et flore

Réglementation

Selon le décret portant classement de la réserve, sont interdits :

 l'accès à des particuliers, exceptés ceux ayant une autorisation.
 le tourisme de manière générale.
 le camping.
 abattre, tailler des arbres, ou extraire des produits forestiers de n'importe quel type.
 la pratique de tous types de chasse ou la capture de tout spécimen vivant de la faune.
 l'introduction d'espèces animales ou forestières étrangères à la zone.
 pratiquer l'agriculture, l'apiculture ou développer des pépinières.
 introduire des produits chimiques ou poisons de toute nature.
 faire des nids de toute sorte.
 faire des feux
 la recherche d'objets indigènes
 construire des barrages, canalisations ou aqueducs
 faire de l'équitation
 la construction de routes ou de ponts à l'intérieur de la réserve
 introduire ou posséder des animaux domestiques
 installer des lignes électriques
 toute construction à l'exception de la maison des garde forestiers et des bénévoles.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes

Réserve nationale absolue de Cabo Blanco
Nicolás Wessberg et Karen Mogensen

Liens externes

Réserve naturelle au Costa Rica
Province de Puntarenas
Aire protégée créée en 1994
Portail:Conservation de la nature/Articles liés

Réserve naturelle absolue Nicolás Wessberg


El otro William es una obra de teatro  de Jaime Salom, estrenada en 1998.

Argumento

Expone en la obra el autor la vida del noble Sir William Stanley, personaje destacado en la escena política inglesa de su tiempo y al que se indica como el verdadero creador de las obras atribuidas a William Shakespeare .

Estreno

 Teatro Centro Cultural de la Villa, Madrid, 24 de enero de 1998.
 Dirección: Manuel Galiana.
 Escenografía: Alfonso Barajas.
 Intérpretes: Manuel Galiana, Gemma Cuervo, Pilar Massa, Janfri Topera, Eduardo MacGregor.

Notas y referencias

 Obra teatral de Jaime Salom. Jesús Izquierdo Gómez

Conformación y éxito de un dramaturgo: Jaime Salom. Jesús Izquierdo Gómez

Enlaces externos

 SALOM, Jaime: El otro William.
 Texto de la obra, con prólogo: reproducción, en el sitio del Seminario Multidisciplinario José Emilio González, de la Universidad de Puerto Rico; en PDF.
 Sobre el personaje cuyo nombre toma el seminario, véase Josemilio González.

Obras de teatro de Jaime Salom
Obras de teatro de 1998
Obras de teatro ambientadas en el siglo XVI
Obras de teatro ambientadas en el Reino Unido
Representaciones culturales de William Shakespeare
Obras literarias sobre teatro

El otro William