Doc West – Nobody schlägt zurück (Originaltitel: Triggerman) ist der zweite der beiden Doc-West-Filme vom Regisseur und Darsteller Terence Hill aus dem Jahr 2009. Der Film wurde im Februar 2012 erstmals in deutscher Sprache veröffentlicht.

Inhalt
Der Film schließt mit der Handlung direkt an den ersten Teil an. Doc West wird zu einer schwangeren Frau gerufen, die aufgrund von Krämpfen bei der Geburt ihres Kindes zu versterben droht. Er rettet sie, indem er bei einem Indianerstamm krampflösende Heilkräuter besorgt. Da hier wieder mal deutlich geworden ist, wie dringend Holy Sand ein Krankenhaus benötigt, schlägt West Sheriff Baseheart vor, das hierfür benötigte Geld durch ein Pokerturnier zu besorgen. Der Plan sieht vor, dass Doc West mit dem Preisgeld das Krankenhaus finanziert.

Das hohe Preisgeld lockt jedoch auch einige professionelle Pokerspieler und zwielichtige Gestalten an. Besonders negativ fällt ein Mann auf, den alle nur den Holländer nennen. Aus Wut über einen kritischen Zeitungsartikel eines Reporters sticht er diesem sein rechtes Auge aus. Als der Reporter trotz dieses Vorfalls ankündigt einen weiteren kritischen Artikel zu schreiben, lässt der Holländer ihn von einem seiner Komplizen erschießen. Am Turnier nimmt außerdem eine alte Freundin von Sheriff Baseheart teil, die dieser jedoch schweren Herzens aufgrund von Falschspiels aus dem Turnier ausschließen muss. Hierdurch zieht der Holländer vorzeitig in das Finale ein. Da er mit Doc West noch immer eine alte Rechnung offen hat, will der Holländer unbedingt gegen ihn im Finale antreten. Um nichts dem Zufall zu überlassen, arrangiert er für Docs letzten Gegner einen Überfall, bei dem dieser jedoch anders als geplant nur leicht verletzt wird. In einem spannenden Pokerspiel gewinnt West jedoch und zieht so ebenfalls in das Finale ein.

Um Doc West im Finale unter Druck zu setzen, lässt der Holländer seine Freundin die Lehrerin entführen und macht dies deutlich, indem er ihre Kette auffällig auf dem Pokertisch platziert. Doc verliert daraufhin absichtlich einige Hände. In der Zwischenzeit gelingt es dem jungen Silver jedoch in einer mutigen Aktion die Lehrerin zu befreien. In letzter Sekunde treffen die beiden im Saloon ein. Mit seinen letzten Chips kann West das Blatt noch einmal wenden und gewinnt schließlich das Preisgeld. Der Holländer wird wegen seiner Verbrechen von Baseheart verhaftet. In der Schlussszene, in der Doc West Holy Sand verlassen will, bekommt er von Silver einen Brief von seinem Schützling Estrella nachgebracht, indem diese ankündigt, ihn in Holy Sand zu besuchen. West kehrt also wieder mal nach Holy Sand zurück.

Hintergrund
Anders als der Titel vermuten lässt, ist dieser fürs italienische Fernsehen produzierte Film keine Fortsetzung von Mein Name ist Nobody.

Kritiken
Das Filmportal Video.de findet, "die Fangemeinde kann zufrieden sein mit dem Comeback" von Terence Hill, "seine blauen Augen leuchten immer noch so keck wie in seinen besten Jahren, dass man dem Film die ein oder andere Ruhepause gerne nachsieht".

Harte Kritik dagegen gab es auf Moviemaze.de zu lesen: "Doc West – Nobody schlägt zurück […] schleppt sich völlig ohne Humor, Spannung oder denkwürdige Momente über 90 Minuten bis in den rettenden Abspann."

Veröffentlichungen
Der Film wurde in Deutschland im Februar 2012 von Sunfilm auf DVD und Blu-ray Disc veröffentlicht.

Weblinks

Einzelnachweise

Italienischer Film
US-amerikanischer Film
Filmtitel 2009
Western
Filmkomödie

Doc West – Nobody schlägt zurück


An Bulbostylis trichoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Adolph Schrader ngan Schult., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Alan Ackerman Beetle. An Bulbostylis trichoides in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis trichoides


Anita la vicieuse () est un drame érotique nippo-italien de Masuo Ikeda sorti en 1979.

C'est le premier long métrage du réalisateur qui adapte son propre roman  publié en 1977, pour lequel il avait reçu le prix Akutagawa.

Synopsis

Fiche technique
 Titre français : Anita la vicieuse ou Retour à la mer Égée
 Titre original italien :
 Titre japonais :
 Réalisation : Masuo Ikeda
 Scénario : Masuo Ikeda d'après son roman homonyme publié en 1977.
 Photographie : Mario Vulpiani
 Montage : Mario Morra
 Musique : Ennio Morricone
 Production : Asao Kumada
 Sociétés de production : Toho-Towa • International Cinevision Corporation
 Pays de production :  •
 Langues originales : italien • grec
 Format : Couleur • Son mono • 35 mm
 Durée : 109 minutes ()
 Genre : Drame romantique
 Dates de sortie :
 Italie :
 Japon :

Distribution
 Ilona Staller : Anita
 Stefania Casini : Gloria
 Olga Karlatos : Elda
 Claudio Aliotti : Nikos
 Sandra Dobrigna : Lisa, la sœur muette
 Maria D'Alessandro

 Laura Tanziani

Bande originale
La bande originale du film composée par Ennio Morricone est sortie en 1979 sous forme de single et de 33 tours par la maison de disques Columbia pour le marché japonais uniquement. La même année sort la chanson  dans une version chantée par la Cicciolina. La bande originale a ensuite été rééditée sur CD en 1992 au Japon par Soundtrack Listeners Communications et en 2010 en Espagne par Quartet Records.

Il s'agit de la première participation d'Ennio Morricone à un film japonais ; une expérience qu'il renouvellera avec la série télévisée Miyamoto Musashi de Mitsunobu Ozaki en 2003.

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1979
Film japonais sorti en 1979
Premier long métrage sorti en 1979
Film dramatique italien
Film dramatique japonais
Film érotique italien
Film érotique japonais
Film érotique des années 1970
Film italien sur le lesbianisme
Film japonais sur le lesbianisme
Film en italien
Film en grec
Film avec une musique composée par Ennio Morricone
Film tourné en Grèce
Film se déroulant en Grèce
Adaptation d'un roman japonais au cinéma

Anita la vicieuse


Porellineae, podred  jetrenjarki, dio reda Porellales. Postoji podjela na 3 porodice s ukupno 6 rodova i 109 priznatih vrsta.

Podred je opisan 1963.

Porodice
 Goebeliellaceae Verd.
 Lepidolaenaceae Nakai
 Porellaceae Cavers

Izvori

Porellales

Porellineae


Lyne Lapointe (née en 1957) est une artiste visuelle canadienne-française. Son travail est constitué d'installations in situ (1981-1995), d'objets trouvés, de dessins et de peintures, en mettant l'accent sur l'histoire de l'art, la muséologie, la botanique et le féminisme. Elle est régulièrement exposée dans plusieurs institutions en Amérique du Nord. Elle vit et travaille maintenant à Mansonville, au Québec.

Biographie
Lyne Lapointe étudie l'histoire de l'art et les arts visuels aux collèges du Vieux-Montréal et de Rosemont et, en 1978, obtient un baccalauréat en beaux-arts à l'Université Carleton d'Ottawa.

De 1981 à 1995, Lyne Lapointe collabore à Montréal avec sa partenaire Martha Fleming. Leurs propositions étaient enracinées dans la courant du féminisme radical, de la marginalisation et des pratiques muséales. Leurs travaux combinaient des histoires spécifiques à un site, des références historiques de l'art, la sexualité, le désir féminin et la botanique, afin d'analyser de manière critique la politique sociale de ces domaines.

De 1981 à 1995, elles exécutent plusieurs installations in situ dans des bâtiments architecturaux et abandonnés politiquement chargés à Montréal, New York et Sao Paulo. Abordant la marginalisation systémique avec les pratiques des musées et des galeries à travers une perspective féministe, ces installations ont dénoncé les problèmes sociaux historiquement ancrés dans de tels sites.

En 1997, le Musée d'art contemporain de Montréal leur consacre une rétrospective intitulée « Studioolo ». L'exposition souligne leur collaboration de 15 ans, présentant leurs recherches polémiques et leurs processus créatifs. En complément de la rétrospective paraît une publication, également intitulée Studiolo, qui analysait les cadres politiques et philosophiques à partir desquels elles travaillaient.

En 2007, la Carleton University Art Gallery a organisé une exposition solo intitulée La Perle. L'exposition révèle l'intérêt de Lapointe pour le son, l'optique et l'histoire des musées, avec 23 œuvres individuelles de peintures, de dessins et d'objets trouvés. L'installation d'œuvres, tirées d'images de sources botaniques, médicales, d'histoire de l'art et d'encyclopédies, visait à remettre en cause les pratiques de la muséologie et des modes de présentation.

En 2011, la Galerie Pierre-François Oulette expose sept tableaux de la série La Pierre patiente. Dans ces œuvres, Lapointe utilise des aiguilles d'acupuncture sur un support en verre peint avec des pigments phosphorescents.

En 2021, elle est l'une des participantes au court-métrage expérimental de John Greyson International Dawn Chorus Day.

Distinctions
 Conseil des Arts et des Lettres du Québec (1983).
 Fondation Pollock Krasner, New York (1997).
 Prix Graff (1998).
 Conseil des Arts du Canada (2008).

Son travail fait partie des collections de plusieurs musées et institutions d'art au Canada.

Liens externes

Références

Naissance en 1957
Naissance à Montréal
Féminisme au Québec
Artiste québécois
Plasticienne canadienne

Lyne Lapointe


Municija s bijelim fosforom je oružje koje koristi jedan od uobičajenih alotropa kemijskog elementa fosfora. Bijeli fosfor koristi se u dimnim zavjesama, osvjetljenju i zapaljivoj municiji, a obično je gorući element za samoosvjetljavajuće "tracer" metke. Ostala uobičajena imena uključuju WP (BF) i sleng pojam "Willie Pete" ili "Willie Peter" koji potječu od fonetske abecede iz Drugog svjetskog rata za inicijale bijelog fosfora na engleskom jeziku (white phosphorus). Bijeli fosfor je piroforan — zapali se odmah pri kontaktu sa zrakom. Bijeli fosfor žestoko gori i može zapaliti tkaninu, gorivo, streljivo i bilo koju osobu koja se nalazi u dometu njegova raspršivanja.

Povijest

Vjeruje se da su bijeli fosfor prvi koristili fenijski (irski nacionalistički) arsonisti u 19. stoljeću, u obliku otopine u ugljikovom disulfidu. Kad bi ugljikov sulfid ispario, fosfor bi buknuo u žar. Ova je smjesa bila poznata kao "fenijska vatra".

Godine 1916., tijekom intenzivne borbe oko regrutacije za Prvi svjetski rat, u Sydneyu u Australiji uhićeno je 12 članova unije Industrial Workers of the World, radničkog sindikata protiv regrutacije. Osuđeni su zbog korištenja ili zavjere da koriste zapaljiva, toksična sredstva uključujući bijeli fosfor.

U Drugom svjetskom ratu razne vojske su koristile bijeli fosfor kao zapaljivo sredstvo i kao dimnu zavjesu.

U Vijetnamskom ratu se nalazi jednako raširena uporaba bijelog fosfora kao zapaljivog protupješačkog sredstva i napalma. Smrt od opeklina nastalih bijelim fosforom su puno mučnije i gore od napalma.

Učinci kontakta s bijelim fosforom

U municiji bijeli fosfor gori plamenom od 800°C. Užarene čestice iz oružja s bijelim fosforom u prahu čine značajne i duboke opekline. Opekline od fosfora imaju povećan rizik od smrti zbog apsorpcije fosfora u tijelo kroz izgorjelo područje, što može rezultirati oštećenjem jetre, srca i bubrega, a u nekim slučajevima i višestrukim zatajenjem organa. Čestice fosfora izgaraju sve dok potpuno ne potroše dostupan kisik.

Zbog piroforične prirode bijelog fosfora, prodiruće ozljede odmah se tretiraju natapanjem rane vodom, pokrivanjem vlažnom krpom ili blatom, izolirajući je od kisika dok se fragmenti ne uklone: vojska to obično čini bajunetom ili nožem. Otopina bikarbonata stavlja se na ranu kako bi se neutralizirala nakupljena fosforna kiselina, nakon čega slijedi uklanjanje preostalih vidljivih fragmenata. Oni se lako primjećuju jer svjetlucaju u tami.

Međunarodni zakon
Iako je bijeli fosfor industrijska kemikalija koja općenito ne podliježe regulacijama, određene uporabe bijelog fosfora su ilegalne, posebice neke vojne uporabe. Poznato je da zapaljivim oružjima kao što su municije bijelog fosfora i napalma i termita ne smiju se gađati civilna područja tj. gradovi i mjesta gdje se može vjerovati da su prisutni civili.

Izvori

Vanjske poveznice
 Legalnost upotrebe bijelog fosfora od strane vojske SAD-a tijekom napada Faludže 2004. godine (Roman Reyhani)
 Globalsecurity.org o WP-u (uključujući upotrebu tijekom Faludžanske bitke i tijekom bitke za Grozni u prosincu 1994. za vrijeme Prvog čečenskog rata)

Oružje

Vojna uporaba bijelog fosfora


Sanja Polak (Zagreb, 5. studenoga 1968.) je hrvatska književnica, urednica i učiteljica. Proglašena je za jednu od najčitanijih i najprodavanijih hrvatskih književnica suvremene hrvatske književnosti. Kao urednica dječjeg časopisa, spisateljica za djecu i učiteljica često gostuje u emisijama Hrvatskog radija i televizije, na tribinama i stručnim skupovima te na književnim susretima diljem Hrvatske. Članica je Društva hrvatskih književnika, Društva dječjih pisaca, Matice hrvatske, Hrvatskog čitateljskog društva, Hrvatskog društva istraživanja dječje književnosti te koautorica nekoliko udžbenika.

Rani život

Kao djevojčica glumila je i plesala u Zagrebačkom kazalištu mladih. Osnovnu i srednju školu je završila u Zagrebu gdje je 1990. godine i diplomirala na Učiteljskoj akademiji i stekla zvanje učiteljice razredne nastave. 2005. godine stječe zvanje diplomirane učiteljice razredne nastave s pojačanim predmetom hrvatskoga jezika.

Karijera

Od 1991. godine počinje raditi u Osnovnoj školi Davorina Trstenjaka u Zagrebu, a osim s učenicima, radila je i kao učitelj mentor, predajući i osposobljavajući studente Učiteljske akademije za izvođenje individualnih i javnih predavanja u okviru razredne nastave. Tijekom rada je sudjelovala na velikom broju znanstvenih i stručnih seminara i vodila je dramsku i novinarsku grupu.

1995. godine se počinje baviti spisateljskim radom i postaje urednica časopisa "Prvi izbor" kojeg je osnovala s kolegom Darkom Cindrićem. U radu u ovom časopisu upoznala se i s književnicom Sanjom Pilić za koju je radila intervjue za "Prvi izbor".

Njezine priče za djecu objavljivane su u časopisima za učenike nižih razreda osnovne škole "Radost", "Smib" i "Prvi izbor". Objavila je nekoliko knjiga za djecu: "Dnevnik Pauline P.", "Drugi dnevnik Pauline P.", "Mali Jan ima plan", "Petrica pričalica", "Mala Ema straha nema", "Dnevnik dobrih anđela", "Gorski dnevnik Pauline P.", "Morski dnevnik Pauline P.", "Skijaški dnevnik Pauline P."

Svakodnevno je okružena djecom i želja joj je da imaju pristupačnu literaturu uz koju će zavoljeti čitanje. Zalaže se za razvoj čitalačkih navika i promicanje čitanja kod učenika mlađe školske dobi, a kao urednica dugi niz godina surađuje s brojnim književnicima i ilustratorima za djecu te učenicima nastoji pružiti najbolja literarna i književna djela primjerena njihovoj dobi.

Osim priča i knjiga za djecu napisala je i veliki broj scenarija za dječje emisije Hrvatskog radija i za emisije Dječjeg i obrazovnog programa Hrvatske televizije te nekoliko čitanki i udžbenika za hrvatski jezik i matematiku.

Najveća postignuća

Sanja je za roman "Drugi dnevnik Pauline P." 2004. godine dobila nagradu "Mato Lovrak" za najbolji roman za mlade napisan na hrvatskom jeziku. 2006. godine zbirka pripovjedaka "Petrica Pričalica" nominirana je za međunarodnu nagradu "Mali Princ".

Roman "Morski dnevnik Pauline P." donio joj je Posebno priznanje Nagrade Grigor Vitez i nominaciju za nagradu "Mali princ", a 2016. godine je primila diplomu Časne liste Međunarodnog vijeća za dječju knjigu (IBBY).

Ekranizacija

U srpnju 2020. objavljeno je da se snima film prema knjizi "Dnevnik Pauline P.", ali najvjerojatnije zbog mjera pandemije COVID-19 je odgođeno do daljnjega. Snimanje filma započelo je 18. veljače 2022., u produkciji Jake produkcije uz potporu Hrvatskog audiovizualnog centra (HAVC),  HRT-a i Kreativne Europe.

Izvori

Hrvatski književnici
Hrvatski pisci za djecu

Sanja Polak


Katherine Lanpher (born 1959) is an American writer, journalist, broadcaster, and podcaster, who came to national prominence as the co-host of the Air America Radio program The Al Franken Show in 2004 and 2005.

Early life and education
Katherine Lanpher was born in 1959.
Lanpher graduated with a degree in journalism from Northwestern University and with a master's degree in American Cultural History from the University of Chicago.

Career
Lanpher started her career with internships at the Muskegon Chronicle, the Detroit Free Press and the Chicago Sun-Times.  Lanpher worked for the St. Paul Pioneer Press for sixteen years (the last six as a columnist), then left to host Minnesota Public Radio's Midmorning program from August 1998 until January 20, 2004.

Lanpher moved to New York City in 2004 to co-host the Air America Radio flagship program The O'Franken Factor  She left the show on October 7, 2005, to write a memoir concerning her move to New York City, where she currently resides.  Her memoir is entitled Leap Days: Chronicles of a Midlife Move () and was published on October 10, 2006, by Springboard Press.

On January 4, 2007, More magazine announced that Lanpher would host an hour-long weekly broadcast on XM Satellite Radio called More Time; it debuted January 16 on XM's "Take Five" channel. The announcement said the broadcast would "celebrate the lifestyles of 40+ women with coverage of real women, health, fashion, beauty, travel, entertainment and more. The show ended on or before XM's merger with Sirius Radio.

Since July 2008, Lanpher has been a contributor to WNYC's The Takeaway.

Podcasts
Since 2006, Lanpher has hosted the monthly "Upstairs at the Square" for Barnes & Noble, currently available as a podcast and since March 2008 as part of the Barnes & Noble Studio.  In 2009, Lanpher became the host of TIME Financial Toolkit, a Time magazine podcast in which she talks to "TIME business and economics reporters to sort through the headlines, forecasts, news and numbers."

References

External links
 Katherine Lanpher's official website (no longer updated)

1959 births
Living people
American memoirists
Medill School of Journalism alumni
American radio personalities
Barnes & Noble
People from Moline, Illinois
Time (magazine) people
University of Chicago alumni
American women journalists
Journalists from Illinois
Chicago Sun-Times people
American women memoirists
21st-century American women writers

Katherine Lanpher


L'Association Sportive Bône (en ), plus couramment abrégé en AS Bône, est un club algérien de football fondé en 1919, situé dans la ville de Bône.

Il évoluait au stade Henri Sultana puis au stade Paul Pantaloni, Bône.

Histoire

L'Association Sportive Bône est créée en 1919 dans la ville de Bône, par des colons européens qui étaient des amateurs de sport et de football.

L'AS Bône participe au championnat de France amateur 1959-1960, puis de nouveau en 1961-1962.

Après l'indépendance de l'Algérie, l'AS Bône intègre le championnat national en Critérium Honneur 1962-1963, championnat organisé sous forme de  de 10 clubs chacun. L'AS Bône commence dans le  de Constantine et se classe neuvième de son groupe.

L'AS Bône a changé de successivement de nom pour l'AS Vieille Ville puis l'AS Boumerouane.

Palmarès

Parcours

Classement en championnat de Constantine par année

 1920-21 : Division d'Honneur,
 1921-22 : Division d'Honneur,  finaliste
 1922-23 : Division d'Honneur,  Champion
 1923-24 : Division d'Honneur,
 1924-25 : Division d'Honneur,
 1925-26 : Division d'Honneur,
 1926-27 : Division d'Honneur,
 1927-28 : Division d'Honneur,
 1928-29 : Division d'Honneur,
 1929-30 : Division d'Honneur,  Champion
 1930-31 : Division d'Honneur,
 1931-32 : Division d'Honneur,
 1932-33 : Division d'Honneur,
 1933-34 : Division d'Honneur,
 1934-35 : Division d'Honneur,
 1935-36 : Division d'Honneur,
 1936-37 : Division d'Honneur,
 1937-38 : Division d'Honneur,
 1938-39 : Division d'Honneur,
 1939-40 : Division d'Honneur,
 1940-41 : Division d'Honneur,
 1941-42 : Division d'Honneur,
 1942-43 : Division d'Honneur,
 1943-44 : Division d'Honneur,
 1944-45 : Division d'Honneur,
 1945-46 : Division d'Honneur,
 1946-47 : Division d'Honneur,
 1947-48 : Division d'Honneur,
 1948-49 : Division d'Honneur,
 1949-50 : Division d'Honneur,  Champion
 1950-51 : Division d'Honneur,
 1951-52 : Division d'Honneur,
 1952-53 : Division d'Honneur,
 1953-54 : Division d'Honneur,
 1954-55 : Division d'Honneur,
 1955-56 : Division d'Honneur,
 1956-57 : Division d'Honneur,  Champion
 1957-58 : Division d'Honneur,  Champion
 1958-59 : Division d'Honneur,  Champion
 1959-60 : CFA Algérie,
 1960-61 : Division d'Honneur,
 1961-62 : Division d'Honneur,

Classement en championnat d'Algérie par année

 1962-63 : D1, C-H Est Gr.II,
 1963-64 : D?
 1964-65 : D?
 1965-66 : D?
 1966-67 : D?
 1967-68 : D?
 1968-69 : D?
 1969-70 : D5, Division Wilaya,
 1970-71 : D5, Division Wilaya,
 1971-72 : D5, Division Wilaya,
 1972-73 : D5, Division Wilaya,
 1973-74 : D5, Division Wilaya,
 1974-75 : D5, Division Wilaya,
 1975-76 : D5, Division Wilaya,
 1976-77 : D5, Division Wilaya,
 1977-78 : D?
 1978-79 : D?
 1979-80 : D?
 1980-81 : D?
 1981-82 : D?
 1982-83 : D?
 1983-84 : D?
 1984-85 : D?
 1985-86 : D?
 1986-87 : D?
 1987-88 : D?
 1988-89 : D?
 1989-90 : D?
 1990-91 : D?
 1991-92 : D?
 1992-93 : D?
 1993-94 : D?
 1994-95 : D?
 1995-96 : D?
 1996-97 : D?
 1997-98 : D?,
 1998-99 : D?,
 1999-00 : D?
 2000-01 : D?
 2001-02 : D?
 2002-03 : D?,
 2003-04 : D?,
 2004-05 : D?
 2005-06 : D?
 2006-07 : D?
 2007-08 : D?
 2008-09 : D?
 2009-10 : D?
 2010-11 : D?
 2011-12 : D?
 2012-13 : D?
 2013-14 : D?
 2014-15 : D?
 2015-16 : D?
 2016-17 : D?
 2017-18 : D?
 2018-19 : D?
 2019-20 : D?
 2020-21 : D?

Parcours de la AS Bône (Annaba) en coupe d'Algérie

Personnalités du club

Président du club

Entraîneurs du club
  Maurice Cottenet
  Curt Keller
  Claude Perrotin

Anciens joueurs du club
Quelques joueurs qui ont marqué l'histoire de l'AS Bône.

Références

Liens externes
 alger-roi.fr

Club de football fondé en 1919
Club de football disparu en 1962
Club de football disparu en Algérie

Association Sportive Bône


Highwaymen es una película del año 2003, dirigida por Robert Harmon, y protagonizada por Jim Caviezel y Rhona Mitra, y aparece Frankie Faison y Colm Feore. La banda sonora está compuesta por Mark Isham.

Trama
Rennie Cray se embarca en una venganza por la muerte de su esposa, quien fue asesinada por un asesino en serie conocido como Fargo.

Elenco
James Caviezel como James 'Rennie' Cray.
Rhona Mitra como Molly Poole.
Frankie Faison como Will Macklin.
Colm Feore como Fargo.
Gordon Currie como Ray Boone.
Andrea Roth como Alexandra Farrow.
Noam Jenkins como Kelt.
Toby Proctor como Rookie.
James Kee
Guylaine St-Onge como Olivia Cray.
Joe Pingue como Mecánico de pelo largo.
Martin Roach como Detective.

Referencias

Películas de violación y venganza
Películas de New Line Cinema
Películas de terror de Estados Unidos
Road movies
Road movies de Canadá
Road movies de los años 2000
Películas de asesinos en serie
Películas rodadas en Canadá

Highwaymen (película)


Moloh (alte denumiri: Moloch, Molekh, Molok, Molock, Moloc,Milcom sau Molcom) (reprezentând semiticul מלך m-l-k, o rădăcină semitică cu sensul de "rege") este numele unui zeu antic, posibil prima oară venerat în regatul Ammon. Cultul lui Moloh a fost practicat de fenicienii canaaniți și de culturile conexe din Africa de Nord și Levant.

Moloh a fost asociat cu un anumit tip de sacrificii de ispășire a copiilor de către părinți. Moloh apare în cartea Deuteronom și în Levitic ca o formă de idolatrie interzisă (Leviticul 18:21: Să nu dai pe nici unul dintre fiii tăi să fie jertfiți lui Moleh, profanând astfel Numele Dumnezeului tău. Eu sunt Domnul.).  În Vechiul Testament, Gheena era o vale din Ierusalim, în care cei care se închinau diferiților zei Baal și canaaniți, inclusiv Moloh sacrificau copiii lor prin foc (2 Cronici 28:3, 33:6;; Ieremia 7:31, 19:2–6).

Evreii în cazuri izolate au practicat sacrificiul uman către Yahweh, acest ritual era numit Moloh (ritualul, nu zeul). Mark S. Smith argumentează că în perioada persană acest lucru a devenit desuet, fiind condamnat în Biblie.

Moloh a fost folosit la figurat în literatura engleză, începând cu John Milton în Paradisul pierdut (1667) și până la Allen Ginsberg în "Howl" (1955), pentru a se referi la o persoană sau un lucru care cere sau care necesită un sacrificiu foarte mare.

Note

Legături externe

 Old articles on Moloch
 Encyclopædia Biblica: Minni – Mordecai (Contains a very long but now outdated article on Moloch from 1899.)
 Jewish Encyclopedia: Moloch and  Chiun (Short examples of older discussion.)
 Catholic Encyclopedia: Moloch (A short article, in part denying that Moloch sacrifices were offered to Yahweh as argued in the Encyclopædia Biblica and Jewish Encyclopedia.)

 On the Molk sacrifice
 A Preliminary Report on the Incirli Stele (Discussion of a stele with Phoenician text which may equate molk/mulk to first-born son).
 HelgaSeeden, "A tophet in Tyre?" 1991. from Bertyus 39 (American University of Beirut).
 Amman excavation
 Jewishvirtuallibrary.org

Zei ai Soarelui
Zei cu coarne
Demoni
Mitologie feniciană
Demoni în creștinism
Demoni în iudaism
Sacrificii umane
Focul în religie

Moloh


Beatrice Eileen de Cardi (Londres, 5 de junho de 1914 – Londres, 5 de julho de 2016) foi uma arqueóloga britânica, especializada no estudo do Golfo Pérsico e da região do Baluchistão, no Paquistão. Ela foi presidente da Fundação Britânica para o Estudo da Arábia, e foi Secretária do Conselho de Arqueologia Britânica de 1949 a 1973. No final de sua carreira, ela era a arqueóloga mais antiga do mundo.

Primeiros anos
De Cardi nasceu em Londres, no dia 5 de junho de 1914, sendo a segunda filha de um pai corso, Edwin de Cardi, e uma mãe americana, Christine Berbette Wurfflein. Ela foi alfabetizada na St Paul's Girls' School, embora sua escolaridade tenha sido interrompida por problemas de saúde. De 1933 a 1935 estudou história, latim e economia na University College London. Ela também estudou arqueologia, com o proeminente arqueólogo Sir Mortimer Wheeler.

Carreira
De Cardi recebeu seu primeiro treinamento como assistente nas escavações conduzidas por Wheeler e sua esposa Tessa no forte da Idade do Ferro de Maiden Castle, no sul da Inglaterra. Seu papel lá envolveu aprender a classificar a cerâmica e levou a um interesse ao longo da carreira. Em 1936, depois de se formar, ela foi oferecida como secretária de Wheeler no Museu de Londres, onde ocupou o cargo de Guardiã. Mais tarde, ela se tornou sua assistente.

Durante a Segunda Guerra Mundial, de Cardi trabalhou para o Executivo de Suprimentos Aliados do Gabinete de Guerra na China. Ela estava baseada em Xunquim, mas frequentemente visitava a Índia. Ela ficou fascinada com a região e, após a guerra, tornou-se comissária assistente de comércio da Grã-Bretanha em Karachi, Delhi e Lahore. A partir desses locais, ela realizou pesquisas arqueológicas no oeste do Baluchistão. O trabalho de De Cardi envolvia a coleta de materiais de superfície (incluindo fragmentos de cerâmica, objetos de cobre, ossos e sílex) de vários locais em Jhalawan. Suas expedições foram realizadas com a ajuda de um funcionário do Departamento Arqueológico do Paquistão, Sadar Din. Din havia sido recomendado a De Cardi por Wheeler, que assumira um novo cargo de Diretor Geral de Arqueologia na Índia. Juntos, Din e de Cardi descobriram 47 sítios arqueológicos.

Após uma ausência da região devido à agitação política, de Cardi retornou ao Baluchistão em 1966. Ela descobriu cerâmica distinta em locais perto do rio Bampur, o que levou a uma nova compreensão da natureza das ligações comerciais na região do Golfo Pérsico na Idade do Bronze. Ela também realizou trabalhos no Golfo Pérsico e lançou várias expedições nos Emirados Árabes Unidos que renderam os primeiros exemplos de cerâmica Ubaid na região. Nesta época ela também descobriu mais de 20 túmulos do segundo milênio a.C.

Em 1973, o governo do Catar nomeou de Cardi para liderar uma expedição arqueológica com o objetivo de ilustrar a história do Catar para seu novo museu nacional. Sua equipe descobriu ferramentas e cerâmicas domésticas que sugeriam que o Catar havia negociado com outras regiões há muito mais tempo do que se pensava anteriormente.

Depois de trabalhar no Catar, de Cardi continuou trabalhando em Omã e nos Emirados Árabes Unidos. Por volta dos 93 anos, ela cessou o trabalho de campo e começou a se concentrar em escrever e categorizar seu trabalho.

De seu trabalho de campo em geral, de Cardi afirmou em 2008: "Nunca tive dificuldades [...] Eu não sou uma mulher ou um homem quando estou trabalhando no Golfo ou em qualquer outro lugar. Eu sou uma profissional e eles sempre aceitaram isso."

Honrarias
De 1949 a 1973, de Cardi atuou como secretária assistente e depois secretária do Conselho de Arqueologia Britânica. O Conselho fundou uma palestra anual, a Conferência Beatrice de Cardi, em sua homenagem em 1976. Mais tarde, o Conselho rebatizou sua sede Beatrice de Cardi House.

Em 1973 ela foi premiada com a OBE por serviços à arqueologia.

Em 1989, de Cardi recebeu a Medalha Al Qasimi, entregue a ela por serviços arqueológicos no estado de Ras Al Khaimah, nos Emirados Árabes Unidos. Ela foi a primeira mulher a receber a medalha. Em 1993 ela recebeu a Medalha Memorial Burton da Royal Asiatic Society. A partir de 1995, de Cardi foi membro honorário da University College London. Em junho de 2014 ela completou 100 anos, e foi premiada com a Medalha de Ouro da Sociedade de Antiquários de Londres "por serviços distintos à arqueologia".

Vida pessoal
O primeiro noivo de De Cardi morreu na Segunda Guerra Mundial. Seu segundo noivo morreu em um acidente de equitação no Qatar enquanto trabalhava lá com ela.

Morte
De Cardi morreu no Chelsea and Westminster Hospital em 5 de julho de 2016 por complicações de uma queda que ela havia sofrido quase seis semanas antes.

Obras publicadas

 De Cardi, Beatrice. Excavations at Bampur, a Third Millennium Settlement in Persian Baluchistan, 1966. New York: American Museum of Natural History, 1970. (em inglês)
 De Cardi, Beatrice, and D. Brian Doe. Archaeological Survey in the Northern Trucial States. Rome, 1971.
 De Cardi, Beatrice, Qatar Archaeological Report. Qatar: Qatar National Museum, 1978. (em inglês)
 De Cardi, Beatrice. Archaeological Surveys in Baluchistan, 1948 and 1957. London: Institute of Archaeology, 1983. (em inglês)
 Phillips, C. S., Daniel T. Potts, Sarah Searight, and Beatrice De Cardi (eds.). Arabia and its neighbours: essays on prehistorical and historical developments presented in honour of Beatrice de Cardi. Turnhout: Brepols, 1998. (em inglês)
 De Cardi, Beatrice. The De Cardi Family in Britain. London, 2006. (em inglês)
 De Cardi, Beatrice. "Exploring the Lower Gulf, 1947–2007" in Antiquity: A Quarterly Review of World Archaeology, Vol. 82, no. 315, p. 165-77. (em inglês)

Ligações externas

 "Better than Indiana Jones", um clipe curto da BBC. (em inglês)

Alunos da University College London
Ingleses de ascendência italiana
Mulheres cientistas do Reino Unido
Membros da British Academy
Oficiais da Ordem do Império Britânico
Arqueólogos da Inglaterra
Mortos em 2016
Nascidos em 1914
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Beatrice de Cardi


Arroyo de Pintos ist der Name folgender Flüsse:

 Arroyo de Pintos (Río de la Plata), Nebenfluss des Río de la Plata, Uruguay
 Arroyo de Pintos (Río San José), Nebenfluss des Río San José, Uruguay

Arroyo de Pintos


بلدية لا كوار (بالكاتالانية: la Quar) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 61 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

لا كورات


Sebastian Philip Bierk, cunoscut profesional sub numele de Sebastian Bach, () este un cantautor canadian, care a atins succes comercial și critic ca muzicianul reprezentativ (în engleză, frontman) al formației americane Skid Row între 1987 și 1996. Bach continuă să fie un muzician cu o carieră solo, actor pe Broadway, având, de asemenea apariții în film și în televiziune.

Carieră

Kid Wikkid (1983–1985)
Membri trupei Kid Wikkid locuiau în Peterborough, provincia Ontario. Auzind de formație și neștiind nimic despre vârstele lor, tânărul de 14 ani Bach a audiat pentru grup, fiind angajat de chitaristul solo și liderul grupului, Jason Delorme. Trupa Kid Wikkid s-a mutat apoi înapoi la Toronto, iar tatăl lui Bach i-a permis tânărului muzican să locuiască la una din mătușile sale.

Viață personală
Sebastian Bach s-a născut în Insulele Bahamas și a fost crescut în Peterborough, Ontario. La sfârșitul anilor 2000 a locuit în Red Bank, statul . În august 2011, casa sa din New Jersey a fost sever lovită de Uraganul Irene și declarată nelocuibilă. Diverse artefacte aparținând trupelor KISS și Skid Row (incluzând master tapes ale formație Skid Row) fuseseră în casă, dar nici care dintre ele nu au fost deteriorate dar obiectele de artă ale tatălui său, cărți, comic books, și alte artefacte KISS (din turul lor din 1979) au fost deteriorate în grade diferite.

Note

Legături externe

Nașteri în 1968
Nașteri pe 3 aprilie
Actori de film canadieni
Actori de televiziune canadieni
Muzicieni canadieni

Sebastian Bach (cantautor)


2019 කැනේඩියානු ෆෙඩරල් මැතිවරණය ආණ්ඩුකාර ජෙනරාල් ජුලී පයැට් විසින් සැප්තැම්බර් 11 වන දින කැඳවන ලදී.ජස්ටින් ටෘඩෝගේ ලිබරල්වරු මැතිවරණය ජය ගත්හ. ඔහු ආසන 158ක් දිනා ගත්තේය.

2019 කැනේඩියානු ෆෙඩරල් මැතිවරණය


سوخوي سو-37 (لقب تعريف الناتو: فلانكر-إف، 'Flanker-F') هي مقاتلة متعددة المهام نفاثة تجريبية روسية. وهى مقاتلة بمقعد واحد معدلة من سوخوي سو-35 الجيل الأول التجريبي لغرض اختيار التحكم في توجيه الدفع.

السوخوي سو-37 ليس هي السوخوي سو-37 (سو-47) والتي توضح تكنولوجيا الجناح المكتسح للأمام.

التطوير
الطائرة سو-37 طورت من الجيل الأول للمقاتلة سوخوي سو-35، والتي هي في الأصل تصميم سو-27إم. بدء مشروع سو-27إم في أوائل عام 1988. أول نموذج (تي-10إس-70) طار 1988. اشتملت التغيرات عن سوخوي سو-27 تغير في الأجنحة، وتطوير المحركات، وتزويدها برادار جديد، وقدرتها على الطيران الرقمي بواسطة نظام ملاحي جديد. لاحقًا قامت سوخوي بتعديل سو-27إم إلى سو-35 وذلك في عام 1993. نماذج سو-35 اللاحقة أضيفت إليها قمرة زجاجية وذيل معدل.

عدل تصميم سو-35 إلى سو-37 بإضافة فوهات بعمل بنظام توجيه الدفع في بعدين 2D. وأختبرت أول طائرة سو-37 خلال رحلة تجريبية في أبريل 1996 وكانت مزودة بنظام توجيه الفوهات. ظهرت بعدها السوخوي سو-37 في معرض فارنبرو الجوي 1996 وقادها طيار اختيارات سوخوي يوفجيني فرولوف. ثاني نموذج عدل بتعديلات مشابه في 1998.

لم تصل السوخوي سو-37 أبدّا لمرحلة الإنتاج؛ بحلول منتصف عام 2000 قدمت سوخوي عدة تطويرات لسو-27 كالسوخوي سو-30 إم كيه أى، والجيل الثاني سوخوي سو-35 / سوخوي-35 بي إم، والتي طورت بتطويرات مشابه كنظام إلكترونيات ورادار مطور، ومحركات توجيه الدفع.

التصميم
الطائرة سو-37 هي مقاتلة ذات مقعد واحد، ملائمة لكافة الظروف المناخية، وطائرة هجوم أرضي تجريبة، مستوحاه من المقاتلة سو-27. تحتوي سو-37 على العديد من التحديثات عن السو-27، وتشمل استخدام رادار سالب إلكتروني واسع المسح متعدد الأوضاع وملائم لكافة الظروف المناخية، قادر علي تجنب التضاريس ورسم خرائط التضاريس. كما أن هيكل الطائرة به أجزاء مصنعة من المواد المركبة، علي العكس من سو-27 المصنوعة كاملةً من المعدن. بالإضافة إلى ذلك فإن محركات الطائرة مجهزة لتوجيه الدفع. كما أن الفوهات قابل للحركة بدرجة 15 درجة موجب وسالب، بإمكانهم العمل بشكل تفاضلى لإعطاء عزم دوار.

قمرة القيادة
قمرة القيادة في المقاتلة سوخوي سو-37 هي أول قمرة مقاتلة روسية تستخدم نظام Hands On Throttle and Stick أو هوتاس (HOTAS) وهى الأولى بعصا جانبية. يشترك نظام السلاح بالكثير مع نظام السلاح السوخوي سو-30 إم كيه، ولكن مع فقد شاشة العرض الكبيرة في القمرة الخلفية المجهزة لضابط نظام السلاح. تتميز القمرة بأربع شاشات متعددة الأغراض (MFD) بدلًا من الأدوات التناظرية التقليدية التي تعمل بالعقارب. وحَوَت القمرة أيضًا على مقعد قذف مائل بـ 30 درجة للخلف للمساعدة في تقليل تأثير قوى الجاذبة العالية. صمم تهيئة نظام ملاحة القبضتان (two-grip flying control) لمنع الطيار من الدوران في جميع الأنحاء عندما تدخل الطائرة في مناورة توجيه دفع سريعة. يؤمن كل من الدعاسة البنزين (throttle) الثابتة، والعصا التحكم الجانية نقاط آمنه للطيار ليدعم يده.

إلكترونيات الطيران والدفع
المحرك ليس فقط يضمن جيل جديد من 3D TVC ولكن أيضَا هو صعب ومقاوم للتصاعد حتى خلال اللفات المقلوبة المنبطحة التقليدية والذي يعطي صلابة ومناورة أفضل كالتي عندما تكون زاوية مواجهة كبيرة كـ 180 درجة.

تستطيع السوخوى سو-37 حمل أسلحة جو-جو وجو- أرض في 12 موقع عليها. يمكن أن يزيد رقم القذائف والقنابل المحمولة إلى 14 مع استخدام رفوف متعددة الحمولة.

المستخدمون

 سلاح الجو الروسي

المواصفات

انظر أيضًا

تطويرات ذات علاقة
 سوخوي سو-27
 سوخوي سو-35

طائرات مناظرة
 ميكويان جيروفيتش ميج-35

مصادر

وصلات خارجية
 صورة طائرة سو-37
 Su-37 على موقع Globalsecurity.org
 Su-37 على موقع EnemyForces.com
 Su-37 على موقع Fighter Tactics Academy

طائرات أجنحة أمامية
طائرات تجريبية سوفيتية وروسية 1990–1999
طائرات سوخوي
طائرات عسكرية 1990–1999
طائرات مقاتلة سوفيتية وروسية 1990–1999
طائرات نفاثة ثنائية المحركات
طائرات حلقت للمرة الأولى سنة 1996

سوخوي سو-37


To som elsker hinanden kan henvis til:

 To som elsker hinanden (film fra 1944) – dansk film fra 1944 af Charles Tharnæs
 To som elsker hinanden (kortfilm) – dansk kortfilm fra 2008 instrueret af Sidsel Dall
 To som elsker hinanden (tv-serie) – dansk tvserie fra 1988 instrueret af Annelise Hovmand

To som elsker hinanden


Des élections législatives ont eu lieu en Libye pour élire la Chambre des représentants le 10 octobre 1964. Après les élections de 1952, les partis politiques avaient été interdits, de sorte que tous les candidats se sont présentés à l'élection en tant qu'indépendants. Bien que ses porte-parole aient été arrêtés, l'opposition a réussi à obtenir une représentation au Parlement. En conséquence, le roi Idris I dissous l'Assemblée et des élections anticipées ont eu lieu l'année suivante.

Références

1964
Libye
1964 en Libye
Octobre 1964

Élections législatives libyennes de 1964


Taishi Sunagawa (født 20. januar 1990) er en japansk professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Ryukyu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Taishi Sunagawa


دارين  هي قرية لبنانية من قرى قضاء عكار في محافظة الشمال. تقع في تجمع للقرى يسمى السهل في عكار.

المراجع

سهل عكار
قرى لبنان

دارين (عكار)


صقر بن مسلم بن صقر بن زيد النصافي الرشيدي، (1878 - 1948) شاعر نبطي كويتي، ومن أعلام الشعر النبطي في شبه الجزيرة العربية.

عن حياته
ولد الشاعر صقر بن مسلم بن زيد بن سالم النصافي الرشيدي بالكويت وهو من سكان منطقة القبلة بالكويت، وكان شعره يعرف بجزالة المعنى وسلاسة الأسلوب وواقعيته، وزادت شهرته الشعرية بعد إتجاهه لشعر (القلطة)، حيث اشتهر بالشعر العذب الذي ليس به تجريح أو هجاء، وكان شاعراً من الطبقة الأولى بين شعراء النبط في القرن العشرين، وله حضور مميز في الذاكرة الشعبية، وكان مقرب لاسرة آل صباح حكام الكويت وبعض حكام الخليج بشكل عام، وصديق للشيخ أحمد الجابر الصباح، وأيضا كانت تربطه علاقه وثيقه بالملك عبد العزيز آل سعود وكذلك الملك فيصل بن عبد العزيز آل سعود، وكان من فحول الشعر في الجزيرة العربية هو والشاعر سليمان بن شريم والشاعر عبد الله بن لويحان وقال عنه حاكم الكويت العاشر عندما مات الشاعر صقر النصافي : (راحت القلطة).

بعض من قصائده

وقصيدة أخرى له

وقصيدة أخرى له

أبنائه
الشاعر صقر النصافي متزوج من ابنة عمه وله من الأبناء :
 مهلي صقر النصافي.
 علي صقر النصافي.
 مسلم صقر النصافي.

ديوانه الشعري
 له ديوان شعر باسم: الشاعر صقر النصافي الرشيدي

المراجع

شعراء النبط
شعراء كويتيون في القرن 19
شعراء كويتيون في القرن 20
مواليد 1878
وفيات 1948

صقر النصافي


Kuner (Peştuca: کونړ), Afganistan'ın 34 vilayetinden birisidir.

Kuner Vilayeti'nin yönetim merkezi Esadabad şehridir. 4,942 km² yüzölçümündeki vilayetin nüfusu 321.000'dir. Vilayet ülkenin en dağlık bölgelerinden birisidir.

İşgal sonrası
Kuner vilayeti, Taliban ve El-Kaide ile bağlantılı örgütlerin en güçlü olduğu bölgelerden birisidir.

Vilayetin ilçeleri
Mart 2004 tarihi itibarıyla Kuner Vilayeti 15 alt ilçeye ayrılmıştır. Bu ilçeler ve ilçelere ait bilgiler aşagıda belirtilmiştir:

Kaynakça

Kuner


جيوزبي تورنتوري (Giuseppe Tornatore) مخرج إيطالي ولد بباغيريا في جزيرة صقلية في 27 مايو 1956.

أفلامه
 إجراء شكلي 1994

مراجع

روابط خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من باغيريا
حائزون على جائزة الفيلم الأوروبي (أشخاص)
حائزون على جائزة بافتا (أشخاص)
حائزون على ديفيد دي دوناتيلو
حائزون على ناسترو دي أرجينتو
مخرجو أفلام إيطاليون
ملحدون إيطاليون
مواليد 1956

جيوزبي تورنتوري


An Pothos falcifolius in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler ngan Kurt Krause. An Pothos falcifolius in nahilalakip ha genus nga Pothos, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pothos

Pothos falcifolius


Ole Retsbo (født 30. marts 1958) er en dansk journalist og TV-dokumentarist.

Retsbo er uddannet cand.mag. i historie og samfundsfag fra Københavns Universitet og M.A. i Journalism and Public Affairs fra American University, Washington DC.

Som studerende var han redaktør af Studenterbladet, som var et landsdækkende blad for studerende ved videregående uddannelser i Danmark. Bladet dækkede uddannelsespolitik, kultur og samfundstendenser.

Han var journalist på TV 2s udlandsredaktion 1988-1990 og dækkede revolutionerne i Østeuropa i 1989 som udsendt reporter.

1990 kom han til Danmarks Radios nyhedsafdeling, hvor han bl.a. dækkede borgerkrigen i Jugoslavien 1991-1995. 1997-2000 sad han i redaktionen for DR 1s Søndagsmagasinet, der var Danmarks mest sete nyhedsmagasin.

Ole Retsbo forlod nyhedsafdelingen i 2000 og har siden lavet en lang række DR2 Temaer (temalørdage) og dokumentarprogrammer for DR, bl.a. "Af is skal du igen opstå" (2003) (drømmen om udødelighed blandt amerikanere der lader sig fryse ned efter døden), ), "Mand af ære" (2007) (portræt af siciliansk ex-mafioso (sammen med Morten Beiter)), "Konspirationernes tid" (2008) (om konspirationsteorier og deres tiltrækningskraft) ), "UFOerne vender tilbage" (2008) (Om UFO-frygt og fascination gennem tiderne), "Da Danmark var kommunistisk" (2009) (en kontrafaktisk satire om Danmark som kommunistisk land 1945-89), "Dengang vi var på månen" (2009) (om månelandingen set gennem danske øjne), "Jesus-krisen" (2011) (om de verdensomspændende protester mod Jens Jørgen Thorsens Jesus-film), "Fra Harlekin til Krøniken: 60 års TV-drama" (2011), om forfatteren Thorkild Hansen i serien "store Danskere" (2011), "Kampen om Indvandringen" (2012) (programserie om indvandrerdebatten siden 80erne), "Sådan er danskerne" (2014) (programserie om udlændinges syn på danskerne siden 1600-tallet) og mange flere.

Ole Retsbo lavede i 2013 programmet "Hængt ud på forsiden: Henrik Gade Jensen" om dagbladet Informations udhængning af tidligere kirkeminister Tove Fergos spindoktor, samfundsdebattøren og filosoffen Henrik Gade Jensen, som nazist. Programmet førte til stor offentlig polemik og medførte at Informations tidligere chefredaktør David Trads måtte træde offentligt frem og beklage sin rolle i sagen. .

I 2012 blev Ole Retsbo indklaget for Pressenævnet, fordi han i et radioprogram sammenlignede konspirationsteorierne om 9/11 med Holocaustbenægtelse. Klagen blev afvist af Pressenævnet..

Ole Retsbo har to gange været indstillet til en af TV-branchens årlige priser (TV Prisen 2000). I 2013 (sammen med DR Detektor-redaktionen) for dokumentarserien "Hængt ud på Forsiden", i 2017 (sammen med Claus Pilehave) for dokumentarserien "Danmarks Hemmelige Politi".

Bibliografi
Ole Retsbo er forfatter til 3 bøger:
 "Dagmars sidste Rejse", (2006). Bogen fortæller den dramatiske historie om den danske prinsesse Dagmar, der rejste fra H.C. Andersens København for at blive kejserinde af Rusland og siden måtte flygte fra den russiske revolution.
 "Danmark i den kolde krig" - de afgørende beslutninger" (2008). Journalistisk-historisk debatfremstilling om de store dilemmaer, som danske politikere blev stillet overfor under den den kolde krig.
 "Konspiration? Myter og facts om terrorangrebet d. 11. september 2001". (2011). Om bogen, som er en kritisk gennemgang af konspirationsteorierne om 9/11, skrev Information: "Ole Retsbo har gjort den offentlige debat en kæmpetjeneste med sin nye bog".

Hans historiespeciale "Statens Lavspolitik i det 16. og 17. århundrede" dannede grundlag for afsnittet om samme emne i Politikens og Gyldendals Danmarkshistorie bd. 8.

Noter

Journalister fra Danmark

Ole Retsbo


إركولي الثاني ديستي (فيرارا ، 4 أبريل 1508 - فيرارا ، 3 أكتوبر 1559) رابع دوقات فيرارا ومودينا و ريدجو (1534-1559).

ابن ألفونسو الأول ولوكريسيا بورجا ، حفيد إركولي الأول والبابا إسكندر السادس ، تزوج في سنة 1528 من ريني فالوا أورليان ابنة الملك لويس الثاني عشر لضمان التوجه الفرنسي لألفونسو.

مراجع

إستي
دوقات فيرارا
دوقات مودينا
مواليد 1508
مواليد في فيرارا
نبلاء إيطاليون في القرن 16
وفيات 1559
وفيات في فيرارا

إركولي الثاني ديستي


Luca D'Orso mais conhecido por seu nome artístico Capo Plaza (Salerno, 20 de abril de 1998) é um rapper italiano.

Biografia
Capo Plaza nasceu em 20 de abril de 1998 em Salerno, filho de mãe contadora e pai auxiliar de escritório.; cresceu na periferia leste da cidade, no distrito de Pastena. Ele começou a escrever suas primeiras rimas em 2011, aos 13 anos.

Carreira
Estreou em 2013 sob o pseudônimo de Capo Plaza, através de seu canal no YouTube, com a música "Sto giù". Um ano depois foi para Milão, onde fez um dueto com Sfera Ebbasta.

Em 2016 lançou o álbum Sulamente nuje, em colaboração com o rapper Peppe Soks. No final do ano seguinte assinou contrato com a Sto Records, gravadora de Ghali, o que lhe permitiu ganhar popularidade com seu single "Allenamento #2". Posteriormente, lançou o single "Giovane fuoriclasse e Non cambierò mai", que o tornou conhecido na cena trap italiana.

Em 2018, seu primeiro álbum oficial, 20, inteiramente produzido por sua produtora Ava, alcançou o topo do Ranking de Álbuns da FIMI. O sucesso do álbum foi confirmado pelos primeiros lugares do single "Non cambierò mai" e da música Tesla, esta última criada em colaboração com Sfera Ebbasta e DrefGold.

Em 22 de janeiro de 2021 foi a vez de Plaza, terceiro álbum de estúdio antecipado pelo single "Allenamento #4", que alcançou a primeira posição no Top Singles.[8] O álbum de dezesseis faixas apresenta colaborações com outros artistas, incluindo Gunna, Sfera Ebbasta, Lil Tjay, A Boogie Wit Da Hoodie e Luciano.

Em 3 de junho de 2022, o rapper lançou o mixtape Hustle Mixtape, composta por doze canções, incluindo os singles "Goyard" e "Capri Sun".

Influências musicais
Aos nove anos, o cantor assistiu ao videoclipe do rapper estadunidense Kanye West, "Stronger". O vídeo o inspirou a entrar no hip hop e cerca de quatro anos depois, ele começou a escrever suas primeiras rimas. Em entrevista à revista Vanity Fair, ele revelou que parte da sua paixão foi motivada pelo fato de ter pedido ao tio que lhe desse um CD "com todos os raps do momento". O CD trazia artistas como Sean Paul, Jay-Z, Lil Wayne e outros.

Discografia
Álbuns de estúdio
 Sulamente nuje (com Peppe Soks) (2016)
 20 (2018)
 Plaza (2021)
Mixtape
 Hustle Mixtape (2022)

Ligações externas

Naturais de Salerno
Cantores da Itália
Compositores da Itália
Rappers da Itália
Pseudônimos da Itália
Italianos do século XX
Italianos do século XXI

Capo Plaza


Bzovík este o comună slovacă, aflată în districtul Krupina din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.149 de locuitori.

Istoric
Localitatea Bzovík este atestată documentar din 1135.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Bzovík


Samurai kan henvise til:

 Samurai – medlem af kriger-aristokratiet i det feudale Japan
 Samurai (brætspil) – brætspil af designertypen
 Samurai (film fra 2000) – dansk kortfilm fra 2000 af Niels Christian Thornberg
 Samurai (film fra 2006) – dansk kortfilm fra 2006 af Lasse Kragh

Samurai (flertydig)


Söğüt - Bir ağaç cinsi.
 Söğüt, Bilecik - Bilecik ili ilçesi
 Söğüt, Çavdır - Burdur'un Çavdır ilçesine bağlı belde
 Söğüt, Kütahya - Kütahya ili merkez ilçesine bağlı köy
 Turgut Söğüt, Türk görüntü yönetmeni

Söğüt (anlam ayrımı)


Kırkdilim, Çorum - Çorum ili merkez ilçesine bağlı köy
 Kırkdilim, Çekerek - Yozgat ili Çekerek ilçesine bağlı köy
 Kırkdilim Muharebesi - Osmanlı Devleti ile Eretna Beyliği arasında 1392 yılında yapıldı. Çorum - Osmancık arasında önemli bir geçit.

Kırkdilim


Temwen es una pequeña isla en la costa sureste de la isla de Pohnpei, en los Estados Federados de Micronesia en el océano Pacífico. Es más conocida como el lugar donde se encuentra la ciudad en ruinas de Nan Madol, que consistía en una serie de islotes artificiales construidos en la costa sur de Temwen.

Véase también
 Geografía de los Estados Federados de Micronesia
 Geografía de Oceanía

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la Isla

Islas del estado de Pohnpei

Isla Temwen


Aderus sinuatipes é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por Maurice Pic em 1914.

Distribuição geográfica
Habita no Quénia.

Referências

sinuatipes
Fauna do Quénia
Insetos descritos em 1914
Espécies descritas por Maurice Pic

Aderus sinuatipes


iChat Mac OS X ile birlikten gelen, AIM, ICQ ve Jabber protokollerini destekleyen bir sohbet programıdır. Son sürümü olan iChat AV, dört kişiye kadar çoklu video görüşmesi, on kişiye kadar çoklu sesli görüşme özelliği sunmaktadır. 2002 Şubat ayıında Mac OS X 10.2 ile geldi. Apple, OS X Mountain Lion önizlemesinin bir parçası olarak 16 Şubat 2012'de OS X mesajlaşma istemcisinin o zamandan itibaren Apple Mesajlar ve iMessage tarafından değiştirildiğini  duyurdu.

Ayrıca bakınız
 iSight, Apple'in iChat ile kullanılmak için ürettiği yüksek kaliteli kamera
 Adium, Mac OS X altında birçok sohbet servisini destekleyen açık kaynaklı sohbet programı

Dış bağlantılar
 Apple iChat AV sayfası (Türkçe)

MacOS anında mesajlaşma istemcileri
Apple tarafından yapılan sadece-MacOS yazılımları
Apple yazılımları
Video mesajlaşma
AIM istemcileri
XMPP istemcileri
MacOS

İChat


Han van Meegeren  (10. listopada 1889. – 30. prosinca 1947.) bio je nizozemski slikar i portretist, za kojeg se smatra da je jedan od najvećih krivotvoritelja umjetnina 20. stoljeća. Unatoč svom nezakonitom poslu, van Meegeren je postao nacionalni heroj nakon Drugog svjetskog rata kada je otkriveno da je prodao krivotvorenu sliku reichsmarschallu Hermannu Göringu tijekom nacističke okupacije Nizozemske.

Kao dijete Van Meegeren je bio oduševljen slikama nizozemskog zlatnog doba te se počeo baviti slikarstvom. Umjetnički kritičari smatrali su,  njegov rad umornim i izvedenim, a van Meegeren je smatrao da su mu uništili karijeru. Svoj talent odlučio je dokazati krivotvorenjem slika poznatih umjetnika među kojima su Frans Hals, Pieter de Hooch, Gerard ter Borch i Johannes Vermeer. Tako je dobro kopirao njihove stilove da su najbolji umjetnički kritičari i stručnjaci tog vremena prihvatili slike kao izvorne i ponekad izvrsne. Njegova najuspješnija krivotvorina bila je večera u Emausu, naslikana 1937. godine, dok je živio na jugu Francuske; stručnjaci kao što je Abraham Bredius su sliku smatrali izvornim djelom.

Tijekom Drugog svjetskog rata, Göring je nabavio 137 slika, između ostalog i van Meegerenovoglažnog Vermeera, slika je postala jedan od njegovih najcjenjenijih umjetničkih predmeta. Nakon rata, Van Meegeren je uhićen, jer su dužnosnici vjerovali da je prodao nizozemske umjetničke predmete nacistima. Suočavajući se s mogućom smrtnom kaznom, van Meegeren je priznao manje ozbiljnu optužbu za krivotvorenje. Osuđen je zbog optužba za krivotvorenje i prijevaru 12. studenoga 1947., nakon kratkog, ali vrlo praćenog suđenja, osuđen je na skromnu kaznu u trajanju od jedne godine zatvora. Međutim, kaznu nije odslužio; umro je 30. prosinca 1947. u klinici Valerius u Amsterdamu, nakon dva srčana udara.  Procjenjuje se da je van Meegeren krivotvorenjem stekao protuvrijednost od 30 milijuna američkih dolara.

Dodatna literatura
 Kreuger, Frederik H. (2013). Han van Meegeren Revisited. His Art & a List of his Works., Fourth enlarged edition. Quantes Publishers Rijswijk, Delft 2013.

Vanjske poveznice
 Fotografija suđenja van Meegerenu
 The Meegeren website s mnogim primjerima van Meegerenovih vlastitih slika, uz pregledane podatke o njegovom osobnom životu koje je priredio Frederik H. Kreuger.

Izvori

Krivotvorine

Han van Meegeren


Lynn Loring (* 14. Juli 1944 als Lynn Zimring in New York City) ist eine US-amerikanische Kinderdarstellerin, Schauspielerin und Filmproduzentin.

Leben
Loring begann ihre Karriere bereits im Alter von sieben Jahren als Kinderdarstellerin in der von Procter & Gamble produzierten Seifenoper Search for Tomorrow. Dort spielte sie von 1951 bis 1961 die Rolle der Patti Barron Tate . Sie spielte in dieser Zeit auch Gastrollen in anderen Fernsehserien. Nach ihrem Highschool-Abschluss 1961 verließ sie Search for Tomorrow um Filmrollen annehmen zu können. Bereits im selben Jahr hatte sie an der Seite von Natalie Wood und Warren Beatty im Filmdrama Fieber im Blut ihr Spielfilmdebüt. Im darauf folgenden Jahr spielte sie neben Sidney Poitier und Bobby Darin in Die Sprache der Gewalt. Loring spielte in den 1960er Jahren weiterhin Gastrollen in Fernsehserien wie Rauchende Colts und Perry Mason. In der ersten Staffel der Krimiserie FBI spielte sie Barbara Erskine, die Tochter des Hauptdarstellers Efrem Zimbalist junior. Nach neun Folgen wurde ihre Rolle herausgeschrieben.

1967 heiratete sie den Schauspieler Roy Thinnes, den sie am Set von Invasion von der Wega kennengelernt hatte. Gemeinsam standen beide im selben Jahr im britischen Science-Fiction-Film Unfall im Weltraum vor der Kamera. Bis 1975 trat sie noch in einigen Fernsehfilmen auf, dann zog sie sich von der Schauspielerei zurück. 1979 begann sie eine zweite Karriere als Filmproduzentin. Nach einigen Fernsehfilmen, darunter Ein Traummann auf der Titelseite, produzierte sie 1983 die Filmkomödie Mr. Mom mit Michael Keaton in der Hauptrolle. 1984 wurde ihre Ehe mit Roy Thinnes geschieden. Lorings bislang letzte Produktion war Mein Freund, der Entführer aus dem Jahr 1993.

Filmografie (Auswahl)

Als Darstellerin
 1961: Fieber im Blut (Splendor in the Grass)
 1961, 1964: Preston & Preston (The Defenders, Fernsehserie, 2 Folgen)
 1962: Die Sprache der Gewalt (Pressure Point)
 1963: Rauchende Colts (Gunsmoke, Fernsehserie, 1 Folge)
 1964: Perry Mason (Fernsehserie, 1 Folge)
 1965: FBI (The F.B.I., Fernsehserie, 12 Folgen)
 1966: Bonanza (Fernsehserie, 1 Folge)
 1967: Solo für O.N.C.E.L. (The Man from U.N.C.L.E., Fernsehserie, 2 Folgen)
 1967: Invasion von der Wega (The Invaders, Fernsehserie, 1 Folge)
 1969: Unfall im Weltraum (Doppelgänger)
 1974: Make-up und Pistolen (Police Woman, Fernsehserie, 1 Folge)
 1975: Die Gangsterschlacht von Kansas City (The Kansas City Massacre)

Produktion
 1979: The Return of Mod Squad
 1981: Sizzle
 1981: The Best Little Girl in the World
 1983: Ein Traummann auf der Titelseite (Making of a Male Model)
 1983: Mr. Mom
 1993: Mein Freund, der Entführer (Me and the Kid)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Kinderdarsteller
Filmproduzent
US-Amerikaner
Geboren 1944
Frau

Lynn Loring


Le Floch oder Le Floc'h ist der Familienname folgender Personen:

 Ezec Le Floc'h (* 1970), französischer Zirkusartist und Stückeschreiber
 Grégory Le Floch (* 1986), französischer Schriftsteller
 Henri Le Floch (1862–1950), französischer katholischer Geistlicher
 Loïk Le Floch-Prigent (* 1943), französischer Manager
 Xavier Le Floch (* 1973), französischer Triathlet

Le Floch


Kazuya Iio (født 10. april 1980) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Vegalta Sendai, Sagan Tosu og Matsumoto Yamaga FC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kazuya Iio


A 38.ª edição da competição de ciclismo Settimana Coppi e Bartali (chamado oficialmente: Settimana Internazionale Coppi e Bartali) foi uma corrida de ciclismo de estrada por etapas que se celebrou entre 21 e 25 de março de 2023 na Itália e a cidade de San Marino, com início na cidade de Riccione e final na cidade de Carpi, sobre uma distância total de 661,2 quilómetros.

A corrida fez parte do UCI Europe Tour de 2023, calendário ciclístico dos Circuitos Continentais da UCI, dentro da categoria 2.1 e foi vencida pela suíço Mauro Schmid do Soudal Quick-Step. Completaram o pódio, como segundo e terceiro classificado respectivamente, o britânico James Shaw e o irlandês Ben Healy, ambos do EF Education-EasyPost.

Equipas participantes
Tomaram parte na corrida 23 equipas: 8 de categoria UCI WorldTeam convidados pela organização, 8 de categoria UCI ProTeam e 7 de categoria Continental. Formaram assim um pelotão de 153 ciclistas dos que acabaram 119. As equipas participantes foram:

Percurso
A Settimana Coppi e Bartali dispôs de cinco etapas dividido em quatro etapas escarpadas e uma contrarrelógio individual para um percurso total de 661,2 quilómetros.

Desenvolvimento da corrida

1.ª etapa

2.ª etapa

3.ª etapa

4.ª etapa

5.ª etapa

Classificações finais
 As classificações finalizaram da seguinte forma:

Classificação geral

Classificação dos pontos

Classificação da montanha

Classificação dos jovens

Classificação por equipas

Evolução das classificações

Ciclistas participantes e posições finais

Convenções:
 AB-N: Abandono na etapa "N"
 FLT-N: Retiro por chegada fora do limite de tempo na etapa "N"
 NTS-N: Não tomou a saída para a etapa "N"
 DES-N: Desclassificado ou expulsado na etapa "N"

UCI World Ranking
A Settimana Coppi e Bartali outorgou pontos para o UCI World Ranking para corredores das equipas nas categorias UCI WorldTeam, UCI ProTeam e Continental. As seguintes tabelas são o barómetro de pontuação e os dez corredores que obtiveram mais pontos:

Referências

Ligações externas

 Página oficial

2023
UCI Europe Tour de 2023
Desporto na Itália em 2023

Settimana Coppi e Bartali de 2023


Jumirim es un municipio brasilero del estado de São Paulo. Se localiza a una latitud 23º05'12" sur y a una longitud 47º47'03" oeste, estando a una altitud de 561 metros. Su población estimada en 2004 era de 2 497 habitantes.
Posee un área de 56,7 km².

Geografía

Hidrografía
 Río Tietê
 Río Sorocaba

Carreteras
 SP-300

Administración
 Prefecto: Benedito Tadeu Fávero (2009/2012)
 Viceprefecto: Ana Teresa Cinto Fávero
 Presidente de la cámara: (2009/2010)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Jumirim


Angelique Kerber () este o sportivă germană, jucătoare profesionistă de tenis care a devenit (pentru prima oară) numărul 1 mondial în clasamentul WTA pe data de 12 septembrie 2016 după ce a câștigat finala de la U.S. Open în fața Karolinei Plíšková (Cehia). Ea deține și cetățenie poloneză, mama ei având origini poloneze.

Victorii în carieră

În 2016, Angelique Kerber a mai câștigat, pe lângă U.S. Open, și Australian Open, învingând-o pe Serena Williams la Melbourne. De asemenea, a mai câștigat și turneul Grand Prix Porsche de la Stuttgart, ajungând astfel la un număr de 3 turnee câștigate în 2016.

Note

Legături externe

Nașteri în 1988
Nașteri pe 18 ianuarie
Jucătoare de tenis germane
Campioni la Australian Open
Campioni la U.S. Open
Jucători de tenis la Jocurile Olimpice de vară din 2012
Jucători de tenis la Jocurile Olimpice de vară din 2016
Jucători de tenis Numărul Unu Mondial
Sportivi germani în viață

Angelique Kerber


Promise er en dansk kortfilm fra 2010 instrueret af Morten Boesdal Halvorsen, Kirsten Dehlholm og Henning Carlsen og efter manuskript af Richard Raskin.

Handling
'Promise' tager os tilbage til mellemkrigstidens Vilna. Trods fattigdom spås den 10-årige Romain en lysende fremtid af sin mor. Den eneste, der tror hendes ord, er dog den aldrende Mr. Piekielny - men han aftvinger samtidig drengen et ejendommeligt løfte. Denne lille bid virkelighed, som den franske diplomat og forfatter, Romain Gary, beskriver i sin selvbiografi, gav tre instruktører hinanden et løfte om at vise i filmen 'Promise'.

Medvirkende

 Jacob August Ottensten
 Emmanuel Limal
 Rune T. Kidde

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2010

Promise (film)


Brigada 4 Infanterie  a fost o mare unitate de nivel tactic, care s-a constituit la 14/27 august 1916, prin mobilizarea unităților și subunităților existente la pace aparținând de Brigada 4 Infanterie  din armata permanentă. Din compunerea brigăzii făceau parte Regimentul 3 Infanterie și Regimentul 19 Infanterie. Brigada a făcut parte din organica Divizia 2 Infanterie, fiind dislocată la pace în garnizoana Slatina.
La intrarea în război, Brigada 4 Infanterie  a fost comandată de colonelul Ilie Antonescu. Brigada 4 Infanterie  a participat la acțiunile militare pe frontul românesc, pe toată perioada războiului, între 14/27 august 1916 - 28 ocotmbrie/11 noiembrie 1918.

Participarea la operații

Campania anului 1916

Campania anului 1917

Comandanți

Note

Bibliografie

 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, vol I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1941
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial'', Editura Militară, 1979

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Ordinea de bătaie a Armatei României (1917)

Unități militare române din Primul Război Mondial

Brigada 4 Infanterie (1916-1918)


Sanganeb (arapski: سنقنيب) je atol oko 30 km² sjeveroistočno od grada Port Sudana u Crvenom moru, na sjeveru Sudana, pokrajina al-Bahr al-ahmar (ar. za "Crveno more"). Od 1990. godine atol je zaštićen kao dio Nacionalnog morskog parka atola Sanganeb zbog jedinstvenog ekosustava koraljnog grebenja na strmim podmorskim padinama. Na njemu se nalaze mnoge endemske i ugrožene vrste biljaka i životinja (u okolnim vodama su uočene, primjerice, populacije kritično ugroženih morskih kornjača, Karetne želve).

God. 2016., Pomorski nacionalni park Sanganeb i Pomorski nacionali park zaljeva Dungonaba i otoka Mukavara su upisani na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Africi kao "skupina raznolikih koraljnih nakupina, šuma mangrova, polja morske trave, plaža i prevlaka koja su stanište velikom broju morskih ptica, morskih sisavaca, riba, kornjača i raža".

Područje je popularno kao mjesto za ronjenje s obzirom na faunom bogato podmorje s prekrasnim koraljnim formacija i morskim psima mlatovima (Sphyrnidae). Okolna područja u Crvenome moru su poznata po dubinama do 800 m.

Na južnom rtu je koraljni greben na kojemu su 1906. godine Britanci sagradili svjetionik za obilježavanje lokacija koralja, oko 25 km od luke na obali. Originalna metalna konstrukcija je kasnije zamijenjena betonskim svjetionikom koji je i danas aktivan, a kojim upravlja sudanska vlada.

Izvori

 Marine National Park with Scientific Criteria for Ecologically Significant Marine Areas  Preuzeto 7. rujna 2016.

Reljefni oblici u Sudanu
Svjetska baština u Africi
Nacionalni parkovi u Africi
Otoci u Indijskom oceanu (Afrika)
Otoci u Crvenom moru

Sanganeb


Sfânta Eugenia () a fost o martiră romană creștină timpurie, care este sărbătorită pe 25 decembrie în Biserica Romano-Catolică, pe 24 decembrie (6 ianuarie, de credincioșii pe stil vechi) în Biserica Ortodoxă Răsăriteană și pe 23 ianuarie în Biserica Apostolică Armeană. Povestea vieții ei este inclusă în Legenda aurea.

Legendă
Eugenia s-a născut, conform tradiției, la Roma în secolul al III-lea într-o familie arisocratică. Tatăl ei, Filip, a fost numit prefect al cetății Alexandria și guvernator al provinciei Egipt. A dobândit o educație aleasă și urma să fie dată de soție unui tânăr aristocrat roman.

A intrat în contact cu scrierile teologice ale Sfântului Apostol Pavel și s-a convertit la creștinism, în timpul persecuției anticreștine a împăratului Valerian (253-259). A fugit de acasă și după ce și-a tuns părul și s-a îmbrăcat în haine bărbătești a intrat într-o mănăstire creștină, împreună cu slujitorii fameni Protan și Iachint, pretinzând că este famen (eunuc) și că se numește Eugeniu. Acolo a fost botezată de Helenus, episcop de Heliopolis. "Tânărul" Eugeniu a dus o viață ascetică la mănăstire și a fost foarte apreciat pentru virtuțile creștine dovedite, iar astfel, la moartea egumenului, călugării l-au ales ca stareț.

Faima virtuților egumenului "Eugeniu" au devenit cunoscute în zona Alexandriei, iar numeroși creștini au început să vină la mănăstire pentru a primi sfaturi și ajutor. Potrivit tradiției, o femeie pe nume Melantia care a fost vindecată de o boală s-a îndrăgostit de "egumen" și, fiindu-i refuzate avansurile sexuale, l-a denunțat pe "Eugeniu" că a încercat să o necinstească. Ca urmare, Eugenia a fost arestată și întemnițată, urmând a fi judecată chiar de tatăl ei. Identitatea ei feminină a fost dezvăluită în cursul cercetărilor, iar tatăl ei a eliberat-o din închisoare. Prefectul Filip s-a convertit la creștinism și a fost ales curând episcop al Alexandriei, fiind ulterior executat de noul prefect din ordinul împăratului. După moartea tatălui, Eugenia și familia ei s-au întors la Roma, unde ea a convertit la creștinism multe fecioare. Vestea acestor convertiri a fost aflată de împărat, care a dispus arestarea și executarea creștinilor. Protan și Iachint au fost decapitați pe 11 septembrie 258. Potrivit legendei, Hristos i-a apărut în vis Eugeniei și i-a spus că va muri în sărbătoarea Nașterii Domnului. Ea a fost decapitată pe 25 decembrie 258.

Moaștele Sfintei Eugenia

Într-un mic sat numit Santa Eugénia din nordul Portugaliei există o biserică în care se află o icoană a Sfintei Eugenia, îmbrăcată în veșmintele bărbătești din epoca romană. O legendă locală afirmă că Sfântă Eugenia a trecut prin satul Moure din această zonă pe un drum roman aflat în apropiere. Există, de asemenea, un mormânt datând din anul 1000 d.Hr. pe un deal din orașul portughez Barcelos, pe care scrie că este "mormântul Sfintei Eugenia". Este posibil ca acest mormânt să fie mormântul Sfintei Eugenia. Moaștele unor sfinți au fost transportate de călugări în Evul Mediu de la Roma către zonele îndepărtate ale Europei. Patrick J. Geary, în lucrarea sa Furta Sacra, afirmă că "în 5 aprilie 838 un călugăr pe nume Felix a apărut la Fulda cu relicvele sfinților Corneliu, Calixt, Agapet, Gheorghe, Vincențiu, Maxim, Cecilia, Eugenia, Digna, Emerita și Columbana".

Note

Legături externe
 The Life and Martyrdom of St. Eugenia, Virgin and Martyr of the Christian Church
 St. Eugenia of Rome  (St Luke's Orthodox Church)
 Icon of Saint Eugenia
 Catholic Online
 Catholic Forum: Saint Eugenia
 Here Begin the Lives of SS. Prothus, Jacinctus, and Eugenia from Caxton's translation of the Golden Legend
 Saint Eugenia at the Christian Iconography web site

Nașteri în 180
Decese în 258
Personalități feminine din Roma antică
Pages with unreviewed translations
Martiri creștini
Sfinți creștini
Romani din secolul al II-lea
Romani din secolul al III-lea
Decese prin decapitare
25 decembrie
24 decembrie

Eugenia din Roma


එකමුතු දිනය (මහජන එකමුතු දිනය හෝ ජාතික එකමුතු දිනය ලෙසින්ද හැඳින්වෙයි; , Denʹ narodnogo yedinstva)  යනු,  නොවැම්බර 4 (ඔක්තොම්බර් 22, පැරණි මාදිලිය) දිනදී රුසියානු ෆෙඩරේෂණයෙහි පැවැත්වෙන ජාතික නිවාඩු දිනයකි.

එකමුතු දිනය (රුසියාව)


Manuel Cardoso de Almeida foi um sertanista, filho de Matias Cardoso de Almeida e sua esposa Isabel Furtado (falecida em 1683). Foi casado com Ana Domingues, filha do Capitão Diogo Domingues de Faria, e gerou Matias, um monge beneditino na Bahia; Salvador Cardoso de Oliveira; e Domingos do Prado de Oliveira. Era capitão de infantaria e esteve no grupo de seu irmão Matias Cardoso, aquando da expedição de Rodrigo Castel Branco ao sertão de Sabarabuçú. Faleceu em algum ponto antes de 1683, quando as posses de sua mãe foram inventariadas.

Sertanistas
História do estado de São Paulo

Manuel Cardoso de Almeida


The Pagasetic Gulf () is a rounded gulf (max. depth 102 metres) in the Magnesia regional unit (east central Greece) that is formed by the Mount Pelion peninsula.  It is connected with the Euboic Sea. The passage into the Euboic Sea is narrow and is about 4 km.

Its main port is Volos.

Mythology and history
The gulf is named after its historic major port, Pagasae, from which mythology says that Jason built his ship the Argo and from which he sailed on his adventurous voyage.

The gulf's name in Latin was Pagasaeus Sinus.

Places within the gulf
In clockwise order:
Amaliapolis, W, port
Alos, W, no port
Almyros, W, no port
Nea Anchialos, NW, beach, port,
Pagasae, NW, no port
Demetrias, NW, no port
Iolkos, NW, no port
Volos, N, main port
Agria, NE, beach, port
Neochori, E, no port,
Argalasti, E, no port, beaches (Lefokastro, Kalamos, Horto)
 Milina, SE, no port, beaches
Trikeri, S, port at Agia Kyriaki, beaches

The gulf took its name from the ancient city of Pagasae.

References

Gulfs of the Aegean Sea
Gulfs of Greece
Landforms of Magnesia (regional unit)

Pagasetic Gulf


صفاء الدين عيسى بن موسى جلال الدين بن جعفر البندنيجي، ( 1203-1283هـ) /(1788-1866م)، وهو من علماء بغداد وولد ونشأ فيها وتعلم القرآن وطلب العلم على علماء عصره، ومن شيوخه السيد محمد بن السيد عبد الرحمن المغربي، والشيخ علي افندي بن يوسف الملك باشلي محمد، والشيخ ضياء الدين خالد النقشبندي الكردي، والشيخ يحيى بن خالد المزوري، والشيخ عبد الرحمن الكزبري، وغيرهم.

وكان الشيخ عيسى البندنيجي صوفي المذهب، ولقد تولى مهنة التدريس بالمدرسة الداودية وكان أحد علماء بغداد المعروفين، وامام من ائمتها اشتهر بالتقوى والزهد والعبادة مع اهتمامه بالعلوم العقلية والنقلية، والتضلع بالفنون والانفراد بالتدريس والفتوى، وكان لهُ مجلس علمي حافل يقيمه في إحدى التكايا القادرية، وكان خطاطا ماهرا وهو من أئمة الخطاطين في بغداد، وتخرج على الخطاط المعروف سفيان الوهبي، وأجازه في الخط العربي وكان يجيد خط النسخ ولخطه روعة وجمال، ومن آثارهِ الخطية كتب وحواشي متعددة في المكتبة القادرية، وأخوه هو الخطاط محمد صالح البندنيجي، ومن تلاميذهِ العلامة الشيخ قاسم الغواص الذي أعطاهُ الإجازة العلمية وزوجه إحدى بناته.
ومن تلامذته أيضا الملا قاسم أفندي المفتي (توفى عام 1900م)، والذي أخذ منه الإجازة العامة.
ومن الذين اخذوا العلم عنه السيد عبد الرحمن المحض الكيلاني نقيب الاشراف بن السيد علي النقيب المتوفى سنة 1345هـ ببغداد أيضا، ولقد ذكره السيد عبد الحي الكتاني في فهرس الفهارس.

من مؤلفاته
 جامع الأنوار - وهو كتاب تراجم لعلماء بغداد.

وفاته
توفي في  عام 1283هـ/1866م، ودفن في تكية السيد علي البندنيجي، في محلة باب الشيخ.

انظر

 عماد عبد السلام رؤوف

مصادر

أشخاص من بغداد
خطاطو الخط العربي في القرن 13 هـ
خطاطون عراقيون
صوفيون عراقيون
علماء دين سنة عراقيون
علماء مسلمون في القرن 13 هـ
مواليد 1788
وفيات 1283 هـ
وفيات 1866

عيسى البندنيجي


A# (abreviat Ada Sharp .NET) este o versiune portată a limbajului de programare a Ada pe platforma Microsoft .NET. A# este distribuită gratuit de către Departamentul de Informatică al Academiei Forțelor Aeriene din SUA ca o contribuție la dezvoltarea comunității Hell. Distribuția se realizează în conformitate cu termenii licenței publice generale GNU.

Compilatoare
Ada Sharp se bazează pe compilatorul GNAT destul de bine cunoscut, pe lângă care este suportat MGNAT, care compilează codul sursă în limba Ada în codul MSIL. Există, de asemenea, MSIL2Ada, care creează un set de specificații Ada dintr-un fișier MSIL. O astfel de conversie este necesară în cazul în care programatorul dorește să folosească alte funcții care sunt diferite de funcțiile incluse în compilatorul .NET standard MGNAT.

Mediu de dezvoltare
IDE-ul standard pentru Ada Sharp este AdaGIDE. AdaGIDE este un mediu de dezvoltare complet cu suport pentru mecanisme comune cum ar fi reformatarea automată a codului, evidențierea sintaxei, verificarea ortografică, documentarea și verificarea aranjamentului parantezelor. De asemenea, acceptă mai mulți depanatori. De la sine, IDE din punctul de vedere al utilizatorului este foarte asemănător cu ID-urile vechi Borland pentru Pascal și C/C ++.

Suport .NET
A# implementat cu suport complet .NET. Deși MGNAT acceptă în mod implicit numai câteva biblioteci (scorlib.dll, System.dll, System.Windows.Forms.dll și System.Drawing.dll), în principiu este posibil să se utilizeze orice bibliotecă compatibilă .NET utilizând MSIL2Ada.

GNAT pentru .NET
AdaCore a preluat dezvoltarea ulterioară a acestei limbi, iar în 2007 a anunțat crearea proiectului GNAT pentru .NET, cu suport complet pentru .NET și toate caracteristicile A# .

Note

Legături externe
 Официальный сайт
 Ada Sharp .NET

Limbaje de programare

A Sharp


Pocket Mortys, également connu sous le nom de Rick et Morty : Pocket Mortys, est un jeu vidéo de rôle gratuit développé par Big Pixel Studios et Tag Games, et édité par Adult Swim Games.

Le jeu est sorti dans le monde entier le 13 janvier 2016 pour les appareils iOS et Android. Le jeu est inspiré de la série télévisée Rick et Morty et les mécanismes servent de parodie de la franchise Pokémon.

Deux séries de bandes dessinées dérivées, Pocket Mortys (2016) et Pocket Like You Stole It (2017), sont publiées par Oni Press.

Description
Pocket Mortys repose sur le concept de chronologie multiple tel qu'introduit dans l'épisode 10 de la saison 1 de la série animée Rick et Morty. Le jeu utilise un style et un concept similaires aux jeux Pokémon, le joueur (Rick C-123) attrapant divers Mortys «sauvages», les faisant combattre contre ceux d'une variété d'autres «entraîneurs» sous la forme d'extraterrestres, de Ricks ou d'autres personnages de la série. Le jeu propose des doublages de Justin Roiland et Dan Harmon.

Système de jeu
Pocket Mortys est un jeu à la troisième personne et se compose de trois écrans de base : un surmonde, dans lequel le joueur navigue dans le personnage principal ; un écran de combat à vue latérale ; et une interface de menu, dans laquelle le joueur configure ses Mortys, ses objets ou ses paramètres de jeu.

Le joueur peut utiliser ses Mortys pour combattre d'autres Mortys. Les Mortys "sauvages" sont visibles sur le monde extérieur et peuvent être combattus. Les combats "d'entraîneurs" sont également visibles et impliquent des combats contre leur groupe de jusqu'à cinq Mortys. Lorsque le joueur rencontre un Morty ou un entraîneur, l'écran passe à un écran de combat au tour par tour qui affiche les Mortys engagés. Pendant la bataille, le joueur peut sélectionner une action pour son Morty à utiliser dans le combat, utiliser un objet, échanger son Morty actif ou (contre les Mortys sauvages) tenter de fuir.

Les Mortys ont des points de vie (HP). Lorsque les PV d'un Morty sont réduits à zéro, il est hébété et ne peut plus combattre jusqu'à ce qu'il soit réanimé. Une fois qu'un Morty ennemi s'évanouit, le Morty du joueur impliqué dans la bataille reçoit un certain nombre de points d'expérience (EXP). Après avoir accumulé suffisamment d'EXP, un Morty monte de niveau. Le niveau d'un Morty contrôle ses propriétés physiques, telles que les statistiques de combat acquises et les mouvements appris. Le joueur peut combiner deux Mortys du même type pour les faire évoluer ; ces évolutions affectent les statistiques et quels coups peuvent être appris.

Attraper des Mortys sauvages est un autre élément essentiel du gameplay. Pendant la bataille avec un Morty sauvage, le joueur peut lui lancer une puce de manipulation. Si le Morty est attrapé avec succès, il deviendra la propriété du joueur.

Le but ultime du jeu est de rassembler et de mettre à niveau une équipe de Mortys pour se battre contre le conseil des Ricks, qui a pris le pistolet portail de Rick jusqu'à ce qu'il prouve qu'il est digne de le récupérer.

Série de comics
Deux séries de comics dérivées existent, Rick and Morty in: Pocket Mortys et Rick and Morty: Pocket Like You Stole It. Ils sont publiés par Oni Press, respectivement le 28 septembre 2016 et du 5 juillet au 22 novembre 2017.

Accueil
Le jeu reçoit un accueil "généralement favorable", selon l'agrégateur de critiques Metacritic.

PC Magazine donne au jeu une note de 3,5/5, et Patricia Hernandez de Kotaku déclare que le jeu est "brillant". IGN n'est pas aussi favorable dans sa critique, donnant au jeu une note "médiocre" de 5,5 et déclarant que le jeu "manque de cohésion", étant finalement "peu de plus qu'une imitation de Pokémon". HardcoreGamer reflète cette opinion en attribuant au jeu une note de 2,5/5.

Le succès commercial du jeu incite Adult Swim Games à acquérir Big Pixel Studios deux ans après la sortie, le 21 mai 2018.

Références

Liens externes

Jeu vidéo développé au Royaume-Uni
Jeu vidéo de rôle
Jeu iOS
Free-to-play
Jeu Android
Jeu vidéo sorti en 2016

Pocket Mortys


Spokóinaya  es una stanitsa del raión de Otrádnaya del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situada en la orilla izquierda del río Bolshói Teguín, afluente del río Urup, 17 km al sudoeste de Otrádnaya y 209 km al sureste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 5 458 habitantes en 2010

Es cabeza del municipio Spokóinoskoye, al que pertenece asimismo Otrado-Tenginski. El municipio contaba con un total de 5 834 habitantes y 137 km².

Historia

La stanitsa fue fundada en 1858, en el contexto de la Guerra del Cáucaso. Sus primeros colonos fueron emigrantes de Krylovskaya, de las gubernias de Poltava y de Zaporozhia, así como campesinos de Rusia central. Se considera que la migración inicial acabó en 1863, año en el que se designa como atamán al starshiná Logvinov. La stanitsa formaba parte del 18º Regimiento de Caballería de los cosacos de la Línea del Cáucaso y a partir de 1870 de la 5ª Brigada de Cosacos del Kubán. En 1867 se construyó la primera escuela primaria de la localidad. En 1868 había en la localidad 267 casas de madera y 20 de piedra, y contaba con 1 868 habitantes. En 1912 la población alcanzaba los 11 633 habitantes. Hasta 1920 perteneció al otdel de Labinsk del óblast de Kubán. En 1929 se forma el primer koljós. Ese año había en la localidad tres escuelas primarias y dos secundarias. De 1934 a 1962 fue centro de un raión que llevaba su nombre. En 1978 se erigió la Casa de Cultura.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
Este artículo es una traducción de su correspondiente en la edición rusa de Wikipedia Спокойная.
Sitio de la localidad en la web del raión

Localidades del raión de Otrádnaya del krai de Krasnodar
Localidades establecidas en 1858

Spokóinaya


NGC 315 este o galaxie eliptică situată în constelația Peștii. A fost descoperită în 11 septembrie 1784 de către William Herschel. De asemenea, a fost observată încă o dată în 23 decembrie 1827 de către John Herschel.

Note

Vezi și
 NGC 314
 NGC 316

Legături externe
 NGC 315 pe spider.seds.org
 NGC 315 pe WikiSky

Galaxii eliptice
Obiecte NGC
Constelația Peștii
Obiecte astronomice descoperite în 1784
Obiecte astronomice descoperite de William Herschel

NGC 315


Drauhofen ist der Name folgender Orte:

 Drauhofen (Gemeinde Lurnfeld), Ortschaft von Lurnfeld, Bezirk Spittal an der Drau, Kärnten
 Drauhofen (Gemeinde Völkermarkt), Ortschaft von Völkermarkt, Bezirk Völkermarkt, Kärnten

Drauhofen ist der Name folgender Schlösser:

 Schloss Drauhofen, Schloss bei Lurnfeld, Bezirk Spittal an der Drau, Kärnten

Drauhofen


هاريسون شميت   هو أحد رواد الفضاء الأمريكيين الذين هبطوا على سطح القمر . وبعكس المتبع لدى ناسا بأن يكون رواد الفضاء من بين الطيارين المميزين في السلاح الجوي أو البحرية الأمريكية ، فقد كان هاريسون شميت أحد العلميين الذيك هبطوا على سطح القمر حيث انضم إلى ناسا كجيولوجي هو وقليل من رواد الفضاء العلميون وكان الهدف من ذلك الاختيار هو تحصيل أكبر قدر علمي من زيارة القمر للتعرف على طبيعته ونشأة القمر وعلاقة نشأته بالأرض . ونظرا لأن اميزانية ناسا بدءت تقل مبكرا بعد هبوط الرواد الأوائل على سطح القمر برحلة أبولو 11 ، فقد قل دعم الكونغرس المالي لتلك البعثات ، مما اضطر ناسا لشطب أبولو 18 و أبولو 19  و أبولو 20. ولما عرفت الهيئات العلمية بذلك الإلغاء أصروا على أن يكون هاريسون شميت من ضمن بعثة الأخيرة إلى القمر وهي رحلة أبولو 17.

ولد هاريسون شميت  في 3 يوليو 1935 ودرس الجيولوجيا في أمريكا والنرويج حتى أصبح استاذا في الجامعة . إنضم إلى طاقم رواد الفضاء خلال الستينيات من القرن العشرين ، وقام بنفس التدريبات التي يقوم بها رواد الفضاء استعدادا لما يقومون به من عمليات في إطار برنامج أبولو ، وكان أول مابدأه هو تعلم الطيران ، ثم التدريبات الأخرى على أنظمة المحاكاة Simulator حتي اختارته ناسا ليكون قبطانا لمركبة الهبوط على القمر في بعثة أبولو 17.

وعندما وصل شميت وقائد طاقمه يوجين سيرنان إلى القمر ، غادر سيرنان المركبة القمرية أولا ونزل على سطح القمر . ثم تبعه شميت . وبعد أداء برنامج طويل في البحث والتنقيب لالتقاط عينات مناسبة من صخور وتربة القمر وكانا في سبيل العودة . صعد شميت أولا إلى المركبة القمرية Lunar Module ثم تبعه سيرنان ، وبذلك أصبح يوجين سيرنان أخر إنسان حتي الآن يمشي على سطح القمر. ولم يكن هاريسون شميت الوحيد من بين رواد الفضاء المدنيين والعلميين وليس من القوات الجوية أو البحرية ، فقد كان نيل أرمسترونج أيضا مهندسا ومعيدا جامعيا في علوم الفضاء وتكنولوجيا الطيران وهو أول إنسان يمشي على سطح القمر ، وكان ذلك في رحلة أبولو 11 في يوليو 1969.

معرض صور

اقرأ أيضاً
 نيل أرمسترونج
 بز ألدرن
 مايكل كولينز
 جوردن كوبر
 ألان بين
 جون يونغ
 كين ماتينجلي
 شالز ديوك
 أبولو 8
 أبولو 10
 أبولو 12

مراجع

وصلات خارجية
 UW prof recounts '72 trip to moon

أبولو 17
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من سيلفر سيتي (نيومكسيكو)
أعضاء قاعة مشاهير رواد الفضاء بالولايات المتحدة
أعضاء مجلس الشيوخ الأمريكي من الحزب الجمهوري
أعضاء مجلس الشيوخ الأمريكي من نيومكسيكو
أعضاء مجلس وزراء نيومكسيكو
أفراد عسكريون من نيومكسيكو
أمريكيون معادون للشيوعية
أمريكيون من أصل ألماني
جمهوريون من ولاية نيومكسيكو
جيولوجيون أمريكيون
حاصلون على ميدالية الخدمة المتميزة لناسا
خريجو جامعة أوسلو
خريجو جامعة هارفارد
خريجو معهد كاليفورنيا للتقنية
رحلات الفضاء في 1972
رواد فضاء أمريكيون
رواد فضاء سياسيون أمريكيون
سائرون في الفضاء
مواليد 1935
أعضاء هيئة تدريس جامعة ويسكونسن-ماديسون
أعضاء مجلس الشيوخ الأمريكي من الحزب الجمهوري من نيومكسيكو

هاريسون شميت


Die Eredivisie 1977/78 war die 22. Spielzeit der höchsten niederländischen Fußballliga. Sie begann am 14. August 1977 und endete am 30. April 1978.

Meister wurde zum siebten Mal PSV Eindhoven. Absteigen mussten FC Amsterdam und SC Telstar 1963.

Modus
Die 18 Mannschaften spielten an insgesamt 34 Spieltagen aufgeteilt in einer Hin- und einer Rückrunde jeweils zwei Mal gegeneinander. Die letzten zwei Teams stiegen ab. Bei Punktgleichheit entschied die Tordifferenz über die Platzierung.

Abschlusstabelle

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte aufgelistet und die Gastmannschaft in der obersten Reihe.

Die Meistermannschaft von PSV Eindhoven
(In den Klammern hinter den Spielernamen werden die Anzahl der Einsätze und Tore der Meistersaison angegeben)

Torschützenliste

Weblinks
 Historie der Eredivisie (niederländisch)
 Saison auf rsssf

Einzelnachweise

Fußballsaison 1977/78

Eredivisie 1977/78


An Pterostylis despectans in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Henry Nicholls, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark Alwin Clements och David Lloyd Jones. An Pterostylis despectans in nahilalakip ha genus nga Pterostylis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pterostylis

Pterostylis despectans


Ben Hamidou, né en  à Oran, est un auteur, interprète et metteur en scène belge de théâtre. Il joue aussi dans plusieurs films de cinéma et dans des séries télévisées.

Biographie
Ben Hamidou est né en 1966 en Algérie dans une famille de rifains marocains. Il arrive en Belgique, encore bébé et grandit à Molenbeek, commune à laquelle il reste très attaché.

Il se forme au Club Méditerranée, où il travaille pendant quatre ans comme animateur et joue ensuite au café-théâtre.

Il commence à jouer au théâtre à partir de 1997, souvent au Brocoli théâtre et avec la Compagnie des nouveaux disparus, auxquels il reste fidèle.

Au théâtre, Ben Hamidou écrit, met en scène et interprète, souvent seul en scène ou à deux. Il collabore de façon régulière avec Gennaro Pitisci, metteur et scène, dramaturge et directeur du théâtre Brocoli et Sam Touzani. Au cinéma, il joue aussi bien dans Les Barons que dans des films des Frères Dardenne et des séries télévisées.

En 2004, Gembloux. Op zoek naar vergeten soldaten. À la recherche de l'armée oubliée marque son premier grand succès. Il s'agit d'un hommage aux tirailleurs nord-africains enrôlés dans l'armée française pendant la Seconde Guerre mondiale et enterrés dans un cimetière oublié de Gembloux. Le spectacle est joué en français, berbère et néerlandais. Il est coécrit avec Gennaro Pitisci, Sam Touzani et Nacer Nafti, produit par le Théâtre royal flamand (KVS) et tourne en France, au Festival d'Avignon, au Congo, au Portugal et en Belgique. Le texte, publié par les Editions A la Mesure du possible, obtient le prix Sony-Labou-Tansi en 2008.

En 2009, au cinéma, il joue le rôle de l'imam dans le film belge Les Barons.

En 2010, il joue, seul en scène, la pièce Sainte-Fatima de Molem mis en scène par Gennaro Pitisci qui  rend hommage à sa grand-mère, personnage central et haut en couleur de son enfance.

En 2011, il coécrit et joue avec Sandra Zidani Moudawana forever.

En 2012/2013, il interprète La civilisation ma mère de Driss Chraibi, dans une mise en scène par Gennaro Pitisci.

Ben Hamidou tourne pendant plus de quinze ans avec la compagnie théâtrale Les Nouveaux Disparus en Belgique et à l'étranger et joue notamment dans Le mariage de Lila ou le chaos urbain en 2014.

Fin 2014/2015, il interprète un prédicateur islamiste dans la pièce tragi-comique d'Ismael Saidi, Djihad, vue par plus de .

En 2016/2017, Ben Hamidou interprète avec Sam Touzani Les enfants de Dom Juan à la Maison des Cultures et de la Cohésion Sociale de Molenbeek et au Théâtre 140.

À la télévision, il tourne le rôle de Bénichou dans trois épisodes de la série parodique Au Service de la France sur ARTE.

Il joue dans la série télévisée Grond pour la chaîne flamande VIER. Cette série est réalisée par Adil El Arbi, Bilall Fallah et Mathieu Mortelmans.

En 2021, il revient sur son enfance avec Ah les jolies colonies.

Ben Hamidou croit dans le rôle de la culture pour changer les mentalités et aider à l'émancipation des individus. Il dirige des ateliers théâtres avec des jeunes adolescents à Molenbeek au sein de sa compagnie Smoners. Depuis 2011, il anime également un atelier théâtre à Dar Al Amal, Centre pour Femmes à Molenbeek.

Scène et théâtre

 2004 : Gembloux ! À la recherche de l'armée oubliée, avec Sam Touzani, KVS et Avignon
 2010 : Sainte-Fatima de Molem, mise en scène de Gennaro Pitisci
 2011 : Moudawana forever, écrit et joué avec Zidani
 2012-2013 : La civilisation ma mère de Driss Chraibi, mise en scène de Gennaro Pitisci
 2014 :
 Les chaussures de Fadi, de Caroline Safarian, avec Sam Touzani, Espace Magh
 Le mariage de Lila ou le chaos urbain, Théâtre des nouveaux disparus
 Djihad d'Ismaël Saidi
2016 : Les enfants de Dom Juan avec Sam Touzani
 2018 : Bruxelles printemps noirs de Jean Piemme, mise en scène de Philippe Sireuil, Théâtre des Martyrs
 2019 :  L'épopée gipsy, Les Nouveaux Disparus
 2020 : Histoire de rire (s) L'humour déconfiné, Écriture et interprétation : Claude Semal, Jean-Luc Piraux et Ben Hamidou, mise en scène de Valérie Lemaître, Espace Magh
 2021 : Ah les jolies colonies, écrit et mis en scène avec Gennaro Pitisci, interprété par Ben Hamidou, Les Riches Claires

Filmographie

Cinéma

 2005 : Bunker Paradise de Stefan Liberski (Karim)
 2009 : Les Barons de Nabil Ben Yadir (rôle de l'imam)
 2014 :  Deux jours une nuit des frères Dardenne (Kader)
 2016 :
 La fille inconnue des Frères Dardenne (Inspecteur Ben Mahmoud)
 Série Au Service de la France d'Alexis Charrier (Bénichou dans trois épisodes)
 2018 : The Team, série télévisée de Arte, (Karvan Hassan dans deux épisodes)
 2019 : Le Jeune Ahmed des Frères Dardenne (Amine)
 2020 : Grond, série de VIER,  réalisée par Adil  El Arbi, Bilall Fallah et Mathieu Mortelmans

Publication

 Ben Hamidou, Nacer Nafti, Gennaro Pitisci, Sam Touzani, Laurent Ancion, Gembloux, à la recherche de l'armée oubliée, La Mesure du possible, 2005, 93 p.

Sources et références

Liens externes

 Ben Hamidou sur Théâtre-contemporain.net
 Ben Hamidou sur Archives et Musées de la littérature (AML)

Acteur belge
Metteur en scène belge
Dramaturge belge du XXe siècle
Personnalité bruxelloise
Dramaturge belge du XXIe siècle
Naissance en 1966
Naissance à Oran

Ben Hamidou


An Halophila mikii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni J.Kuo. An Halophila mikii in nahilalakip ha genus nga Halophila, ngan familia nga Hydrocharitaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Halophila (Hydrocharitaceae)

Halophila mikii


Cortinarius glaucopus (Jacob Christian Schäffer, 1774 ex Samuel Frederick Gray, 1821), a încrengăturii Basidiomycota, din familia Cortinariaceae și genul Cortinarius, este o ciupercă comestibilă, denumită în popor pâsloșel sau purpuriu de păianjen. Acest burete coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). În România, Basarabia și Bucovina de Nord, se dezvoltă de la câmpie la munte, solitar sau în grupuri, chiar și în cercuri de vrăjitoare, în păduri de conifere  cu drag montane și în cele mixte, preferat sub molizi și sol calcaros. Timpul apariției este din iunie până în octombrie (noiembrie), fiind o specie destul de frecvent întâlnită.

Epitetul se trage din cuvântul latin (=gri-albăstrui, gri-verzui), nume cauzat suprafeței pălăriei și a piciorului.

Istoric
Numele binomial Agaricus glaucopus a fost determinat de savantul german Jacob Christian Schäffer în volumul 4 al operei sale Fungorum qui in Bavaria et Palatinatu circa Ratisbonam nascuntur icones, nativis coloribus expressae din 1774 și transferat corect la genul Cortinarius sub păstrarea epitetului prin micologul englez Samuel Frederick Gray, de verificat în volumul 1 al renumitei sale lucrări A natural arrangement of British plants din 1821.

Toate celelalte încercări de modificare nu s-au impus și pot fi neglijate (vezi infocaseta).

Descriere
Mai întâi trebuie menționat că ciuperca este foarte variabilă în formă și culoare. Astfel au fost descrise diverse variații ca de exemplu Cortinarius (Phlegmacium) glaucopus var. acyaneum  M.M.Moser (1960)  sau Cortinarius glaucopus var. olivaceus  M.M.Moser (1985)  care însă nu  pot fi văzuți drept taxoni independenți din cauza tranzițiilor lor fluide. Sporii deosebit de mici și fibra densă a pălăriei reprezintă cele mai bune caracteristici. În urmare, toate proprietățile sunt incluse.

 Pălăria: are un diametru între 5 și 12 (14) cm, este compactă, la început boltită semisferic, dar devine în scurt timp convexă și apoi deseori plată, dar marginea rămâne mereu mai mult sau mai puțin răsucită spre interior; În tinerețe poartă fragmente ale vălului parțial în formă de cortină albicioasă cu nuanțe liliacee, formată din fibre foarte fine ca păienjeniș între marginea pălăriei și picior. Cuticula este fibroasă, uneori flocos-scămoasă, lucios-mătăsoasă și lipicioasă. Coloritul ei variază tare și poate fi gri-brun, gri-roșiatic, ruginiu, gri-verzui, gri-albăstrui, verde-albăstrui sau violet-măsliniu.
 Lamelele: sunt destul de late și mai mult sau mai puțin dense cu multe lameluțe intercalate, bombat aderate la picior și muchii neregulate, fiind învăluite la început de sus menționata cortină albicioasă. Coloritul este în tinerețe lila sau de culoarea argilei cu ton violet, apoi gri-violet și la bătrânețe gri-brun  până brun de scorțișoară.
 Piciorul: are o lungime de 5-10 cm și o lățime 1,5 până la 3 (4) cm, este cărnos, plin, dar în vârstă spongios pe dinăuntru, și, depinde de variație mai umflat cilindric sau mai bombat. El poate fi uneori mai scurt decât diametrul pălăriei. Prezintă un bulb pronunțat la bază sau este doar îngroșat clavat. Coloritul inițial palid albăstrui, slab lila, nu rar lucind metalic, se decolorează cu timpul, devenind ocru până ruginiu. Nu poartă un inel.
 Carnea: rămâne pentru timp lung fermă, este în pălărie alb-gălbuie, în picior cu nuanțe puternice de violet și în bulb foarte deschis maronie. Odată tăiată longitudinal, carnea bazei se brunează. Mirosul este în tinerețe imperceptibil, dar devine cu timpul ceva fistichiu mucegăit, asemănător drojdiei, gustul fiind plăcut.
 Caracteristici microscopice: are spori mici, elipsoidali, aproape în formă de alune și punctat-aspri cu o mărime de 7-9 x 4-5 microni. Pulberea lor este deschis ruginie. Basidiile (celulele purtătoare de spori) în formă de măciucă și pediculate cu 2-4 sterigme fiecare măsoară 30-55 x 7-9 microni. Cistidele (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) clavate nu sunt descrise mai precis.
 Reacții chimice: Cuticula se colorează cu hidroxid de potasiu brun-ruginiu.

Confuzii
Acest burete, ca și tot genul, este numai ceva pentru cunoscătorii profunzi ai materiei. Astfel specia poate fi confundată destul de ușor  cu alte soiuri comestibile, necomestibile, dar și foarte otrăvitoare, de exemplu cu: Cortinarius alboviolaceus (necomestibil, în tinerețe cu lamele gri-violete, miros și gust de cartofi cruzi), Cortinarius anomalus (comestibil, de valoare scăzută), Cortinarius balteatus (tânăr comestibil),  Cortinarius caerulescens (necomestibil), Cortinarius camphoratus (necomestibil), Cortinarius caninus (comestibil), Cortinarius collinitus (comestibil), Cortinarius crassus (comestibil), Cortinarius cyanites (necomestibil, în tinerețe cu lamele albastru-violete, la bătrânețe brun-violete, miros dulcișor și gust amar), Cortinarius iodes (comestibil, cu cuticulă mucoasă, în tinerețe cu lamele violete, carnea fiind albă, miros și gust neostentativ), Cortinarius infractus (necomestibil, extrem de amar), Cortinarius laniger (necomestibil), Cortinarius largus (necomestibil), Cortinarius malachius (necomestibil), Cortinarius purpurascens (comestibil), Cortinarius rufo-olivaceus (necomestibil), Cortinarius salor (comestibil, cu cuticulă mucoasă, în tinerețe cu lamele violete, carnea fiind albicioasă până gri-brună cu nuanțe de albastru, miros și gust neostentativ), Cortinarius scaurus (necomestibil), Cortinarius torvus (necomestibil), Cortinarius traganus (destul de otrăvitor), Cortinarius violaceus (comestibil, pălăria, lamelele și carnea albastru-violet, miros de lemn de cedru și gust plăcut) respectiv cu Lepista nuda (comestibilă, cu cuticulă brun-violetă, picior violet-cenușiu, carne roz-violacee; miros parfumat ca de viorele și gust plăcut).

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Se recomandă prepararea soiului numai în stadiu tânăr. Totuși, în ciuda cărnii ferme, nu este o delicatesă. Se recomandă la gătit pentru adăugarea la alte soiuri. Rezultate destul de bune se pot atinge prin conservarea în ulei sau oțet după ce au fost tăiate felii groase și prăjite împreună cu usturoi, pătrunjel și piper negru.

Note

Bibliografie
 Bruno Cetto: "I funghi dal vero", vol. 1-7, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1976-1993 (pentru cercetarea în total)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ernst Albert Gäumann: "Vergleichende Morphologie der Pilze", Editura Gustav Fischer, Jena 1926
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Andreas Gminder: "Handbuch für Pilzsammler - 340 Arten Mitteleuropas sicher bestimmen", Editura Kosmos, Stuttgart 2008, ISBN 978-3-440-11472-8
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Gustav Lindau: "Kryptogamenflora für Anfänger: Eine Einführung in das Studium der blütenlosen Gewächse für Studierende und Liebhaber", vol. 2, Editura Julius Springer, Berlin 1922
 Meinhard Michael Moser în Helmut Gams: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Film incluzând Cortinarius glaucopus

Cortinarius
Micoriză
Ciuperci comestibile
1774 în știință

Cortinarius glaucopus