Trevor Charles Rabin (; born ) is a South African musician, songwriter, and film composer. Born into a musical family and raised in Johannesburg, Rabin took up the piano and guitar at an early age and became a session musician, playing and producing with a variety of artists. In 1972, he joined the rock band Rabbitt, which enjoyed considerable success in South Africa, and released his first solo album, Beginnings. In 1978, Rabin moved to London to further his career, working as a solo artist and a producer for various artists including Manfred Mann's Earth Band.

After moving to Los Angeles in 1981, Rabin gained prominence as the guitarist in the progressive rock band Yes from 1983 to 1995. His first album with the group, 1983's 90125,  which was developed mostly from his own demos, remains their best-selling album, helped by the US number one single "Owner of a Lonely Heart". After Big Generator (1987) and Union (1991), Rabin produced Talk (1994) and left the group after its tour. During his time in Yes, Rabin acquired American citizenship.

Rabin became a prolific film composer and has since scored over forty feature films, most notably his frequent collaborations with producer Jerry Bruckheimer. He has won numerous awards, including eleven  BMI Awards. He took a short break from scoring to record his fifth solo album, Jacaranda (2012), and in 2016 to tour and record with Yes Featuring Jon Anderson, Trevor Rabin, Rick Wakeman. In 2017, Rabin was inducted into the Rock and Roll Hall of Fame as a member of Yes. Rabin is also behind the theme song for the NBA on TNT  and MLB on TBS.

Early life
Rabin was born on 13 January 1954 in Johannesburg, South Africa, into a family of musicians. His mother, Joy, was a painter, ballet dancer, actress, and classical pianist, and his father, Godfrey, was a lawyer, musician, conductor, and the lead violinist in the Johannesburg Philharmonic Orchestra. The two met during their service in the South African army entertainment division. His paternal great-grandfather was a Lithuanian Jew who was a cantor, and his grandfather, Gershon Rabinowitz, was a kosher butcher who arrived in South Africa in the late nineteenth century. His uncle Morrie Rabin was a piano teacher. Rabin's brother Derek is three years his elder. Rabin described his family as "extremely anti-apartheid". Rabin's mother converted to Judaism, and the family observed Jewish holidays and celebrations. Lawyer and judge Sydney Kentridge and journalist and activist Donald Woods are his cousins.

Rabin attended Parktown Boys' High School in Johannesburg and took up the piano at age six. He recalled, "Pushed by my parents, I had two lessons a week and practised an hour a day for twelve years, whether I liked it or not, as did my brother and sister." At twelve, he started to teach himself the guitar using piano exercise books and never had a formal lesson in the instrument. A year later he played in The Other before forming Conglomeration, and later joining Freedom's Children for a one-year stint until 1973. He wrote their song "State of Fear" and toured the country extensively with a same-titled tour. For several months Rabin studied arrangement, orchestration, and conducting from Walter Mony, a professor at the University of Johannesburg in preparation to be a conductor, but he decided to pursue a career in rock music.

At sixteen, Rabin was discovered by a local record producer and became a session musician, playing a variety of styles including jazz, fusion, country, classical, conga, and kwela. He cites Arnold Schoenberg, Tchaikovsky, Hank Marvin, Cliff Richard and the Shadows, The Beatles and Jimi Hendrix as early influences. At nineteen, Rabin took a mandatory year of military conscription in the South African Army by serving in its entertainment division, arranging its big band, performing in a rock group, and did outside session work at Gallo Studios. He said, "I used to go into what was called the garrison. I would just go there, find a little corner and literally sit for hours practising the guitar ... although I would always play the piano." In 1972, Rabin bought his Fender Stratocaster.

Career

1972–1978: Rabbitt and solo projects
In 1972, Rabin reunited with his bandmates in Conglomeration to form the rock band Rabbitt with drummer Neil Cloud, bassist Ronnie Robot, and singer, keyboardist, and guitarist Duncan Faure. Their first single, released in 1972, was a cover of "Locomotive Breath" by Jethro Tull. A re-recorded version of the track appeared on their debut album, Boys Will Be Boys, released in 1975 on Jo'Burg Records. Rabin won an award for his orchestral arrangements on the album in 1975. The band won a SARI (South African Recording Industry) Award for Best Contemporary Music Artist in 1976.

Rabbitt's second album, A Croak and a Grunt in the Night, was released in 1977. Later that year Rabin received a SARI Award for his production work on the album and Rabbitt received their second award for Best Contemporary Music Artist. Rabin also produced and arranged Margaret Singana's album Where is the Love (1976). His career as a session musician included his two albums released under the pseudonym Trevor Terblanche, organised by producer Rob Schroder and released on a budget record label. Rabin also produced various disco-oriented projects including The Tee Cee's, Slang, and Disco Rock Machine.

In 1977, Rabin recorded and released his first solo album, Beginnings, for RPM Records. It was recorded in approximately six and a half weeks in Johannesburg. He recalled: "I don't think I ever left the studio at that time. I virtually lived and worked there around the clock". Rabin played all instruments except the drums, for which he used session player Kevin Kruger. Also in 1977 Rabbitt agreed to a distribution deal with the US label Capricorn Records, but they were unable to tour abroad due to the international disapproval of South Africa's apartheid policies and restrictions on South Africans obtaining visas. The situation became a catalyst for Rabin to leave the country. He had scored his first feature film by this time, the 1978 blaxploitation film Death of a Snowman (later rereleased as Soul Patrol). Rabin recalled: "We stuck a sheet up on the wall and I wrote the score ... I still haven't watched it".

1978–1982: London and Los Angeles
In January 1978, Rabin arrived in London to continue his solo career. He was encouraged to move by music entrepreneur Ivor Schlosberg, who hired Rabin to kick start the English branch of his production company, Blue Chip Music, and become its first producer. By July, Rabin had struck a recording deal with Chrysalis Records which, in September 1978, reissued his debut solo album under the name Trevor Rabin. The album was remixed at Wessex Sound Studios in London and released with some new tracks and in a different track order. Billboard magazine gave a positive review: "An impressive outing marked by a rock style that invites comparisons to Boston at times or a Tom Petty" with "explosive" keyboards and guitars. Later in 1978, Rabin produced, performed on, and arranged Noel McCalla's debut album, Night Time Emotion (1979).

In 1979, Rabin released his second solo album, Face to Face. He promoted the album with a UK tour as an opening act for guitarist Steve Hillage. Rolling Stone criticised the record for its hook-ridden ballads but still gave his first two albums good ratings for their technical qualities. In the same year, he co-produced Wild Horses, the debut album by Wild Horses. In 1980, Rabin played the guitar and co-produced Chance by Manfred Mann's Earth Band with Manfred Mann.

Wolf, Rabin's third solo album for Chrysalis, released in 1980, was co-produced with Ray Davies. Recorded at Konk Studios in London, Rabin provided lead vocals, guitars, and keyboards while using various musicians to contribute, including drummer Simon Phillips, bassists Jack Bruce and Mo Foster, keyboardists Mann and John Bundrick, and Chris Thompson and Noel McCalla on additional vocals. Following its release, Rabin severed ties with Chrysalis as he felt the label did little to promote the album. During this time, Rabin played guitars on "Runner" and a rendition of "Redemption Song" by Bob Marley for Manfred Mann's Earth Band's album Somewhere in Afrika (1983).

In 1981, Rabin moved to Los Angeles upon the encouragement from Geffen Records A&R man John Kalodner, and began to develop material for a fourth solo album for the label with drummer Frankie Banali and bassist Mark Andes. During this time, David Geffen also put him in contact with musicians that went on to form the supergroup Asia. Rabin attended an early rehearsal, but felt his songs were not suitable for the group which led to the label dropping him. This proposed rock supergroup with Rabin, singer and bassist John Wetton, drummer Carl Palmer, and keyboardist Rick Wakeman never came to fruition. Wakeman claimed he refused to sign a recording contract "out of principle" after the label was prepared to sign them without listening to any of their music.

Rabin then sent a tape of his new songs to various labels, including Clive Davis at Arista Records who praised his vocals but deemed his songs unsuitable for the Top 40 format. RCA Records executive Ron Fair was, according to Rabin, "the first one to really hear that I had something interesting", and talks began regarding a new group of Rabin, Bruce, and keyboardist Keith Emerson. The group fell through, yet Fair offered Rabin a solo deal which was declined after Rabin decided to work with bassist Chris Squire and drummer Alan White, formerly of the progressive rock band Yes after his demos were discovered by producer Mutt Lange and Phil Carson of Atlantic Records.

1982–1995: Yes and Can't Look Away

In late 1982, Rabin, Squire and White formed Cinema which included original Yes keyboardist Tony Kaye, and recorded 90125 with former Yes singer Trevor Horn as producer. Based mostly on Rabin's demos, the album displayed a more commercial and pop-oriented direction, much different than their progressive rock-themed albums in the 1970s. During the mixing stages in mid-1983, former Yes singer Jon Anderson returned to sing on the album which led to the group becoming a reformed line-up of Yes. Rabin was uncomfortable with the decision, feeling the new music did not represent what the band became popular for and wished for the album to be judged as its own.

Released in 1983, 90125 remains the band's highest selling album with three million copies sold in the US alone, helped by its lead single "Owner of a Lonely Heart", one of Rabin's songs, which reached No. 1 on the Billboard Hot 100 singles and Hot Mainstream Rock Tracks charts. When it reached number one, Rabin sent a letter to Davis and wrote, "I guess you were wrong". Yes toured the album in 1984 and 1985, performing over 100 concerts worldwide which included two headline spots at the inaugural Rock in Rio festival. The tour was delayed to start after a woman hit Rabin's midsection when she jumped into a swimming pool. This collision ruptured the Yes guitarist's spleen and required emergency surgery. Rabin is featured on the concert film 9012Live, released in cinemas to coincide with the live LP 9012Live: The Solos. The latter features Rabin's acoustic guitar solo, "Solly's Beard".

Big Generator was a laborious album to make. It was released in September 1987, with singles "Love Will Find a Way" and "Rhythm of Love". Both were modest chart hits compared to the singles from 90125, though the album was certified Platinum. The song "Shoot High Aim Low" featured a dual lead vocal between Rabin and Anderson. The 1987–88 Big Generator tour featured the hits, but other album tracks, such as "Final Eyes" and "I'm Running," were dropped because as Rabin later said, they never quite happened live. Several tour dates were cancelled after Rabin suffered from the flu. The tour ended on 14 May 1988 with a performance at Madison Square Garden as part of the Atlantic Records 40th Anniversary concert. During the album's production Rabin was asked by Bob Dylan to play the guitar on two songs.

Later in 1988, Anderson left Yes to form Anderson Bruford Wakeman Howe (ABWH) and the band entered a period of inactivity. Rabin used the time to make his fourth solo album, Can't Look Away. Released in July 1989 by Elektra Records, the album peaked at No. 111 on the Billboard 200. Its lead single, "Something to Hold on To", peaked at No. 3 on the Billboard Mainstream Rock chart and received a Grammy Award nomination for Best Short Form Music Video. In 1989 and 1990, Rabin completed a solo tour of the US with drummer Lou Molino III, bassist Jim Simmons, and keyboardist Mark Mancina. Recordings from the tour were used on the live album Live in LA released in 2003, featuring songs from Wolf, 90125, and Big Generator. In addition to his solo work, Rabin worked on new music with Supertramp singer Roger Hodgson who was asked to replace Anderson as Yes's singer.

From 1990 to 1992, Rabin was a part of an eight-member formation of Yes. Anderson had asked him to submit a song that he would allow ABWH to record on their second album; Rabin said "What I read into that was they needed a single", and sent three demos. Despite requesting only one be used, Anderson wished to use all three which prompted discussions among the two group's management over the idea of Yes and ABWH working on a single album, Union. Rabin thought a merge "was useful and convenient to everyone" as it was a quick way to get the band back on the road touring, and completed "Lift Me Up", "Miracle of Life", and "Saving My Heart". The tour featured the eight members playing on stage; though it did little to improve relations between Howe and himself, Rabin began a good relationship with Rick Wakeman.

Rabin's final album with Yes was Talk, released in 1994. Carson had approached him to make an album with the 90125 line-up for his independent label, Victory Music. Knowing the importance of having a close collaboration with Anderson, the two wrote the album at a motel in San Clemente, California. The group chose Rabin to oversee its production, the recording for which occurred at Rabin's home studio and A&M Recording Studios using digital non-linear recording and editing with Digital Performer over traditional tape. "The Calling" and "Walls" were released as singles that charted at No. 3 and No. 24 on the Hot Mainstream Rock chart, respectively. After touring the US, South America, and Japan through 1995, Rabin left the band in the following year to work in film.

1995–2012: Film composer
In 1995, Rabin scored additional music to the film Fair Game. He then produced a complete score for The Glimmer Man (1996), directed by John Gray for Warner Bros. starring Steven Seagal. Rabin landed the job after Seagal asked him for guitar lessons. Rabin said: "I went to his house and afterwards he said 'Thank you so much, I really appreciate it. If there's anything I can do for you...' and I said to him 'You know, I really want to get into film scoring'." Rabin then accepted Seagal's offer to score the film. Rabin went on to form a longtime partnership with Jerry Bruckheimer after he worked on the soundtrack to Con Air with Mancina. Rabin has scored 13 films by Bruckheimer. Rabin has twice scored for silent films as a way of practising his composition and orchestration skills, first on the piano and transcribing the music for orchestra. Rabin picked out "Building the Barn" by Maurice Jarre from his score to Witness (1985) as a piece of particular influence on him.

In 1997, Rabin performed "I Can't Look Away" at a Prince's Trust concert for Nelson Mandela in Johannesburg. Rabin called his meeting with Mandela and his family as "an immensely proud moment" of his life. In June 1999, he was one of several guest rock musicians performing with the Hollywood Bowl Orchestra conducted by George Martin at a charity fund-raising concert. In the early 2000s, Rabin declined an offer to join Foreigner as keyboardist due to contractual obligations with film scoring. In 2003, Rabin released several of his demo tracks, of which some were recorded by Yes on 90125, as 90124. Later that year, he released Live in LA, a live album recorded in 1989 on his Can't Look Away tour. In 2004, Rabin joined former and current members of Yes to perform "Cinema" and "Owner of a Lonely Heart" at a tribute concert for producer Trevor Horn at Wembley Arena in London, in aid of the Prince's Trust. On 9 July 2010, Rabin performed with Yes at their show in Los Angeles for "Owner of a Lonely Heart", the show's encore.

Rabin's score for Glory Road features vocals from Alicia Keys. His composition "Titans Spirit" from Remember the Titans (2000) has been used for NBC's coverage of the summer and winter Olympic Games and Barack Obama's speech and celebration upon winning the 2008 US presidential election. Rabin composed the theme for Turner Broadcasting System's NBA on TNT in 2002, MLB on TBS in 2007,  and March Madness in 2011, and Disney's Mission: Space attraction at Epcot.

2012–present: Return to solo and band work

Rabin's fifth solo album and his first in 23 years, Jacaranda, was released on 8 May 2012 on Varèse Sarabande. The album came about in 2007 when Rabin began, without any direction from a record company, write "music that I enjoy ... that will be challenging for me to play". He opted for an instrumental album as one with vocals did not interest him at the time. Recording the album took time as it was completed during breaks from working on film scores. In 2011, Rabin turned down various scoring projects to complete the album. Rabin plays all of the instruments himself with the exception of drums, for which he used Vinnie Colaiuta, Lou Molino III, and his son Ryan. Tal Wilkenfeld plays bass on "Anerley Road" and Liz Constantine provides vocals on "Rescue", a track Rabin originally recorded for The Guardian (2006).

In 2016, Rabin took a break from film scoring to co-form a self-described new version of Yes with Jon Anderson and Rick Wakeman. He had toured worldwide with the group from October 2016 to 2018. A studio album was in development, but it was scrapped partly due to the inconvenience of the three having to share ideas online as Wakeman lived in England and Anderson and Rabin in different parts of California.

In 2020, a 10-CD career-spanning box set of Rabin's solo material, Yes outtakes, and soundtracks was released entitled Changes. Rabin performed at the Alan White tribute concert on 2 October 2022.

In December 2022, Rabin announced that his sixth studio album Rio was complete. The album took several years to make; in 2017 Rabin said he was roughly halfway through recording and in 2020, said he was working hard on the album. The album is Rabin's first album featuring lead vocals since Can't Look Away. "Big Mistakes" was released as a digital single on 4 August, followed by "Push" on 5 September, and "Oklahoma" on 29 September. The album was released on 6 October 2023 by Inside Out Music and Sony.

Personal life
In 1978, Rabin married Shelley May, whom he first met at school. They have resided in Hollywood, Los Angeles since 1984 and have one son, Ryan. Ryan has been the drummer for The Anthem, The Outline, and Grouplove.
In 1991, Rabin became a naturalised US citizen. Rabin is the godfather to Yes drummer Alan White's son.

Awards
Rabin has received eleven Broadcast Music Incorporated film score awards and a Lifetime Achievement Award from the Temecula Valley International Film Festival.

In June 2011, Rabin received an award at the 26th ASCAP Film and Television Music Awards in the Top Box Office Films category for The Sorcerer's Apprentice (2010). On 28 June 2012 Rabin received a Henry Mancini Award at the 27th ASCAP Film & Television Music Awards. Rabin also performed "Owner of a Lonely Heart" with his son's band Grouplove.

In 2017, while still a member of ARW, Trevor Rabin was inducted into the Rock and Roll Hall of Fame along with fellow members of Yes.  He performed on "Owner of a Lonely Heart" and 'Roundabout," the latter which featured Geddy Lee of Rush fame on bass guitar.

Influences
Rabin names Bernard Herrmann as his favourite score composer. He has named Arnold Schoenberg as one of his favourite classical composers, and him and other classical composers – Beethoven, Ravel, Elgar and Tchaikovsky – as influences.

Discography

As solo artist

Film scores

Guest appearances and collaborations

References
Citations

Bibliography

External links

 Trevor Rabin Interview at NAMM Oral History Collection (2018)

1954 births
Living people
Alumni of Parktown Boys' High School
American film score composers
American male film score composers
American people of South African-Jewish descent
Jewish American film score composers
Jewish rock musicians
Male guitarists
Naturalized citizens of the United States
Progressive rock guitarists
Progressive rock keyboardists
South African emigrants to the United States
South African expatriates in the United States
South African film score composers
South African guitarists
South African Jews
South African people of Lithuanian-Jewish descent
South African rock musicians
Varèse Sarabande Records artists
Yes (band) members

Trevor Rabin


Bestun Station (Bestun stasjon eller Bestun stoppested) var en jernbanestation på Drammenbanen, der lå i kvarteret Bestum i Oslo i Norge.

Stationen blev oprettet som holdeplads under navnet Vækkerø 15. juli 1884, men den skiftede navn til Bestum 15. august 1890 og til Bestun 1. september 1922. Den første stationsbygning var tegnet af Georg Andreas Bull i schweizerstil. I 1918 blev den erstattet af en murstensbygning tegnet af Eivind Gleditsch. Den oprindelige bygning blev flyttet til Norsk Jernbanemuseum i Hamar.

Fra mellemkrigstiden og frem var der planer om en ringbane mellem Grefsen og Bestun Station, der ville være kommet til at spille en betydelig rolle i den sammenhæng. Planerne blev dog aldrig ført ud i livet, og i stedet åbnedes i 1980 Oslotunnelen som en øst-vest-forbindelse.

Stationen blev nedgraderet til trinbræt 1. marts 1968. Persontogene ophørte med at betjene den 3. juni 1973, og i august 1978 blev den nedlagt. I dag fungerer den som vendespor for de lokaltog, der har endestation i Skøyen, og regnes som en del af Skøyen Station.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Drammenbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1884
Ophørt i 1978
Jernbanestationer i Oslo

Bestun Station


Edmond Saglio () a fost un arheolog francez.

Biografie
S-a născut în 1828 la Paris, într-o familie de origine italiană. S-a căsătorit cu Julie Charton, fiica cea mai mare a jurnalistului Édouard Charton (1807-1890), fondatorul revistei Magasin pittoresque, deputat și senator de Yonne, membru al Academiei de Științe Morale și Politice. Doi dintre fiii lor au fost pictori: Édouard (1868-1940) și André (1869-1929), ultimul fiind cunoscut sub numele de Jacques Drésa și lucrând pe post de curator la Grand Palais, profesor la École des Beaux-Arts din Paris și scenograf la Opera din Paris.

A lucrat pe postul de curator al operelor de artă medievale și renascentiste de la Muzeul Luvru (1871-1893) și apoi ca director al Muzeului Național al Evului Mediu - Muzeul Cluny (1893-1903). În 1887 a fost ales membru al Académie des inscriptions et belles-lettres.

Împreună cu istoricul medical Charles Victor Daremberg (1817-1872), a redactat dicționarul ilustrat în 10 volume Dictionnaire des Antiquités Grecques et Romaines, care a fost publicat de editura Hachette în perioada 1873-1919.

Edmond Saglio a fost distins cu Legiunea de Onoare în grad de ofițer.

Opera
 Dictionnaire des antiquités grecques et romaines d'après les textes et les monuments contenant l'explication des termes qui se rapportent aux mœurs, aux institutions, à la religion, aux arts, aux sciences, au costume, au mobilier, à la guerre, à la marine, aux métiers, au monnaies, poids et mesures, [...], et en général à la vie publique et privée des anciens, Librairie Hachette et C.ie, Paris, 1873-1919.

Scrieri despre Edmond Saglio
 Ulysse Chevalier, "Notice sur la vie et les travaux de M. Edmond Saglio lue dans la séance du 16 mai 1913", Firmin Didot, Paris, 1913.
 Maurice Roy, "Notice nécrologique sur Edmond Saglio, membre de l'Institut, membre honoraire de la Société nationale des antiquaires de France (1828-1911)", Impr. Daupeley-Gouverneur, 1926.

Note

Legături externe
 Sàglio, Edmond în L'Enciclopedia Italiana. Accesat la 18 august 2012.
 Éloge funèbre de M. Edmond Saglio, membre de l'Académie - discurs al președintelui Académie des inscriptions et belles-lettres rostit în ședința din 8 decembrie 1911, publicat pe situl Persee. Revues Scientifiques. Accesat la 20 august 2012.

Nașteri în 1828
Decese în 1911
Ofițeri ai Legiunii de onoare
Arheologi francezi
Articole din domeniul proiectului Franța

Edmond Saglio


الجلمة قرية فلسطينية تقع في محافظة جنين شمال الضفة الغربية، وهي من القرى التي وقعت في حرب 1967 تحت الاحتلال الإسرائيلي. ترتفع (120) م عن سطح البحر. تبلغ مساحة أراضيها (3700) دونما، يحيط بأراضيها قرى صندلة، ومقيبلة، وعربونه، وعرانة، وبرقين، وقد اغتصب الصهاينة معظم أراضيها بموجب اتفاقية رودوس.

الجغرافيا
الجلمة أو بالإنجليزية " JALAMEH" تقع في شمال مدينة جنين على بعد 5 كم، قرية جميلة تشرف على مرج ابن عامر وتقع على بعد خمسة أميال إلى الشمال من جنين، على يمين الشارع المؤدي إلى الناصرة، وفي سهولها العربية يوجد مطار قديم وتمر سكة حديد حيفا القديمة، و[نهر المقطع] ووادي الكسلان، وتنتشر في سهولها الجنوبية الآبار الارتوازية منذ أوائل الستينات، والتي تروي بيارات البرتقال ومزارع الخضروات الحديثة المنتشرة حول الجلمة، والتي يعتمد عليها وعلى المزروعات الشتوية والصيفية غالبية.وهي تقع شمال جنين بخمسة كيلو مترات على طريق الناصرة جنين في مرج ابن عامرـ وهو عامر الأكبر بن عوف الكلبي ـ جد الصحابي دحية الكلبي، المدفون في الدحي، من قرى المرج.

توجد في فلسطين ست قرى تحمل هذا الاسم (الجلمة) بفتح الجيم واللام وهي: ـ
 جلمة نحف قضاء عكا.
 جلمة حيفا (فيها سجن الجلمة).
 جلمة قرب الطيبة.
 جلمة قرب عتيل.
 جلمة في قطاع غزة.
 جلمة جنين (جلمتنا).

السكان
قدر عدد سكانها في عام 1922 (261) نسمة وعام 1945 (460) نسمة، وعام 1967(784) نسمة وعام 1987 (1100) نسمة، وفي عام 1997 بلغوا (1719) نسمة وفي عام 2008 بلغوا (2300) وفي عام 2016 بلغوا (2719) نسمة نسمة

مؤسسات الجلمة
في القرية مسجدان يسميان العلوي والقديم. ويوجد بها ثلاثة مدارس هي: مدرسة بنات الجلمة الثانوية، ومدرسة مسقط الأساسية المختلطة ومدرسة الجلمة الثانوية للبنين. كما يوجد فيها روضتي أطفال هما النور والجمعية.

المجلس القروي
تأسس أول مجلس قروي في الجلمة عام 1945م  في ظل الانتداب الإنجليزي بأمر من قائمقام جنين واستمر حتى حرب النكبة عام 1948.

تأسس المجلس القروي الثاني  في ظل الاحتلال الإسرائيلي عام 1974.

قامت السلطة الوطنية الفاسطينية عام 2000م بتعيين مجلس ثالث جديد، ولاحقًا أجريت الانتخابات المحلية في 5/5/2005 لمجلس جديد.

المراجع

بلديات فلسطين
قرى الضفة الغربية
قرى وبلدات محافظة جنين
محافظة جنين
بلديات دولة فلسطين

الجلمة (جنين)


Pipitea est une banlieue de la capitale : la cité de Wellington, située dans la région de Wellington dans le sud de l'île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Population
Elle avait une population de  en 2018.

Situation

La nouvelle banlieue de Pipitea fut créée et ses limites furent fixées lors d'une réunion plénière du Conseil de la cité de Wellington, qui s'est tenue le .
Après cela, le changement de nom de la banlieue a dû recevoir le consentement ultérieur du New Zealand Geographic Board.
Le  territoire comporte les sites du Pā de Pipitea et de Old St Paul sur le côté intérieur de Thorndon Quay, mais aussi les terres mises en valeur à l'est et au sud de Thorndon Quay et Hutt Road, à partir de la ligne de côte allant de Kaiwharawhara à Whitmore Street et en particulier:le centre du Gouvernement limité par Kate Sheppard Place (autrefois Sydney Street East), Hill Street, Sydney Street West, Bowen Street et les terres ainsi récupérées sur la mer.

Économie

Vente au détail
Le centre commercial de la Porte d'entrée de la Capitale rassemble , incluant .

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Banlieue de Wellington City

Pipitea


بوبيولار ساينس  هي مجلة أدبيات علمية شهرية أمريكية تأسست عام 1872. تعرض المجلة مقالات منوعة في مجالات العلوم والتقنية.

في 25 يناير 2007 باعت تايم وارنر المجلة بالإضافة إلى 17 مجلة متخصصة أخرى إلى مجموعة مجلات بيونير.

للمجلة إصدارة إسبانية بدأت في الصدور في 21 أغسطس، 2008.

عربيًا
مجلة العلوم للعموم  هي النسخة العربية من مجلة بوبيولار ساينس العالمية، والتي تأسست في مايو/أيار 1872، وكتب بها العديد من العلماء والمخترعين مثل: تشارلز داروين، لويس باستور، آينشتاين، توماس إديسون وغيرهم. تم إطلاق النسخة العربية العلوم للعموم في أبريل 2017 بواسطة هيكل ميديا، بالشراكة مع مؤسسة دبي للمستقبل، وقد قام الشيخ محمد بن راشد آل مكتوم حاكم دبي بتوجيه رسالة إلى الشباب العربي في افتتاحية العدد الأول من النسخة العربية.

تهدف مجلة العلوم للعموم إلى إثراء المحتوى العلمي العربي، ونشر وتبسيط العلوم والمعارف للجمهور العام غير المتخصص من خلال اطلاعهم على أهم وأحدث التطورات في كافة مجالات العلوم والتكنولوجيا سواءً من خلال النسخ الورقية، أو عبر المحتوى الرقمي.

نظرة عامة

تهدف العلوم للعموم إلى وضع المحتوى العلمي والتقني المميز بين يدي القارئ العربي كي يكون مطلعاً على آخر وأهم الإنجازات والتطبيقات في مجالات العلوم والتكنولوجيا كافة، وذلك عبر وسائل مختلفة تشمل:

 المجلة الورقية: تصدر كل شهرين ابتداءً من أبريل 2017 بواقع 6 أعداد سنوياً. تتناول المجلة الورقية أفكاراً متعددة منها المياه، وسائل النقل والمواصلات، الموارد والاستدامة، الطقس، الفلك، الذكاء، الوقت، وغيرها من الأفكار، حيث يتناول كل عدد فكرة واحدة من كافة جوانبها. يصدر من مجلة العلوم للعموم 4 أعداد سنوياً مترجمين عن النسخة الإنجليزية، وعددين من إنتاج هيكل ميديا بشكلٍ كامل.

 الموقع الإلكتروني: يتم تحديث الموقع الإلكتروني يومياً بأنواعٍ متعددة من المحتوى العلمي والتقني المبسط في كافة مجالات العلوم والتكنولوجيا. يشمل المحتوى مقالات ونصوص مكتوبة، فيديو، انفوجرافيك، ومقالات رأي يتم نشرها عبر المدونة. يشمل المحتوى الرقمي بعض المواد المترجمة من منصة بوبساي الإنجليزية، بينما يتم إنتاج النسبة الأكبر من المحتوى العربي من خلال فريق العلوم للعموم.

 الميمز العلمية:  تُعد منصة العلوم للعموم الجهة الإعلامية العربية الوحيدة التي توظف صانعي ميمز وكوميكس علمية، بهدف تبسيط العلوم للشباب عبر مواقع التواصل الاجتماعية المتعددة.

 دليل المفاهيم العلمية: تحتوي منصة العلوم للعموم على قسم خاص بالمفاهيم العلمية، والذي يهدف إلى عرض وتبسيط المفاهيم العلمية في كافة فروع العلوم والتكنولوجيا باللغة العربية.
 نادي بوبساي العلمي: تأسس نادي بوبساي العلمي في أبريل 2019، ويتم من خلاله تنظيم فعاليات علمية ميدانية تهدف إلى تبسيط العلوم للجمهور العام غير المتخصص، حيث يتم مناقشة العديد من الموضوعات مثل الثقوب السوداء، ومهام الهبوط على سطح القمر.

 نشرة باي: هي نشرة علمية أسبوعية عبر البريد الإلكتروني، يتم إعدادها وإرسالها من رئيس تحرير العلوم للعموم مباشرة، وتتناول النشرة أهم الموضوعات والأفكار العلمية من وجهة نظر رئيس التحرير. يأتي اسم النشرة من الرمز الرياضي باي الذي يشير إلى رقم 3.14، ويتم إرسالها كل خميس في تمام الساعة 3.14 عصراً بتوقيت الإمارات.

انظر أيضا
 ساينس نيوز

مراجع

وصلات خارجية

 بوبيولار ساينس

تأسيسات سنة 1872 في الولايات المتحدة
تايم وارنر
مجلات إنترنت أمريكية
مجلات أسست في 1872
مجلات سابقة في الولايات المتحدة
مجلات شهرية أمريكية
مجلات علمية
مجلات علمية شهرية
مجلات انحلت في 2021
مجلات نشرت في آيوا

بوبيولار ساينس


Río Layou es el mayor río en la pequeña isla y nación de Dominica. Se eleva en el interior de la región montañosa país, fluyendo hacia el oeste para llegar al Mar Caribe en la costa central occidental del país, muy cerca de la ciudad de San José (St. Joseph) y recorriendo la parroquia del mismo nombre.

Véase también
 Geografía de Dominica
 Geografía de América

Referencias

Enlaces externos
Mapa de localización

Ríos de Dominica

Río Layou


Le facteur d'intensité des contraintes, généralement noté , est utilisé en mécanique de la rupture pour décrire l'état des contraintes à l'extrémité d'une fissure. Ce concept est généralement utilisé avec l'hypothèse que le matériau est homogène, et dans un régime élastique linéaire isotrope. Il est notamment utilisé en tolérance aux dommages pour fournir des critères de rupture. Le facteur d'intensité des contraintes peut également être étendu aux matériaux qui présentent une plasticité confinée en pointe de fissure.

La valeur de  dépend de la géométrie de l'éprouvette, de la taille et de la position de la fissure (ou de l'entaille), et est proportionnelle au niveau de chargement (charge appliquée et contraintes résiduelles). Dans sa formulation générique, le facteur d'intensité des contraintes s'écrit :

où  est la contrainte appliquée, et où  (parfois noté Y ou ) est fonction de la géométrie de l'éprouvette, et du ratio entre la longueur de fissure, , et la largeur de l'échantillon, .

En élasticité linéaire, la distribution des contraintes  à proximité de la pointe de fissure s'exprime en coordonnées polaires sous la forme :

où  est le facteur d'intensité des contraintes (habituellement exprimé en MPa√m) et  est une quantité sans dimension qui varie avec la géométrie. Théoriquement, quand  tend vers 0, la contrainte  tend vers , ce qui créerait une singularité de contrainte. En pratique, cette singularité n'est pas obtenue, car de la plasticité apparaît dès que la contrainte dépasse la limite d'élasticité du matériau. Si la zone plastique en pointe de fissure est petite par rapport à la longueur de la fissure, la formule reste applicable asymptotiquement.

Le facteur d'intensité des contraintes ne doit pas être confondu avec la notion de concentration de contrainte.

Facteurs d'intensité des contraintes en modes I, II et III

En 1957, George Irwin a découvert que les contraintes autour d'une fissure pouvaient être exprimées proportionnellement à un paramètre appelé facteur d'intensité des contraintes. Il a également noté qu'une fissure soumise à un chargement quelconque pouvait être décomposée en trois types de modes de fissuration linéairement indépendants, appelés « mode I », « mode II » et « mode III ». Le mode I est un mode d'ouverture (traction) où les surfaces de la fissure s'écartent. Le mode II est un mode de glissement (cisaillement dans le plan) où les surfaces opposées de la fissure glissent l'une sur l'autre dans une direction perpendiculaire au front de fissure. Le mode III est un mode de déchirement (cisaillement antiplan) où les surfaces opposées de la fissure se déplacent l'une par rapport à l'autre parallèlement au front de fissure. Le mode I est le type de chargement le plus couramment rencontré.

Le facteur d'intensité des contraintes pour les modes I, II et III sont désignés respectivement ,  et . Ces facteurs sont formellement définis par les formules suivantes :

Taux de restitution d'énergie (G) et intégrale J
En contraintes planes, le taux de restitution d'énergie () d'une fissure chargée en mode I pur, ou en mode II pur est relié au facteur d'intensité des contraintes par :

où  est le module de Young et  est le coefficient de Poisson du matériau. Cette relation suppose que le matériau est homogène, a un comportement élastique linéaire isotrope, et que la fissure propage dans la direction de la fissure initiale.

En déformations planes, la relation est légèrement différente :

Pour un chargement en mode III pur,

où  est le module de cisaillement.

En contraintes planes comme en déformations planes, le taux de restitution d'énergie total est la combinaison linéaire des trois contributions :

En élasticité linéaire, les relations ci-dessus peuvent également être utilisées pour relier l'intégrale J au facteur d'intensité des contraintes, car on a alors :

Ténacité
On appelle communément « ténacité » le facteur d'intensité des contraintes critique au-delà duquel la rupture se produit. Les valeurs de ténacité peuvent être déterminées expérimentalement à l'aide d'éprouvettes préfissurées.

En mode I, pour le cas des déformations planes, la ténacité se note  (généralement exprimée en MPa√m). Le  est un paramètre qui peut être utilisé en conception lorsque la tolérance aux dommages fait partie du cahier des charges (ponts, bâtiments, aéronautique, etc.).

La notion se généralise (« critère en G ») en reliant la ténacité aux facteurs d'intensité des contraintes pour les trois modes :

où  est la ténacité,  en déformations planes et  en contraintes planes. La notation  est souvent utilisée pour décrire le facteur d'intensité des contraintes critique en contraintes planes.

Exemples

Plaque infinie
Dans une plaque dont l'épaisseur et la longueur de fissure sont très petits devant la largeur et la hauteur, il est possible de calculer les facteurs d'intensité des contraintes en faisant l'hypothèse d'une plaque infinie.

Différentes formules peuvent être utilisées suivant que l'application de la force est uniaxiale ou biaxiale, ponctuelle ou uniforme, perpendiculaire ou oblique par rapport à la fissure.

Plaque finie
Dans les cas où l'hypothèse d'une plaque infinie n'est pas applicable, il est nécessaire de recourir à d'autres formules, qui sont généralement plus complexes, et qui dépendent de la position de la fissure (centrale, débouchante, décalée).

Volume infini
Le cas du volume infinie est l'équivalent en trois dimensions de la plaque infinie. Elle correspond à des cas où une fissure amorce sur un défaut à l'intérieur d'un matériau.

Éprouvettes
Plusieurs éprouvettes normalisées existent pour caractériser la ténacité des matériaux. Des formules tabulées de facteurs d'intensité des contraintes ont été développées pour faciliter le dépouillement des résultats d'essais. L'éprouvette C(T) est l'une des éprouvettes de ténacité les plus répandues.

Voir aussi

 Mécanique de la rupture
 Ténacité

Notes et références

Notes

Références

Liens externes
 Kathiresan, K. ; Hsu, TM ; Brussat, TR, 1984, Méthodes avancées d'analyse de la vie. 2ieme volume. Méthodes d'analyse de la croissance des fissures pour les cosses de fixation
 Facteur d'intensité de contrainte sur www.fracturemechanics.org, par Bob McGinty

Résistance des matériaux

Facteur d'intensité des contraintes


Spodoptera littoralis, también conocido como rosquilla negra, es un heterócero noctuido muy común en África y Europa meridional.

Características

Los ejemplares adultos poseen una envergadura alar de 3 a 4,5 cm. Son de color marrón claro pero con múltiples manchas, con dibujos poco definidos a base de gris, negro y blanco como colores predominantes. Las manchas alares son estrechas, poco definidas. Las alas posteriores son blanquecinas y con el borde delantero marrón.

Los huevos se encuentra en grupos en el envés de las hojas cubiertos con pelos o escamas del abdomen de la hembra; normalmente se encuentran en la parte baja de la planta. Los huevos son casi esféricos, miden unos 0,6 mm. de longitud y tienen color amarillo blanquecino.

Las larvas se arrollan en espiral y se ocultan durante el día en el suelo o entre la hojarasca. Las patas torácicas (3 pares) son negras, mientras que las falsas (5 pares) abdominales son de color marrón oscuro por su cara externa y claras en su cara interna. Tienen una línea media dorsal flanqueada a cada lado por dos franjas rojas amarillentas y puntos pequeños amarillos en segmentos. Se distinguen de otras spodopteras por cuatro manchas triangulares sobre el cuerpo.

Las pupas se presentan en el suelo dentro de un capullo terroso, donde suelen pasar el invierno. Están provistas de dos ganchos en la parte inferior en forma de 'U' curvados hacia dentro. Su tamaño es de 2 cm.

Control
Los cultivos principales afectados son los hortícolas, pimiento, tabaco, alfalfa, maíz, algodón, tomate, etc. Comen cualquier parte verde de la planta y los frutos. Las orugas tienen actividad nocturna. Cuando son pequeñas se alimentan de la epidermis de las hojas, las de estadios más avanzados comen toda la hoja, produciendo grandes defoliaciones, pudiendo también roer los tallos llegando a perforar galerías. Las heridas ocasionadas por esta plaga facilitan la entrada de otros patógenos (hongos, bacterias, etc.).

Referencias

Insectos de África
Plagas
Xyleninae
Taxones descritos por Jean Baptiste Boisduval
Insectos descritos en 1833

Spodoptera littoralis


Chalcis a fost un mic regat antic în majoritate iturean situat în Valea Bekaa, numit după orașul capitală cu același nume. Vechiul oraș Chalcis (Chalcis sub Libanum, Chalcis din Coele-Siria) era situat la jumătatea distanței între Berytus și Damasc. Orașul modern Anjar din Liban este considerat a fi locul vechii așezări Chalcis sub Libanum, deși acest lucru nu a fost definitiv demonstrat. Ruinele unui templu roman sunt situate la câțiva kilometri sud-vest de Anjar.

Regat independent
Inițial, Chalcis era doar un oraș din Coele-Siria. Când influența seleucidă în zonă a început să se disipeze, iturenii au fondat Regatul Chalcis, care se întindea de la Marea Mediterană pentru în apropiere de Damasc. Ei au transformat orașul Chalcis în capitala regatului, în timp ce Baalbek a fost centrul regligios. Fondatorul regatului pare să fi fost Ptolemeu, fiul lui Mennaeus, un războinic iturean.

În timpul lui Alexandru Ianai, regele hasmonean al Iudeei, Ptolemeu a trebuit să cedeze hasmonenilor o parte din teritoriul său. Această zonă a fost cunoscut mai târziu ca Itureea (Itureea, într-un sens etnic, acoperea o suprafață mult mai mare). În anul 64 î.Hr. Ptolemeu l-a mituit pe generalul roman Pompei să se abțină de la anexarea regatului său și să-i permită să continue să domnească acolo ca tetrarh. Pompei i-a restituit, de asemenea, teritoriile pe care le cedase anterior lui Ianai atunci când a pus capăt existenței statului hasmonean independent în 63 î.Hr.

Stat vasal al Romei
Chalcis a fost un stat vasal sub stăpânire romană în timpul restului perioadei de domnie a lui Ptolemeu. În 40 î.Hr. i-a succedat fiul său, Lisanias. Lisanias a susținut eforturile urmașului dinastic hasmonean Antigon al II-lea Mattathias de a obține tronul Iudeei în 42 și 40 î.Hr., aliindu-se cu el împotriva regelui client roman Irod, pe care l-a înlocuit temporar după o a doua încercare sprijină de parți. Atitudinea antiromană a lui Lisanias a determinat în cele din urmă executarea lui de către Marc Antoniu în 33 î.Hr., la instigarea Cleopatrei a VII-a a Egiptului, care dorea să stăpânească teritoriile sale.

Deși Antoniu a dat teritoriul lui Lisanias reginei egiptene Cleopatra, o parte mică a teritoriului fostului regat a continuat să ființeze în mod independent după acest dezastru, unde se aflau importantele orașe Chalcis și Abila. Cleopatra l-a închiriat lui Zenodorus, un posibil fiu al lui Lisanias, și după sinuciderea ei în 30 î.Hr., Augustus i-a permis inițial lui Zenodorus să domnească în calitate de tetrarh, detronându-l în 23 î.Hr. pentru efectuarea de raiduri armate în Trahonitida, care au atras reclamații din partea vecinilor săi. Augustus i-a dat apoi unele sau toate pământurile lui Irod, inclusiv Itureea, Batanaea, Trahonitida și Auranitis. Se cunosc puține lucruri despre Chalcis în perioada imediată de după moartea lui Lisanias; Chalcis sub Libanum și zonele sale ar fi putut face parte din provincia romană a Siriei, în timp ce Abilene, zona din jurul Abilei, pare să fi făcut parte dintr-un stat separat cel puțin o parte din timp.

Împărțirea fostului regat
Teritoriile cedate lui Irod au continuat să fie administrate de el și de familia lui, care a ajuns în timp să controleze regiunile principale ale fostului regat. După moartea lui Irod, Gaulanitis, Auranitis, Batanaea și Trahonitida au devenit o tetrarhie condusă de Filip, unul din fiii lui. Între timp, se poate ca Abilene să fi fost condusă de un alt Lisanias, menționat în Evanghelia după Luca (3:1) ca tetrarh al Abilenei în timpul lui Ioan Botezătorul. Este posibil, totuși, că trimiterea la Lisanias din Luca să fie o referire anacronică la Lisanias, condamnat la moarte de către Antoniu.

În anul 37 împăratul Caligula i-a dat lui Irod Agrippa I fostele tetrarhii ale lui Filip (Gaulanitis, Auranitis, Batanaea și Trahonitida) și Lisanias (Abilene). Teritoriul său a fost extins ulterior în anul 39 cu regiunile neituriene Galileea și Perea, care fuseseră conduse anterior de Irod Antipa (la care Claudius, succesorul lui Caligula, a adăuga Iudeea și Samaria în anul 41). Agrippa a condus toate aceste teritorii până la moartea sa în anul 44.

Între timp, în anul 39, districtul Iturea a fost dat de către Caligula unui anumit Soemus, care este numit de către Dio Cassius (lix. 12) și de Tacitus (Anale, xii. 23) "rege al iturenilor". Soemus a domnit până la moartea sa, în anul 49, când regatul său a fost încorporat în provincia Siria (Tacitus, l.c.).

În anul 41, la cererea lui Agrippa, fratele său Irod a primit Chalcis și Claudius i-a permis să poarte titlul de basileus. Regele Irod din Chalcis a domnit până la moartea sa în anul 48, după care regatul său a fost dat fiului lui Agrippa, Agripa al II-lea, deși numai ca o tetrarhie.

Agripa al II-lea a fost forțat să renunțe la tetrarhia de Chalcis în anul 53, dar în schimb Claudius l-a făcut conducător cu titlul de rege peste teritoriile administrate anterior de Filip (Batanea, Trahonitida și Gaulanitis) și Lisanias (Abilene). În anul 55, împăratul Nero a adăugat regatului său orașele Tiberias și Taricheae din Galileea și Livias (Iulias), cu paisprezece sate apropiate, din Perea.

Tetrarhia de Chalkis, predată anterior de Agripa al II-lea, i-a fost dată ulterior, în 57, vărului său, Aristobul, fiul lui Irod din Chalcis. După moartea lui Aristobul în anul 92, Chalcis a fost absorbit în provincia Siria.

Potrivit patriarhului Fotie, Agrippa a murit la vârsta de 70 de ani în cel de-al treilea an al domniei lui Traian (anul  100, dar declarațiile lui Iosephus, plus informațiile epigrafice contemporane, pun această dată în dubii serioase.

Cercetătorii moderni sunt de acord că el a murit înaintea anilor 93/94. După moartea sa, teritoriul guvernat de el a intrat sub administrarea directă a Romei.

Conducătorii regatului
 Ptolemeu (fiul lui Mennaeus), 85-40 î.Hr.
 Lisanias, fiul lui Ptolemeu, 40-36 î.Hr.
 Zenodorus, 36-23 î.Hr. (inițial sub Cleopatra).
 Irod cel Mare, 23-4 î.Hr.
 Lisanias (Abilene), vremea lui Ioan Botezătorul?
 Irod Agrippa I (Abilene și alte teritorii), 37-44 AD.
 Soemus (Itureea), 38-49 AD.
 Irod din Chalcis, 41-48 AD.
 Irod Agrippa al II-lea (Chalcis), 50-53 AD; (Abilene și alte teritorii), 53-93/94 AD.
 Aristobul din Chalcis, 57-92 AD.

Referințe

Dinastia irodiană

Regatul Chalcis


An Leiothrix fluitans in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Friedrich Philipp von Martius ngan Friedrich August Körnicke, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Wilhelm Willy Otto Eugen Ruhland. An Leiothrix fluitans in nahilalakip ha genus nga Leiothrix, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Leiothrix (Eriocaulaceae)

Leiothrix fluitans


10568 Yoshitanaka este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10568 Yoshitanaka este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kiyosato de Satoru Ōtomo. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,69 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 11,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1994
Centura de asteroizi

10568 Yoshitanaka


Der Tookoonooka ist ein großer Einschlagkrater im Südwesten von Queensland in Australien, den ein Meteorit vor Jahrmillionen verursachte. Der Krater liegt etwa 900 Meter tief unter den Sedimenten des Eromanga-Beckens aus dem Mesozoikum begraben. Er ist an der Erdoberfläche nicht erkennbar.

Entdeckt wurde der Tookoonooka durch seismologischen Untersuchungen während einer Lagerstättenerkundung nach Erdöl und erstmals im Jahr 1989 publiziert. Entsprechend der Einschlagtheorie veränderte der Einschlag Quarz-Minerale im Kraterrand, die bei Bohrungen entdeckt wurden. Der Durchmesser des Kraters wird auf 55 bis 65 Kilometer geschätzt. Der Krater entstand in der Kraton-Cadna-owie-Formation vor 123–133 Millionen oder vor 115–112 Millionen Jahren. Tookoonooka ist mit zahlreichen kleinen Ölfeldern verbunden.

Seismische Daten verweisen auf eine nahe gelegene vergleichbare Struktur aus der gleichen Zeit, die Talundilly genannt wird. Obwohl es so scheint, dass Tookoonooka und Talundilly zur gleichen Zeit durch einen Meteoriten entstanden, lässt sich dies ohne Untersuchungen mit Bohrungen nicht belegen.

Einzelnachweise

Einschlagkrater in Australien
Geographie (Queensland)

Tookoonooka-Krater


An Carex hakkodensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adrien René Franchet. An Carex hakkodensis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex hakkodensis


Angeklagt ist der Titel folgender Filme:
 Angeklagt (1962), polnischer Spielfilm von Jerzy Passendorfer
 Angeklagt (1988), US-amerikanischer Spielfilm von Jonathan Kaplan
 Angeklagt – Der Vater, US-amerikanischer Fernsehfilm von Donald Wrye aus dem Jahr 1994
 Angeklagt: Ein Vater unter Verdacht, US-amerikanischer Fernsehfilm von Brian Dennehy aus dem Jahr 1997
 Angeklagt: Henry Kissinger, Dokumentarfilm von Eugene Jarecki aus dem Jahr 2002
 Angeklagt: Nelson Mandela, Fernsehdokumentation von Pascale Lamche aus dem Jahr 2004
 Angeklagt: Der Kampf einer Tochter, US-amerikanischer Fernsehfilm von David Winkler aus dem Jahr 2006
 Bella Block: Angeklagt, 34. Episode der Filmreihe Bella Block
 Angeklagt – Gewalt in der Ehe, französisch-belgischer Fernsehfilm von Claude-Michel Rome aus dem Jahr 2015

Angeklagt ist der Titel folgender Bücher:
 Angeklagt (Roman), Roman der Schweizer Autorin Mariella Mehr aus dem Jahr 2002

Angeklagt


Raisin bran (sultana bran in some countries; see sultana grape) is a breakfast cereal containing raisins and bran flakes. Raisin bran is manufactured by several companies under a variety of brand names, including the popularly known Kellogg's Two Scoops Raisin Bran, General Mills' Total Raisin Bran, and Post Cereals' Raisin Bran. This popular breakfast cereal is a staple in households all over the United States, in part because of its advertised nutritional value.

History

Skinner's Raisin-BRAN was the first raisin bran brand on the market, introduced in the United States in 1926 by the Skinner Manufacturing Company. For 17 years, Skinner had ownership over the product's name, until Kellogg's and Post began to sell their own versions of raisin bran. With concerns of losing money within grocery store sales, Skinner filed a cease-and-desist in an attempt to keep ownership over his raisin bran product.

The name "Raisin-BRAN" was at one time trademarked by Skinner, however in 1944 the U.S. Court of Appeals for the Eighth Circuit found:

The name "Raisin-BRAN" could not be appropriated as a trade-mark, because: "A name which is merely descriptive of the ingredients, qualities or characteristics of an article of trade cannot be appropriated as a trademark and the exclusive use of it afforded legal protection. The use of a similar name by another to truthfully describe his own product does not constitute a legal or moral wrong, even if its effect be to cause the public to mistake the origin or ownership of the product."  Now, any brand or manufacturer may create their own version of raisin bran and name it just that.

Ingredients
Kellogg's Raisin Bran in the United States contains the following ingredients: whole grain wheat, raisins, wheat bran, sugar, brown sugar syrup, malt flavor, salt, and assorted vitamins and minerals. The cereal's vitamin D3 supplementation is made from lanolin, which is an animal product, rendering it as a non-vegan breakfast cereal.

Healthful debate

Raisin bran cereal is commonly referred to as a "healthy" breakfast cereal because of its high fiber content, but according to Consumer Reports, Kellogg's Raisin Bran has a low nutrition rating.

In 1991, Kellogg's complained that the guidelines for the USDA's supplemental assistance WIC program did not allow for the purchase of Kellogg's Raisin Bran for containing too much sugar. Currently, with 17 grams of sugar per cup, it has a higher content of sugar than Lucky Charms, Reese's Puffs, and Cocoa Krispies (all known to be "sugary" cereals).

On the other hand, Kellogg's Sultana Bran received 4.5 stars out of 5 on the Australian Government's Health Star Rating System. In addition, a plain serving of Kellogg's Raisin Bran provides 80% of the Daily Value of manganese and 6% of the Daily Value of potassium, both important nutrients for the body.

Research suggests that eating commercially produced raisin bran containing sugared raisins produces acid which can lead to cavities, while home-made raisin bran, created by adding plain, unsugared raisins to bran flakes, produces less of this acid.

Manufacturers

 Kellogg's
 Post Consumer Brands
 General Mills

See also

References

External links

 Raisin Bran (Post Consumer Brands)
 Raisin Bran (Kellogg's)

 A quantitative analysis of Kellogg's Raisin Bran (Science Creative Quarterly)

Products introduced in 1926
Kellogg's cereals
Flaked breakfast cereals
Bran

Raisin bran


Le Repos pendant la fuite en Égypte est une peinture à l'huile sur bois () du peintre de l'École de Ferrare Dosso Dossi, datable d'environ 1514-1516 et conservé au musée des Offices à Florence.

L'œuvre, de provenance inconnue, est parvenue aux Offices au .

Description et style
Dans un paysage ombragé sur les pentes d'un bosquet, la Sainte Famille se repose pendant la fuite en Égypte. Au loin un petit bateau navigue en pleine mer, visible depuis une ouverture dans le feuillage. Les couleurs intenses et le dessin corsé, le ton suspendu et féerique, les physionomies dodues des personnages sont autant d'éléments typiques du style de Dosso Dossi.

L'œuvre, de datation incertaine, montre des influences nordiques dans la prédominance du paysage et dans la simplification stéréométrique des traits. D'autres modèles ont été trouvés chez Giorgione (le ton bucolique), Amico Aspertini et le jeune Titien. La plupart des critiques penchent pour une datation précoce, avec des incertitudes mais s'accordent sur l'attribution, malgré quelques anomalies par rapport à la production habituelle du peintre.

Références

Articles connexes
 École de Ferrare
 Renaissance ferraraise

Liens externes

Tableau de Dosso Dossi
Tableau du XVIe siècle
Repos pendant la fuite en Égypte dans la peinture
Œuvre de Dosso Dossi en Italie
Œuvre conservée à la galerie des Offices

Repos pendant la fuite en Égypte (Dossi)


Petre Barițiu (n. 1864 – d. 1924) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Petre Barițiu s-a nascut în 1864. Nepot a lui George Barițiu, la îndemnul unchiului său s-a dedicat artelor grafice și a întemeiat o tipografie pusă în serviciul exclusiv al cauzei românești. Drept urmare, a deschis în inima Hunedoarei, la Orăștie, prima tipografie românească, avându-i ca și colaboratori pe intelectualii locali, în frunte cu Ioan Mihu, Banca Ardeleană și dascălii școlilor în limba română.
Interesele naționale ale românilor impuneau înființarea unei tipografii românești la Cluj. Petre Barițiu a înțeles această nevoie și s-a mutat la Cluj, înființând în 1904, pe strada Horea, tipografia "Carmen". Aici, în decursul anilor, s-au tipărit mii de cărți, broșuri și gazete scrise în limba română.
La tipografia lui Petre Barițiu s-au tipărit reviste precum "Orizontul", "Răvașul", "Solia satelor", "Cuvântul Adevărului", "Noi" și "Orientul Nostru". De asemenea, la tipografia "Carmen" a fost tipărită prima lucrare a lui Nicolae Iorga apărută în Ardeal înainte de 1918: O alegere de episcopi moldoveni.
Izbucnirea Primului Război Mondial a constituit începutul unei perioade grele pentru tipografia lui Petre Barițiu, care împreună cu soția sa au fost prinși și întemnițați (deținuți politici), iar tipografia și casa acestora au fost distruse.
A încetat din viață în 1924 văzându-și idealul național realizat.

Activitate politică
Petre Barițiu a fost membru și vicepreședinte al "Reuniunii Comercianților, Industriașilor și Meseriașilor Români" din Cluj, în cadrul căreia a promovat interesele comercianților și meseriașilor români din Ardeal. A participat activ la evenimentele din Cluj coordonate de Amos Frâncu, în 2 și 3 noiembrie 1918, încredințându-i-se tipărirea manifestelor. A fost de asemenea ales delegat al Cercului Electoral I Cluj pentru Marea Adunare Națională de la Alba Iulia.

Note

Bibliografie
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Cluj Napoca, 1998
 Coord. Ioan I. Șerban, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Alba Iulia, 2003

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1864
Decese în 1924
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Membri ai Marelui Sfat Național Român

Petre Barițiu


Okay Yokuşlu (* 9. März 1994 in Konak) ist ein türkischer Fußballspieler, der seit Sommer 2022 bei West Bromwich Albion unter Vertrag steht. Sein Cousin Erdi Yokuşlu ist ebenfalls als Profifußballspieler aktiv.

Karriere

Verein
Der 1,88 Meter große Mittelfeldspieler kam seit 2002 in der Jugend von Karşıyaka SK zum Einsatz; nach vier Jahren wechselte er zu Altay Izmir. Ende 2009 bestritt Yokuşlu erstmals Spiele für die Profimannschaft des Vereins in der Bank Asya 1. Lig. Nach vier Toren in 33 Spielen wechselte er am 27. Juni 2011 für eine Ablösesumme in Höhe von 2,3 Millionen TRY zum in der Süper Lig spielenden Verein Kayserispor, wo er am 16. September 2011 gegen Medical Park Antalyaspor sein Erstligadebüt gab. Mit diesem Verein erreichte er zum Saisonende die Zweitligameisterschaft und damit den Aufstieg in die Süper Lig.

Im Sommer 2015 wechselte er zusammen mit seinem Teamkollegen Alper Uludağ zum Erstligisten Trabzonspor. Yokuşlu spielte drei Jahre für Trabzonspor und kam zu 86 Ligaeinsätzen und erzielte sechs Tore. Im Juni 2018 wechselte der Mittelfeldspieler für eine Ablösesumme von sechs Millionen Euro nach Spanien zu Celta Vigo.

Am 1. Februar 2021 lieh ihn Celta Vigo für den Rest der Saison 2020/21 an West Bromwich Albion in die Premier League aus. Anschließend kehrte er zunächst nach Vigo zurück, Ende Januar 2022 wurde er dann bis Saisonende an den FC Getafe ausgeliehen. Mitte Juli 2022 verpflichtete ihn West Bromwich Albion mit einer dreijährigen Vertragslaufzeit.

Nationalmannschaft
Seit 2009 wurde Yokuşlu in verschiedenen Jugendnationalmannschaften der Türkei eingesetzt; so bestritt er sechs U-15-Spiele (drei Treffer), sechs U-16-Spiele (kein Treffer), 25 U-17-Spiele (vier Treffer) und bisher neun Spiele in der U-19-Nationalmannschaft (zwei Treffer). Zudem war er für die türkische U-20 und die U-20-Nationalmannschaft aktiv.

Im Rahmen der U-20-Fußball-Weltmeisterschaft 2013 wurde er in das Turnieraufgebot der türkische U-20-Nationalmannschaft berufen.

Im Oktober 2015 wurde Yokuşlu im Rahmen im Rahmen zweier Qualifikationsspiele der Europameisterschaft 2016 gegen die tschechische und die isländische Nationalmannschaft vom Nationaltrainer Fatih Terim zum ersten Mal in seiner Karriere in das Aufgebot der türkischen Nationalmannschaft nominiert. In beiden Spielen saß er sich zwar auf der Ersatzbank, blieb jedoch ohne Einsatz.

Einen Monat später wurde Yokuşlu im Rahmen zweier Testspiele erneut in das Aufgebot der türkischen Nationalmannschaft nominiert. In der zweiten Begegnung dieser beiden Testspiele, im Spiel gegen die griechische Nationalmannschaft, gab er schließlich sein A-Länderspieldebüt. Er wurde in der 74. Minute für Olcay Şahan eingewechselt.

Im Jahr 2021 wurde er in den türkischen Kader für die Fußball-Europameisterschaft 2021 berufen.

Erfolge
Mit Kayserispor
 Meister der TFF 1. Lig und Aufstieg in die Süper Lig: 2014/15

Mit der türkischen U-20-Nationalmannschaft
 Achtelfinalist der U-20-Fußball-Weltmeisterschaft: 2013

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Türkei)
Fußballspieler (Altay Izmir)
Fußballspieler (Celta Vigo)
Fußballspieler (FC Getafe)
Fußballspieler (Karşıyaka SK)
Fußballspieler (Kayserispor)
Fußballspieler (Trabzonspor)
Fußballspieler (West Bromwich Albion)
Teilnehmer an einer Fußball-Europameisterschaft (Türkei)
Türke
Geboren 1994
Mann

Okay Yokuşlu


La fosfofructocinasa-2 (PFK2) o 6-fosfofructo-2-cinasa (EC 188.8.131.52) es una enzima responsable de la regulación de la velocidad de la glicólisis y la gluconeogénesis en el cuerpo humano. También tiene actividad fosfatasa correspondiente a la fructosa-2,6-bisfosfato 2-fosfatasa (número EC 22.214.171.124). Las reacciones catalizadas son:

Actividad cinasa: fructosa-6-fosfato + ATP  fructosa-2,6-bisfosfato + ADP

Actividad fosfatasa: fructosa-2,6-bisfosfato + H2O  fructosa-6-fosfato + fosfato

Es un homodímero de subunidades de 55 kDa en la que cada cadena polipeptídica consiste en dominios independientes cinasa y fosfatasa. Cuando la Ser-32 está fosforilada, la carga negativa causa un cambio conformacional de la enzima para favorecer la actividad fosfatasa; en otras formas, la actividad cinasa está favorecida. El dominio PFK2 está relacionado estrechamente a la superfamilia de proteínas que se unen a mononucleotidos (como la adenilato ciclasa). El dominio fosfatasa está relacionado con las proteínas que incluyen las fosfoglicerato mutasas.

Estructura

Los monómeros de la proteína bifuncional están claramente divididos en dos dominios funcionales. El dominio cinasa está localizado en el N-terminal. Consiste en una lámina central beta de seis filamentos, con cinco filamentos paralelos y un filamento antiparalelo, rodeado por siete hélices alfa. El dominio contiene el sitio de unión del nucleótido en el final C-terminal del primer filamento beta, por tanto, se parece a la estructura de la adenilato cinasa.

El dominio fosfatasa está localizado en el C-terminal. Se parece a la familia de proteínas que incluye las fosfoglicerato mutasas y las ácido fosfatasas. El dominio tiene una estructura mixta α/β, con una lámina central beta de seis filamentos y un subdominio alfa-helicoidal que presumiblemente incluye el sitio activo de la molécula.

Finalmente la región N-terminal modula las actividades de la cinasa y la fosfatasa, y estabiliza la forma dimérica de la enzima.

Función

Cuando el nivel de glucosa es bajo, se libera glucagón en la corriente sanguínea, activando una cascada de señalización mediante cAMP. La proteína cinasa A, activada por la cascada de cAMP, fosforila la enzima bifuncional activando la fosfatasa y bajando los niveles de fructosa-2,6-bisfosfato. Ya que la fructosa-2,6-bisfosfato normalmente estimula a la fosfofructocinasa-1, una reducción en su concentración provoca la inhibición de la glicólisis y la estimulación de la gluconeogénesis.

En cambio, cuando el nivel de glucosa se incrementa, el nivel de fructosa-6-fosfato se incrementa y la molécula estimula a la proteína fosfatasa 2, que elimina el grupo fosfato de la proteína bifuncional. De esta forma el dominio cinasa es activado y cataliza la formación de fructosa-2,6-bisfosfato. Entonces, la glicólisis es estimulada y la gluconeogénesis inhibida.

Regulación

La regulación alostérica de la fosfofructocinasa-2 (PFK2) es muy similar a la regulación de la fosfofructocinasa-1 (PFK1). La presencia de altos niveles de AMP o grupo fosfato significa la presencia de bajos niveles de glucosa y estimula a PFK2. En cambio, la presencia de una alta concentración de fosfoenolpiruvato y citrato significa que hay una presencia elevada del precursor biosintético y por tanto inhibe a PFK2. En cambio, a diferencia de PFK1, la PFK2 no es afectada por la concentración de ATP.

El glucagón inhibe a la PFK2 activando la proteína cinasa A. Se causa que la actividad de la fosfatasa sea favorecida, disminuyendo la concentración de fructosa-2,6-bisfosfato e inhibiéndose la glicólisis a través de la inhibición de PFK1.

Mecanismo de reacción

La fosfofructocinasa-2 parece que cataliza la transferencia "simple" del grupo γ-fosfato del ATP al carbono C-2 de la fructosa-6-fosfato, en cambio, teóricamente esta reacción puede ocurrir por una variedad de mecanismos incluyendo la formación de un compuesto intermedio fructosa-6-fosfato-2-pirofosfato.

La hidrólisis de la fructosa-2,6-bisfosfato parece que sigue las siguientes etapas:

 La histidina actúa como un nucleófilo y ataca al grupo 2-fosfato.
 La estabilización del estado de transición pentacoordinado mediante varios puentes salinos y puentes de hidrógeno.
 La rotura del estado de transición y la liberación de fructosa-6-fosfato.
 La histidina incrementa la nucleofilia del agua que ataca a la fosfohistidina, generándose fosfato y de nuevo la histidina protonada.

Isozimas

Hasta la fecha se han reportado 5 isozimas de la proteína en los mamíferos. Se deben a la transcripción de diferentes enzimas o a splicing alternativo. Las isozimas difieren radicalmente en su regulación y lo expuesto más arriba corresponde a la isozima 1 (hígado).

Los genes humanos que codifican las proteínas con actividad fosfofructocinasa-2 son:

 PFKFB1. Específica del hígado.
 PFKFB2. Específica del corazón.
 PFKFB3.
 PFKFB4.

Relevancia clínica

El gen PFKFB2 que codifica la fosfofructocinasa-2 isozima 2 está relacionado con la predisposición a la esquizofrenia. El control de la actividad de fosfofructocinasa-2 isozima 2 está relacionado con el funcionamiento del corazón y el control contra la hipoxia.

Enlaces externos

 Wikipedia inglesa.

 ExPASy.

Cinasas
EC 2.7.1

Fosfofructocinasa-2


Dževad Mlaćo (1954.), bosanskohercegovački muslimansko-bošnjački političar. Po struci profesor matematike. U ratu predsjednik ratnog predsjedništva i predsjednik SDA Bugojno. Smatra ga se najodgovornijim za sve zločine počinjene nad Hrvatima u bugojanskoj općini.

Životopis
Rođen 1954. godine. Sin Hamdije.
Ratnih je godina postao bugojanski općinski načelnik. Nakon bošnjačke agresije na domaće Hrvate i okupacijom Bugojna od strane tzv. Armije RBiH, postao gospodar života i smrti u Bugojnu. Moćan kao šerif suvereno je vladao sve do 1999. godine.
Sudionik sjednica bugojanskog općinskog Ratnog predsjedništva, koje je označeno kao središte udruženog zločinačkog pothvata nad Hrvatima. Na čelu tog Ratnog predsjedništva općine Bugojno, koje je donijelo odluku o formiranju zarobljeničkog logora Stadion u Bugojnu, bio je Dževad Mlaćo. Od napada na Hrvate 1993. njegova je vlast sprovela etničko čišćenje Hrvata u Bugojnu.  U etničkom čišćenju prognano je 14 000 Hrvata, ubijeno je 200, od kojih su 85 civili. Oko 2000 Hrvata bilo je u logorima, od kojih 550 u zloglasnom logoru "Stadion", a 294 logoraša punih osam mjeseci bili su psihički i fizički zlostavljani. Tijela 36 Hrvata još nisu pronađena, među njima i tijela 16 civila. Primjer nedvojbene zapovjedne odgovornosti je sudski verificiran njegov dnevnik u kojem je zapisano "Zvanično ne smijemo imati civilnih zarobljenika. Tajno, ekstremni dio zarobljenika se likvidira." Nakon toga zapovijed je izdao Selmo Cikotić da se dvadeset bugojanskih Hrvata, pripadnika gradske elite izvede iz zatočeničkog logora. Otad su ti Hrvati nestali i do danas nisu nađeni.
Bugojanski su Hrvati 25. studenoga 1994. kod vojnih i civilnih institucija vlasti, podnijeli krivičnu prijavu protiv 440 osoba osumnjičenih za ratne zločine počinjene tijekom 1993. u Bugojnu. Na vrhu popisa je Dževad Mlaćo.

Na sastanku s Michaelom Steinerom, zamjenikom predstavnika visokog povjerenika za civilna pitanja u Sarajevu, 28. lipnja 1996. godine, Amor Mašović, predsjednik muslimansko-bošnjačke komisije za razmjenu nestalih, izjavio je da u bugojanskim zatvorima nema živih Hrvata. On je tu izjavu dao pred svjedocima, među kojima je bila i Dragica Galić, izbjeglica iz Bugojna, čiji je muž među onih "20 nestalih Bugojanaca". Mašović je tada izjavio da je za sudbinu nestalih Hrvata izravno kriv Dževad Mlaćo. Godinama je tvrdio za nestale logoraše Hrvate da su pušteni ili pobjegli, ali je sam sebe demantirao na Sudu BiH kada je potvrdio autentičnost rečenice iz svojega dnevnika: "Službeno - ne smijemo imati civilnih zarobljenika. Tajno - ekstremni dio zarobljenih vojnika likvidirati." Ilustrativni su to primjeri da su bošnjački predstavnici civilnih i vojnih vlasti mogli zbog međunarodne protekcije lagati koliko god žele i gdje god hoće u domovini i pred svijetom .

Njegovo šerifovanje trajalo je do 1999. godine. Prvo ga je visoki međunarodni predstavnik suspendirao, a potom poslao i u političku mirovinu. Smatra se da Mlaćo iz sjene i dalje vlada Bugojnom. Neki su ga vidili kao haaškog optuženika, ali međunarodna politička konstelacija učinila je da je ostao netaknutim.

O njegovoj mračnoj ulozi u udruženom zločinačkom pothvatu protiv bugojanskih Hrvata poslije se još dosta doznalo i tijekom postupka protiv Enesa Handžića (predmet Handžić i ostali: Handžić, Senad Dautović, Nisvet Gasal i Musajb Kukavica), vođenim pred Sudom BiH od veljače 2008. godine. Na zahtjev Sudskog vijeća dao je iskaz o ratnim zbivanjima u Bugojnu, ali to isto Sudsko vijeće dodijelio je i njemu i Selmi Cikotiću odvjetnike tijekom davanja iskaza da se ne bi inkriminirali. Nažalost, pred BiH pravosuđem mu je zbog političkih interesa kompromitirane SDA bio stalno imunitet i zaštita državnog vrha, te se njime nikad nije bavilo, kao ni Selmom Cikotićem, Ganićem, Jelečem. Postupci vođeni pred Sudom BiH za zločine nad bugojanskim Hrvatima bili su farsa. Vojni vještak Suda BiH bio je general tzv. Armije BiH Fikret Muslimović, također tada aktualni savjetnik Bakira Izetbegovića. Nakon nekog vremena predmet Handžić i ostali podijelio se tijekom postupka na dva predmeta: Handžić i Gasal i ostali.
Travnja 2007. djelatnici Službe za istragu i zaštitu SIPA-e u cjelodnevnoj akciji s nekoliko blindiranih vozila, praćeni lokalnim policijskim snagama su sproveli akciju uhićenja i pretresa imovine trojice ratnih bugojanskih osumnjičenika. U zoru su u munjevitoj akciji u Donjem Vakufu i Travniku uhitili Enesa Handžića, bivšeg zapovjednika bugojanske policije, i Senada Dautovića nekadašnjeg zapovjednika za sigurnost 307. brigade Armije BiH. Poslijepodne su provjerili u Bugojnu policijsku upravu, objekte u Mlaćinom vlasništvu, obiteljsku kuću u naselju Jaklić, stan u Vrbanima te uz njegove poslovne prostore pretresli su i poduzeće za proizvodnju i obradu drveta Janj u Donjem Vakufu, gdje je Mlaćo obnašao dužnost direktora.

U veljači 2008. počelo je suđenje članovima muslimanskog Ratnog predsjedništva Bugojna, Nisvetu Gasalu, Musajbu Kukavici i Senadu Dautoviću, kojemu je na čelu bio Dževad Mlaćo.

Od početka nove školske godine 2010./11. Mlaćo predaje matematiku učenicima prvih razreda Gimnazije u Bugojnu, a jednom od prvih razreda Mlaćo postao je i razrednik. Posao je dobio unatoč optužbama za ratne zločine nad Hrvatima, uz potvrde da se protiv njega ne vodi nikakav sudski postupak, kao i da nikada nije kažnjavan. Događalo se da je hrvatskoj djeci čiji su očevi prošli strahovite torture logora Gimnazija u istoj zgradi matematiku predaje Dževad Mlaćo, kreator zločina i progona Hrvata iz Bugojna, a čiji je sastavni dio bio i otvaranje logora za Hrvate.
Te su situacije spriječene bugojanski Hrvati pohađaju srednju školu kao izdvojeno odjeljenje Gimnazije Uskoplje, te je takvom "segregacijom", spriječeno da hrvatskoj djeci predaje osoba koja je njihove očeve poslala u smrt. Iz licemjernih "građanskih" inicijativa za svoje beskrupulozne dnevnopolitičke igre dizali su glas protiv "segregacije djece". Politički licemjeri zakrabuljeni iza humanističkih načela i nepostojeće brige za djecu, a paradoksalno, dolazili su iz praktično jednonacionalnih sredina od ljudi bez ikakvog iskustva suživota u višenacionalnim sredinama u kojima su onakve škole jedino moguće.

U velikom nezaposlenošću pogođenoj BiH, Mlaćo je kao provjereni kadar SDA dobio dobro plaćeni posao krajem siječnja 2015. i u Razvojnoj banci FBiH. U Razvojnoj banci Federacije BiH pozicioniran je kao jedan od najbližih suradnika Salke Selmana, donadavno prvog čovjeka SDA u Srednjobosanskoj županiji. Smjenom NO rujna 2015. otišao je i Mlaćo, kada je Vlada FBiH u svojstvu Skupštine banke razriješila dužnosti cijeli Nadzorni odbor, a razrješenje je uslijedilo zbog smanjenog profita, negativnog izvješća Agencije za bankarstvo te brojnih primjedbi, potvrđeno izjavom federalnog premijera Fadila Novalića. Odlaskom Selmana s pozicije u banci, neminovan je bio odlazak i Mlaći.

U Hrvatskoj i među Hrvatima vlada ogorčenje te osjećaj nepravde posebno jer brojni zločini tijekom agresije na Hrvatsku i za zločine nad Hrvatima u BiH nisu kažnjeni, što je istaknula i hrvatska predsjednica Kolinda Grabar Kitarović u govoru pred Vijećem sigurnosti Ujedinjenih naroda u New Yorku.
Zahvaljujući političkoj zaštiti Izetbegovićeve SDA i međunarodnih neprincipijelnih političkih igara, ponajprije američkih, Mlaći nije suđeno za likvidaciju hrvatske političke elite u Bugojnu, zasad.

Izvori

Bošnjački političari
Bosanskohercegovački političari od 1989.
Životopisi, Bugojno

Dževad Mlaćo


Vores mødre, vores fædre (tysk originaltitel: Unsere Mütter, unsere Väter) er en tysk miniserie fra 2013 produceret for ZDF, der handler om fem unge tyskeres oplevelser under 2. verdenskrig.

Eksterne henvisninger

Tv-serier fra 2010'erne
Tv-serier fra Tyskland
Dramaserier
Film om 2. verdenskrig

Vores mødre, vores fædre


Ducatul Estoniei  (în  în ), cunoscut și sub denumirea de "Estonia daneză", reprezintă stăpânirea directă () exercitată de  din 1219 până în 1346, când teritoriul a fost vândut ordinului teutonic și a devenit parte a Ordensstaatului.

Danemarca a devenit o mare putere militară și comercială în secolul al XII-lea. Ea avea interesul să pună capăt frecventelor atacuri  care amenințau comerțul din Marea Baltică. Flotele daneze au atacat Estonia în 1170, 1194 și 1197. În 1206, regele Valdemar al II-lea și arhiepiscopul  au fost în fruntea unui raid pe insula Ösel (Saaremaa). Regii Danemarcei au revendicat posesiunea teritorială asupra Estoniei, care a fost recunoscută de papă. În 1219, flota daneză a debarcat în principalul liman din Estonia și i-a învins pe estoni în , care a adus  sub dominație daneză până la , în urma căreia teritoriile au fost preluate de Ordinul Teuton și vândute de Danemarca în 1346.

Cucerirea daneză

În timpul  din 1218, Papa Honorius al III-lea i-a dat lui Valdemar al II-lea mână liberă să anexeze oricât de mult teritoriu ar putea cuceri în Estonia. În plus, , liderul cruciaților teutoni, care lupta împotriva estonilor în sud, l-a vizitat pe rege și i-a cerut să-i atace pe estoni dinspre nord.

În 1219, Valdemar și-a strâns flota, și-a unit forțele cu  condusă de prințul Wizlav al Rügenului și a debarcat pe coasta de nord a Estoniei, în portul Lindanise (astăzi, Tallinn) din provincia estonă . Potrivit legendei, atunci s-a născut drapelul național al Danemarcei, Dannebrog, care ar fi căzut din cer la un moment critic al luptei și i-ar fi ajutat pe danezi să câștige  împotriva estonilor. Data bătăliei, 15 iunie, este încă sărbătorită ca Valdemarsdag (ziua lui Valdemar și sărbătoarea drapelului național) în Danemarca actuală.

Ordinul Fraților Livonieni ai Sabiei a cucerit sudul Estoniei în timp ce Danemarca a luat nordul, iar cei doi au convenit să împartă Estonia, dar s-au certat pe marginea granițelor exacte. În 1220, regele Danemarcei renunța la pretențiile sale asupra provinciilor sudice estone  și , care fuseseră deja cucerite de Frații Sabiei. Episcopul Albert a cedat în schimb Danemarcei provinciile estone ,  și Jerwia.

În 1227 Frații Livonieni ai Sabiei au cucerit toate teritoriile daneze din nordul Estoniei. După înfrângerea lor în bătălia de la Saule, membrii supraviețuitori ai ordinului au aderat la Ordinul Teutonic prusac în 1237. La 7 iunie 1238, Ordinul Teutonic a încheiat tratatul de la Stensby, într-o cetate regală din sudul Zeelandei, cu regele danez Valdemar al II-lea. În conformitate cu tratatul, Jerwia a rămas parte a Ordenstaatului, în timp ce Harria și Vironia au fost retrocedate regatului Danemarcei drept domeniu direct, sub numele de Ducatul Estoniei.  Primul  fusese numit de Valdemar al II-lea încă din 1220, iar titlul a fost ulterior asumat de regii Danemarcei începând cu 1269.

Datorită statutului de posesiune regală, Ducatul Estoniei a fost inclus într-o listă națională daneză de impozite numită  (în ; 1220-41), un important document geografic și istoric. Lista conține aproximativ 500 de toponime estone și numele a 114 vasali locali.

Capitala Estoniei daneze a fost Reval (Tallinn), fondat pe locul portului Lindanise după invazia din 1219. Danezii au construit cetatea  pe Dealul Toompea. Estonii și-au numit în continuare capitala "Tallinn", nume care, conform unei legende urbane, ar proveni de la Taani linna ("cetatea danezilor"). Revalul a primit drepturi de oraș după modelul Lübeckului (1248) și s-a alăturat Ligii Hanseatice. Chiar și astăzi, influența daneză poate fi văzută în simbolurile heraldice: stema orașului Tallinn prezintă crucea daneză, în timp ce stema Estoniei prezintă trei lei, asemănători stemei daneze.

În 1240, Valdemar al II-lea a înființat , dar, contrar dreptului canonic, și-a rezervat lui și urmașilor lui ca regi ai Danemarcei dreptul de a numi episcopul. Decizia de a proclama pur și simplu Scaunul Revalului era unică în întreaga Biserică Catolică în acel moment și a fost contestată de episcopi și de Papă. În această perioadă, la Reval nu s-a stabilit o procedură de alegere a episcopilor, iar drepturile regale asupra episcopiei și cel de nominalizare a episcopilor au fost chiar incluse în tratat atunci când teritoriile au fost vândute Ordinului Teuton în 1346.

Atestat pentru prima oară în 1240, ducatul era guvernat local de un vicerege (în ) numit de rege și funcționând ca plenipotențiar al său. Viceregele avea puteri administrative, colecta impozitele și comanda vasalii și trupele în caz de război. Majoritatea viceregilor erau fie de naționalitate daneză, fie dano-estoni.

În Vironia, principalele centre de putere au fost Wesenberg (Rakvere) și Narva, construite pe locul vechilor cetăți estone Rakovor și Rugodiv.  Wesenberg a primit drepturi după modelul Lübeckului în 1302 de la regele Erik Menved. Narva a primit aceste drepturi în 1345.

Vasalii regelui danez primeau  conform  în schimbul serviciilor militare și la curte. Jurământul vasalilor față de un nou rege trebuia să fie prestat pentru "un an și o zi". Dintre vasali, 80% erau germani din Westphalia, 18% erau , iar 2% erau estoni (Clemens Esto, Otto Kivele, Odwardus Sorseferæ etc.). Cronicarul Ditleb Alnpeke (1290) s-a plâns că regele Danemarcei accepta estoni ca vasali. Stăpânirea daneză era mai liberală în această privință decât cea a Fraților Sabiei, pe teritoriul cărora niciunui localnic nu i se permitea să devină stăpân de feudă. În 1248, vasalii și orășenii din Reval aveau deja un organism legislativ local sau ritterschaft.

Armata daneză a vizitat provincia doar ocazional. În 1240-42, Danemarca a dus un război împotriva Novgorodului și a încercat să-și extindă dominația în țara . Regele Valdemar și-a trimis fiii Abel și Knut să susțină campania vasalilor, dar nu au dobândit niciun teritoriu nou.  Regele danez Erik Plogpennig a vizitat Estonia în 1249, iar flota daneză a navigat la Reval în 1268 și 1270 împotriva amenințărilor rusești și lituaniene.

În august 1332, regele Christopher II al Danemarcei a murit și Danemarca a intrat într-o perioadă de frământări politice.  Provincia Estonia a fost împărțită între un partid pro-danez condus de episcopul Olaf al Revalului și partidul pro-german condus de căpitanul Marquard Breide. După ce estonii din Harria s-au răzvrătit în  din 1343, ordinul teuton a ocupat teritoriile. Răsturnarea dominației daneze a venit la două zile după ce Ordinul a reprimat revolta estonă, iar viceregele danez a fost închis, în colaborare cu vasalii pro-germani. Cetățile Reval și Wesenberg au fost predate ordinului de către partidul pro-german pe  și cetatea Narva în 1345.  În 1346, Estonia (Harria și Vironia) au fost vândute pentru 19.000 de  Ordinului Teuton, în ciuda promisiunii făcute de Christopher al II-lea în 1329 de a nu abandona și a nu vinde niciodată teritorii Danemarcei din Estonia. Regele Danemarcei a făcut chiar o declarație publică de pocăință pentru că și-a încălcat cuvântul și a cerut iertare de la Papă. Schimbarea suzeranității daneze cu cea a Ordinului Teutonic a avut loc la .

Titlul de "", care fusese deținut anterior de regii danezi, a dispărut în timpul epocii teutone și a mai fost reînviat abia în 1456 de către regele danez Christian I. Titlul a fost asumat apoi de monarhia suedeză după cucerirea Estoniei în timpul Războiului Livonian. Titlul s-a transferat apoi țarilor ruși după victoria lor în Marele Război al Nordului și a continuat să fie un titlu subsidiar al țarilor ruși până când dinastia Romanov a fost răsturnată în 1917 în timpul Revoluției Ruse.

Listă de viceregi

 ? (1240-1248)
 Saxo Aginsun (1248–49)
 Stigot Agison (1249)
 Saxo (1254–57)
 Jakob Ramessun (1259)
 Woghen Palissun (1266)
 Siverith (1270)
 Eilard von Oberch (1275–1279)
 Odewart Lode (1279–1281)
 Letgast (1285)
 Friedrich Moltike (1287)
 Johann Sialanzfar (1288)
 Nils Axelsson (1296)
 Nikolaus Ubbison (1298)
 Johann Saxesson (1304)
 Johannes Canne (1310)
 Ago Saxisson (1312–1313)
 Heinrich Bernauer (1313–1314)
 Johannes Kanna (1323)
 Heinrich Spliit (1329)
 Marquard Breide (1332–1335)
 Konrad Preen (1340 – mai 1343)
 Bertram von Parembeke (1343)
 Stigot Andersson (1344–1346)

Guvernatorii danezi ai Øselului

 Heinrich Wulf (5 martie 1562 - 1567)
 Klaus von Ungern zu Dalby (mai 1573 - august 1576)
 Johann von Mentz (2 septembrie 1576 - 1584)
 Mathias Budde (1584-1587)
 Claes Maltesen Sehested (2 februarie 1599 - 1612)
 Nils Kraggen (1612-15)
 Jakob Wacke (1615-35)
  (1635-43)
 Ebbe Ulfeld (1643-45)

Note

Bibliografie

Istoria Estoniei

Ducatul Estoniei (1219-1346)


Pânza de păianjen este un roman interbelic scris de Cella Serghi și publicat în 1938.

Sumar

Pânza de păianjen - scris la 1938 fiind romanul de debut al scriitoarei Cella Serghi.Pânza de păianjen -în mare măsură este un roman autobiografic. Eroina principală Diana Slavu, ni se înfățișează ca un caracter complex, cu luminile și umbrele ei, se zbate între realitate și aparență, între asumare și iluzie, între curaj și ambiție,  și complexele sociale, mai ales între mai multe feluri de a iubi încercând un soi de forță interioară să poată ieși din "pânza de păianjen" creată de viața însăși și în care Diana Slavu se simte, adeseori, o captivă.

Scriitoarea prin acest roman de debut, reușește să nuanțeze sufletul preadolescenței cu aspirațiile sale subtile și îmbătătoare, înflăcărări, temeri, bravuri de-o clipă și dureri ascunse ale tinereții, dar și frământările vieții din perioada interbelică. Aceste roman Pânza de păianjen rămâne cartea esențială și lectura preferată a generații și generații de adolescenți.

În anii optzeci lumea nu se topea de dragul scriitorilor "tradiționaliști" cât a romanelor de dragoste, erau anii altor subiecte, a cărților cu cheie, cu cifru, cu subtext, anii cărților cu multe experimente cu mai multe paliere de acces.

Pânza de păianjen este o carte de referință. Personajul este natural, spontan,  sincer, cuceritor, are capacitatea de a face cititorul să viseze, tocmai de aceea este o carte de referință. Glasul publicului este  în cazul romanelor Cellei Serghi mai important decât glasul criticii. Romanul este lecturat încă de atâta timp, tocmai din suplețea scriiturii, naturalețea, dezinvoltura, profunzimea amănuntelor: o stare sugerată, descrierea unei rochii, a unei fizionomii, descrierea unui interior, detalii care construiesc o poveste, redau o emoție. Cella Serghi era Margaret Mitchell cu romanul Pe aripile vântului,  asta este Cella Serghi  este Margaret Mitchell a noastră!

Lectura romanului este un imbold către a percepe viața cu toate ale ei, bune și rele, trăite cu adevărat, cu intensitate, cu romantismul caracteristic de ate bucura de tot ce te înconjoară. Este ca și cum Cella Serghi ne îndeamnă să fim noi înșine și să nu ne temem să trăim.

Diana Slavu, personajul principal al romanului, își povestește viața prin intermediul unor caiete pe care le-a trimis uneia din prietenele ei, Ilinca Dima. Copilăria trăită în sărăcie, iubirile adolescentine, căsătoria, dragostea pentru un alt bărbat, căsătorit și el, toate se întrepătrund formând "pânza de păianjen". La toate acestea se adaugă dragostea Dianei pentru mare și pentru tot ceea ce reprezintă aceasta.

Cărți din 1938
Romane românești
Romane-frescă socială
Romane de Cella Serghi

Pânza de păianjen (roman)


La línea 1 de Las Rozas es una línea que conecta el casco urbano de Las Rozas con la urbanización Molino de la Hoz.

Su frecuencia de paso es de 60 minutos todos los días, y tiene las siguientes paradas.

DIRECCIÓN MOLINO DE LA HOZ

Ctra de las Rozas-Majadahonda ,SN S/N Rotonda Polideportivo

Plaza de Madrid ,N 38 Plaza de Madrid

Paseo del Pinar ,N 1 C.del Doctor Toledo-Paseo del

Avda de la Constitución ,N 8 Avda. de la Constitución-Ayunt

Calle de la Comunidad Castilla-La Mancha ,N 1 Burgocentro

Calle de la Comunidad Castilla-La Mancha ,N 70 Esq.Avda.de España

Avda de España ,N 139 Esq.C.Com.Castilla y León

Avda de España ,N 163 Parque Paris

Calle Comunidad de Aragón ,N S/N Esq.C.Comunidad de la Rioja

Crtra de El Escorial km. 2,200 ,N 1 Esquina C. Duque de Ahumada

Ctra de El Escorial ,N 5 Entrada a Urb. la Chopera

Calle Guridi ,N 165 Esq. C. de Rodrigo

Calle Chueca ,N 79 Esq. C.Valera

Calle Guridi ,N 165 Esq.C. Chopera

Calle Camino Real ,N 2 B Acceso Urb.Molino de la Hoz In

Calle Camino Real ,N 2 Hotel

Cmno Real ,N 1 Club Social

Cmno Real ,N 6 Esq.C.Urogallo

Cmno Real ,N 28 Esq.C.Cetrería

Cmno Real ,N 38 Finca 38

DIRECCIÓN LAS ROZAS

Cmno Real ,N 38 Finca 38

Cmno Real ,N 26 Gta.C.Real

Cmno Real ,N 6 Zona Escolar

Cmno Real ,N 1 Entrada Caseta Control

Calle Camino Real ,N 2 C. Camino Real Frte. Hotel Río

Ctra de El Escorial ,N 1 Fte.Urbanización Molino de la

Calle Guridi ,N 165 Esq. C. de Rodrigo

Calle Chueca ,N 79 Esq. C.Valera

Calle Guridi ,N 165 Esq.C. Chopera

Ctra de El Escorial ,N 5 Fte.Urb.La Chopera - las Rozas

Avda Gerard Nevers ,N S/N Esq.Ctra.M-505

Calle de la Comunidad de la Rioja ,N 36 Pdo.Esq.C.Comunidad de Madrid

Calle de la Comunidad de la Rioja ,N 3 Esq.C.Najerilla

Calle de la Comunidad de Madrid ,N 41 C.de la Comunidad de Madrid-C.

Avda de la Iglesia ,N 2 San Francisco-Real

Plaza de Madrid ,N 1 Pza.Madrid

Ctra de las Rozas-Majadahonda ,SN S/N Rotonda Polideportivo

Línea L1 (Auto Periferia-Las Rozas de Madrid)


Premiul Palm Dog, adesea doar Palm Dog este un premiu anual alternativ prezentat de Federația Internațională a Criticilor de Film în timpul Festivalului de film de la Cannes.

Inițiat în 2001 de Toby Rose, premiul este acordat pentru cea mai bună performanță canină (de grup sau individuală, reală sau animată).

Premiul constă dintr-o lesă pentru câini pe care este înscris cu majuscule "PALM DOG". Numele dat premiului este evident un joc de cuvinte amintind de premiul cel mai prestigios al festivalului, Palme d'Or.

Istoric

Acordat prima dată în iunie 2002, Premiul Palm Dog a fost mediatizat în jurul lumii, incluzândperiodice precum Financial Times Deutschland, Sydney Morning Herald, The New York Times, the BBC, the Los Angeles Times, și canalul de televiziune ABC News. În 2012 jurații pentru Palm Dog fuseseră The Times prin criticul de film Kate Muir, The Daily Telegraph's prin Robbie Collin, The Guardian's prin Peter Bradshaw și revista Heat's prin Charles Gant.

Câștigători
Nominalizații și câștigătorii premiului Palm Dog sînt prezentați cronologic. Câștigătorii sunt prezentați în litere îngroșate.

2001
 Otis din filmul The Anniversary Party, regizor Jennifer Jason Leigh,
 Leo ca Delgado din filmul Large,

2002
 Tähti ca Hannibal din filmul The Man Without a Past,
 Jack Russell Sonny (sau George) din filmul Mystics,

2003
 Moses din filmul Dogville,
 Bruno din filmul The Triplets of Belleville,

2004
 All dogs din filmul Mondovino,
 Câinele acrobat din Life Is a Miracle,

2005
 Bruno din The Cave of the Yellow Dog,
 Terierul fidel din The Adventures of Greyfriars Bobby,

2006
 Mops din filmul Marie Antoinette,
 Schumann, un câine Riesenschnauzer, din Pingpong,

2007
Pentru prima dată Premiul Palm Dog a fost acordat ambilor nominalizați:
 All strays dogs din Mid Road Gang,
 Yuki din  Persepolis,

2008
Pentru prima dată Premiul Palm Dog a fost acordat în unanimitate:
 Lucy din filmul Wendy and Lucy
 Un premiu special al juriului a fost acordat câinelui Molly din O' Horten.

2009
 Dug din Up, un film de animație,
 Talking fox in Antichrist,
 Black poodle in Inglourious Basterds,

2010
 Boss din filmul Tamara Drewe
 Un premiu special al juriului a fost acordat câinelui Vuk din filmul Le Quattro Volte.

2011
 Uggie din filmul The Artist
 Un premiu special al juriului a fost acordat câinelui Laika din filmul Le Havre.

2012
 Banjo și Poppy din Sightseers,
 Un premiu special al juriului a fost acordat câinelui Billy Bob din filmul Le Grand Soir

2013
 Baby Boy din filmul Behind the Candelabra

2014
 Întregii distribuții canined din filmul White God

2015
 Lucky the Maltipoo din filmul Arabian Nights
 Marele Premiu al juriului – cBob from The Lobster
 Palm DogManitarian award – I Am a Soldier

2016
 Nellie din Paterson
 Jacques din In Bed with Victoria
 Premiul Palm DogManitarian – Ken Loach

Referințe

Legături externe
 Websit oficial

Câini în cultura populară
Fondări în 2001
Festivalul Internațional de Film de la Cannes
Liste de filme după premiu
Premii acordate animalelor

Premiul Palm Dog


Ervin Skela () este un fotbalist albanez care joacă pe postul de mijlocaș pentru FC Hanau 93 în Gruppenliga Frankfurt Ost, al șaptelea eșalon al fotbalului german.

Mare parte din carieră a petrecut-o în Germania, jucând în rest și pentru echipe din Albania, Italia și Polonia. Este al treilea cel mai selecționat fotbalist albanez cu 75 de apariții, dar și al treilea cel mai bun marcator din istoria naționalei sale, cu 13 reușite.

Cariera

Începutul carierei
Skela a început să joace fotbal în Albania de la o vârstă fragedă. A început cariera de profesionist la echipa sa locală KS Flamurtari Vlorë, care, la momentul acela era una din cele mai bune echipe din Albania. A jucat pentru Vlora timp de trei sezoane, între 1992 și 1995, fiind împrumutat pentru o scurtă perioadă de timp în 1993 la KF Tirana.

Germania
După trei ani de fotbal în Albania, Skela a fost transferat de echipa germană Union Berlin. În trei ani petrecuți la clubul berlinez a jucat în peste 57 de meciuri și a marcat opt goluri. În 1997 a ajuns la FC Erzgebirge Aue, unde a jucat 47 de meciuri și a marcat șapte goluri. În 1999 Skela a fost transferat de FC Chemnitzer, unde a jucat peste 50 de meciuri și a marcat 11 goluri. În ianuarie 2000 a ajuns la SV Waldhof Mannheim, club care a ratat promovarea în acest sezon la doar un singur punct. După 15 meciuri jucate pentru Waldhof s-a transferat la Eintracht Frankfurt, pentru care a jucat timp de trei ani, adunând 92 de meciuri și 26 de goluri.

Ascoli
El a semnat un contract pe un an cu Ascoli, pentru care a debutat pe 9 septembrie 2006. Cu toate acestea, Skela nu a reușit să se impună ca titular și a rămas liber de contract, jucând doar în șapte partide pentru formația alb-neagră.

Energie Cottbus
În ianuarie 2007, Skela a revenit în Germania pe 29 ianuarie 2007, semnând cu Energie Cottbus un contract pe doi ani și jumătate. În perioada petrecută la Cottbus, Skela a devenit un jucător cheie și unul dintre preferații fanilor. În sezonul 2007-2008 a jucat 34 de meciuri și a marcat șapte goluri, Cottbus reușind să se salveze de la retrogradare. La sfârșitul sezonului avea în total 137 de meciuri și 21 de goluri în Bundesliga.

Pe 22 noiembrie 2008, Skela a marcat un gol istoric împotriva giganților de Bayern München, un meci valabil pentru etapa a paisprezecea a sezonului 2008-2009, pierdut de Cottbus pe Allianz Arena cu scorul de 1-4, devenind primul și singurul jucător albanez care reușește să înscrie împotriva lui Bayern München. El a marcat al doilea său gol al sezonului pe 26 aprilie 2009, împotriva echipei care avea să fie campioană în acel sezon, VfL Wolfsburg, ajutând-o pe Cottbus să câștige cu 2-0 și devenind prima echipă care a reușit să o învingă pe VfL Wolfsburg după 4 luni de invincibilitate.

După doi ani la FC Energie Cottbus, Skela a părăsit clubul la data de 30 iunie 2009.

Koblenz
După patru luni fără club, el a semnat pe 14 octombrie 2009 un contract pe doi ani cu TuS Koblenz, primind tricoul cu numărul 28. Skela și-a făcut debutul în etapa a noua a sezonului 2009-2010 împotriva lui Rot Weiss Ahlen, jucând 90 de minute într-un meci terminat la egalitate, scor 1-1. După meci, antrenorul echipei Rapolder, frustrat de jocul slab al celorlalți jucători, a declarat că "Skela singur nu poate decide toate meciurile" și că așteaptă mai mult de la jucători ca Shefki Kuqi, Matej Mavric, Benjamin Lentile și Melinho. Skela a jucat în 17 meciuri pentru Koblenz, care a încheiat sezonul pe locul 17, loc retrogradabil.

Windeck
Pe 1 februarie 2011, Skela s-a alăturat echipei FC Germania Windeck.

Arka Gdynia
Pe 4 martie 2011, Skela a părăsit Germania Windeck și a semnat cu Arka Gdynia. Skela a debutat pentru Arka pe 11 martie 2011, jucând în ultimele minute ale egalului din deplasare, scor 2-2, cu Górnik Zabrze. Aici a jucat puțină vreme, părăsind clubul în iunie 2011. El a intrat în doar cinci meciuri, fiind titular în trei dintre ele.

FC Hanau 93
După ce nu a mai jucat fotbal profesionist de când și-a reziliat contractul cu Arka Gdynia în 2011, Skela a semnat cu echipa de liga a opta germană FC Hanau 93 pe 29 ianuarie 2014, la vârsta de 37 de ani.

În sezonul 2014-2015, Skela a fost cel de-al doilea marcator al echipei în urma lui Kahraman Damar cu 18 goluri, ajutând-o să obțină promovarea în Gruppenliga Frankfurt Ost (VII).

Pe 16 ianuarie 2016, Hanau 93 a confirmat prin intermediul paginii de Facebook a echipei că Skela și-a prelungit contractul cu clubul pentru încă un sezon.

În sezonul 2017-2018 sezon, Skela a jucat foarte rar, prinzând doar 5 meciuri, din cauză că trebuia să participe la cursurile de antrenori pentru obținerea licenței Pro. Pe 28 aprilie 2018 și-a prelungit contractul pentru încă un an.

Carieră internațională
Skela a fost pentru prima dată selecționat în echipa națională de fotbal a Albaniei în 2000, strângând în total 75 de meciuri în care a marcat 13 goluri. Alături de Lorik Cana deține recordul pentru cele mai multe meciuri jucate în preliminariile Campionatului Mondial, cu 28 în total. Pe 7 iunie 2013, cu câteva minute înainte de începerea meciului cu Norvegia contând pentru calificările la Campionatul Mondial din 2014, care s-a jucat pe Stadionul Qemal Stafa, el și vechiul său coechipier Altin Lala au primit o plachetă din partea Federației Albaneze de Fotbal, pentru contribuțiile lor aduse echipei naționale.

Statistica meciurilor la echipa națională
Din 6 septembrie 2011

Palmares

Cluburi

 Hanau

 Kreisoberliga Hanau (VIII) (1): 2014-15

Individual

 Fotbalistul albanez al anului (1): 2007

Note

Legături externe

 Ervin Skela<span id="cxmwAiA" tabindex="0"> la fussballdaten.de

Fotbaliști ai 1. FC Kaiserslautern
Nașteri în 1976
Fotbaliști internaționali albanezi
Fotbaliști albanezi
Atacanți
Mijlocași
Fotbaliști ai Eintracht Frankfurt
Oameni în viață

Ervin Skela


Joel Vernaza (Esmeraldas, Esmeraldas, 2 de agosto de 1976) es un exfutbolista y entrenador ecuatoriano. Jugaba de Delantero y su último equipo fue Deportivo Coca de la Segunda Categoría. Actualmente dirige a Chacaritas FC de la Serie B de Ecuador.

Clubes

Referencias

Futbolistas de Ecuador
Futbolistas del Delfín Sporting Club
Futbolistas del Cuniburo Fútbol Club

https://web.archive.org/web/20070713011244/http://www.ecuafutbol.org/Servicios/FichaJugadores.aspx?valor1=0801909433<

Joel Vernaza


Ambrosio José Martín Cedres (născut pe 30 aprilie 1968) este un fost handbalist spaniol, în prezent antrenor de handbal.

În vara anului 2012, el l-a înlocuit pe Karl Erik Bøhn ca antrenor principal al campioanei Ungariei, Győri Audi ETO KC. În paralel cu acest post, începând cu 4 octombrie 2016, el antrenează și echipa națională feminină a României, după plecarea suedezului Tomas Ryde.

Martín a fost primul antrenor spaniol care a câștigat Liga Campionilor cu o echipă străină.

Palmares internațional

Ca jucător
cu Cadagua Gáldar
EHF City Cup:
Finalist: 1995

cu Portland San Antonio
Liga Campionilor EHF:
 Câștigător: 2001
Finalist: 2003

Supercupa EHF:
 Câștigător: 2000
Finalist: 2001

Cupa Cupelor EHF:
 Câștigător: 2000

Ca antrenor
cu Győr
Liga Campionilor EHF:
 Câștigător: 2013, 2014, 2017, 2018
Finalist: 2016

cu Itxako
Liga Campionilor EHF:
Finalist: 2011

Cupa EHF:
 Câștigător: 2009
Finalist: 2008

Performanțe individuale
 Cel mai bun antrenor din Liga Campionilor EHF Feminin: 2015, 2016

Note

Nașteri în 1968
Sportivi spanioli în viață
Handbaliști spanioli
Antrenori de handbal spanioli
Spanioli expatriați în Ungaria
Spanioli expatriați în România
Spanioli expatriați în Rusia

Ambros Martín


East Dublin est une ville américaine située dans le comté de Laurens, en Géorgie. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Liens externes

Municipalité en Géorgie (États-Unis)
Comté de Laurens (Géorgie)

East Dublin (Géorgie)


තොළුවිල බුද්ධ ප්‍රතිමා වහන්සේ බුදුන් වහන්සේගේ සමාධි මුද්‍රාව විදහා දක්වයි. අනුරාධපුරයේ තොළුවිල දි 1900 දි  මුල්වරට ඉංග්‍රීසි ජාතිකයන්ට හමුවූ අතර පසුව ඔවුන් විසින් කොළඹ කෞතුකාගාරයට ගෙනයන ලදුව දැනට එහි ප්‍රදර්ශනයට තබා ඇත.  කළු ගලින් නිර්මාණය කරන ලද මෙම ප්‍රතිමාව උසින් අඩි 5 අඟල් 9 ( මිටර 1.75 ) වේ.

මුද්‍රාව
සමාධි මුද්‍රාවේ බුද්ධ ප්‍රතිමාවකි. මෙම භාවනා කිරීමේ ඉරියව්වේදී එරමිනියා ගොතා ගෙන අත්ල උඩු අතට හරවා එකක් මත එකක් සිටින සේ උකුල මත දෑත් තබා බුදුන් වහන්සේ වැඩ හිඳින සේක.
මෙම පිළිමය අනුරාධපුරයේ සමාධි බුදු පිළිමයට සමානකමක් දක්වයි. වැඩහිඳිනා ඉරියව්ව විරාසනයයි. ඉන්දියාවේ මථුරා පිළිම සම්ප්‍රදායේ ආභාසය ලැබි ඇත. අඩවන් දෙනෙතින් නුදුර බලා සිටින ආකාරයෙන් නෙළා ඇති මෙම පිළිමයෙන් බුදුරජාණන් වහන්සේගේ චිත්ත ඒකාග්‍රතාව මැනවින් පැහැදිලිව පෙන්නුම් කරයි.

ඉතිහාසය
අනුරාධපුරයේ අග භාගයේදි පමණ නිර්මාණය කරන ලදැයි සැලකේ. (ක්‍රි.ව. 4 -5 වන සියවස.)

මේවාද බලන්න
තොලුවිල පුරාවිද්‍යා රක්ෂිතය

බුදු පිළිම - ශ්‍රී ලංකා

තොළුවිල බුද්ධ ප්‍රතිමාව


Francis Nelson ist der Name folgender Personen:

* Francis Nelson (Eishockeyfunktionär) († 1932), kanadischer Eishockeyfunktionär
 Francis Nelson (Eishockeyspieler) (1910–1973), US-amerikanischer Eishockeyspieler

Francis Nelson