Formerly known as The United Kingdom Office for Library and Information Networking, UKOLN was a centre of expertise in digital information management, providing advice and services to the library, information, education and cultural heritage communities. UKOLN was based at the University of Bath and was funded through a mixture of core and project grants. Latterly it received its core funding solely from JISC, but had received core grants previously from the Museums, Libraries and Archives Council and the British Library.

History
UKOLN traces its roots back to 1977, when Maurice Line initiated the Bath University Programme of Catalogue Research with funding from the British Library. This led to the establishment, in 1979, of a research centre under the directorship of Philip Bryant, again with British Library funding. It was known initially as the Centre for Catalogue Research, and later renamed the Centre for Bibliographic Management (CBM) to reflect its broadening research portfolio.

In 1989, the British Library established the UK Office for Library Networking to work alongside the CBM. It had one full-time member of staff. In 1992, it merged with the CBM and started to receive additional core funding from JISC. The combined organisation was known briefly as UKOLN: The Office for Library and Information Networking, but three years later this was simplified to the UK Office for Library and Information Networking. In 2002 it became known simply as UKOLN, again reflecting a shift in the focus of its activity.

In 1994, Lorcan Dempsey succeeded Philip Bryant as Director of UKOLN. He in turn was succeeded in the role by Liz Lyon in 2000.

In May 2013 an article published in the Times Higher Education announced that "16 of its 24 University of Bath-based staff [were made] redundant after the cessation of a £622,000 annual grant from the higher education technology body Jisc".

Although UKOLN continued after 31 July 2013 it was significantly reduced in size and was no longer working in many of the areas which were responsible for its visibility in national and international arenas. UKOLN's Director departed without replacement in late 2013. The remaining staff were made redundant or redeployed in July 2015, marking the cessation of UKOLN's activities.

Work
UKOLN's main work included:
influencing policy and informing practice;
promoting community-building and consensus making by actively raising awareness;
advancing knowledge through research and development;
building innovative systems and services based on Web technologies;
acting as an agent for knowledge transfer.

Its specialist areas included metadata, interoperability and digital curation. It was involved in a range of national and international projects including the DELOS Network of Excellence in Digital Libraries, the Development of a European Service for Information on Research and Education (DESIRE), the Digital Repository Infrastructure Vision for European Research (DRIVER, a precursor to OpenAIRE), the Dublin Core Metadata Initiative, the Knowledge and Information Management (KIM) Grand Challenge Project, and the development of the SWORD interoperability standard and the Bath Profile of the Z39.50 standard. It was a founder member of the Digital Curation Centre (DCC) in 2004.

UKOLN published the Ariadne (Web magazine), targeted principally at information science professionals in academia, archives, libraries and museums, and the International Journal of Digital Curation. UKOLN also organised many events, including the annual Institutional Web Management Workshop and the International Digital Curation Conference.

References

External links
Official website

1989 establishments in the United Kingdom
Educational organisations based in the United Kingdom
Information technology organisations based in the United Kingdom
Jisc
Libraries in the United Kingdom
Library science organizations
Organizations established in 1989
University of Bath
University organizations

UKOLN


El pequeño vampiro (título original en inglés: The Little Vampire) es una película del género comedia-terror que se estrenó en Estados Unidos en el año 2000, basada en la novela de Angela Sommer Bodenburg del mismo nombre, publicada en 1979.

La película fue adaptada y dirigida por Uli Edel y cuenta con las actuaciones de Jonathan Lipnicki, Richard E. Grant, Jim Carter, Alice Krige, Pamela Gidley, Tommy Hinkley, Anna Popplewell, Dean Cook, Rollo Weeks, John Wood. Es una adaptación muy libre de la saga  El pequeño vampiro, trata de la amistad entre el niño Tony Thompson y el pequeño vampiro Rudolph Sackville-Bagg

Sinopsis
Tony Thompson (Jonathan Lipnicki) es hijo único, cuya familia se ha mudado de California a Escocia. En el nuevo país, no tiene amigos, y es golpeado por bullies en la escuela, que resultan ser los nietos del jefe de su padre. Parece que está destinado a sufrir su primer año en la nueva escuela. Sin embargo, él comienza a tener pesadillas recurrentes sobre vampiros.

La vida empieza a ser muy interesante para Tony cuando conoce a un joven vampiro llamado Rudolph (Rollo Weeks), que pronto se convierte en su mejor amigo. Rudolph tiene una hermana, Anna (Anna Popplewell), que se enamora de él, y un hermano, Gregory (Dean Cook). Su familia ha estado buscando una piedra mística que a su vez los hace humanos, pero un cazador de vampiros del mal llamado Rookery (Jim Carter) quiere la piedra para enviar a todos los vampiros hasta el inframundo. Una batalla sobreviene en un acantilado con Tony, sus padres, la familia de Rudolph y otros vampiros contra Rookery. Todos los vampiros vuelven a ser humanos gracias a la ayuda de Tony.

Reparto
 Jonathan Lipnicki como Tony Thompson
 Richard E. Grant como Frederick Sackville-Bagg
 Jim Carter como Rookery
 Alice Krige como Freda Sackville-Bagg
 Rollo Weeks como Rudolph Sackville-Bagg
 Dean Cook como Gregory Sackville-Bagg
 Iain De Caestecker como Nigel McAshton
 Anna Popplewell como Anna Sackville-Bagg
 Pamela Gidley como Dottie Thompson
 Tommy Hinkley como Bob Thompson
 John Wood como Señor McAshton
 Jake D'Arcy como Granjero McClaughlin

Soundtrack

 "Iko Iko" — Aaron Carter
 "Gimme! Gimme! Gimme! (A Man After Midnight)" — A*Teens (Cover from the original ABBA song)
 "Let's Get Funky Tonight" — Dream Street
 "Best Friends" — Angela Via
 "You Can Get It" — Baha Men
 "Let Your Soul Shine" — Bosson
 "Shalala Lala" — The Vengaboys
 "Here I Am" — No Authority
 "Flee Fly Flo" — Fe-m@il
 "Reason I Live" — Ace
 "Cool In The Wind" — Michael Reiss
 "Requiem (The Fifth)" — Trans-Siberian Orchestra

Referencias

Películas sobre acoso escolar

El pequeño vampiro (película)


أوري أور (بالعبرية:אורי אור) سياسي إسرائيلي وضابط عسكري سابق في جيش الدفاع الإسرائيلي ولد عام 1939 وألتحق بالجيش سنة 1957 في حرب 1967 قاد اللواء المدرع السابع، رفع لرتبة عقيد في أغسطس 1973 وعين أمراً للواء المدرع 679 الذي خاض حرب أكتوبر على الجبهة السورية في الجولان، في 1976 تولى قيادة فرقة في الجولان، تولى فيما بعد قيادة المنطقة الوسطى ثم المنطقة الشمالية حتى 1987، أحيل للتقاعد بعد خدمة عسكرية استمرت 30 عاما، انضم لحزب العمل الإسرائيلي وانتخب عضوا في الكنيست عام 1988 أعيد انتخابه عام 1992.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء الكنيست الثالثة عشرة (1992–96)
أعضاء الكنيست الرابعة عشرة (1996–99)
إسرائيليون شاركوا في حرب أكتوبر
جنرالات إسرائيليون
خريجو جامعة تل أبيب
سياسيو حزب العمل الإسرائيلي
مواليد 1939
نائبو وزراء إسرائيل

أوري أور


Torrefacto refere-se a um processo particular de torrefação dos grãos de café, comum na Espanha, Paraguai, Portugal, México, Costa Rica, Uruguai e Argentina. O processo envolve a adição de uma certa quantidade de açúcar durante a torrefação para vitrificar os grãos. Ao adicionar o açúcar adicional aos grãos, aumenta os efeitos da reação de Maillard durante o processo de torrefação, dando aos grãos mais sabor distinto. Os grãos vitrificados são então misturados com grãos torrados normais. Embora originalmente uma maneira barata de preservar os grãos de café na década de 1920, devido ao uso comum de café Robusta de baixa qualidade, o processo também foi usado para ocultar características negativas de aroma e sabor do café. Outro sugeriu  motivo da continuidade do uso da técnica tem sido a manutenção do aroma e sabor do café.

A adição de açúcar durante o processo de torrefação do torrefato aumenta a produção de compostos com propriedades antioxidantes. Tanto o café torrado moído quanto o torrado têm maior capacidade antioxidante do que as torras padrão, atividades pró-oxidantes diminuídas também foram observadas em um estudo. Além disso, o método de extração do expresso apresentou maior atividade antioxidante do que outros métodos de fabricação de cerveja.

Segundo Sagi Cohen, o processo Torrefacto permite que o café seja mantido fresco por mais tempo; reduz o preço, pois é misturado com açúcar muito mais barato; e dá-lhe sabores que ele descreve como "açúcar queimado", "asfalto diluído" e "carvão liquefeito".

Métodos de preparo de café

Torrefacto


James Francis Kenney (* 6. Dezember 1884 in Tyendinaga, Hastings County, Ontario; † 4. Juni 1946 in Ottawa) war ein kanadischer Historiker, Archivar und Keltologe, der insbesondere durch sein Hauptwerk über die frühen kirchlichen Textquellen Irlands und die Gründung der Canadian Catholic Historical Association bekannt wurde.

Leben

Kenney war das einzige Kind einer irischstämmigen Familie, die in Tyendinaga, im Osten Ontarios, eine Farm besaß. Nach dem Abschluss der Grundschule im Jahr 1899 verkauften die Eltern die Farm und zogen nach Belleville, um ihrem Sohn dort eine bessere Schulausbildung zu ermöglichen. Nachdem er diese 1903 erfolgreich abgeschlossen hatte, nahm er im September 1903 ein Studium an der Universität Toronto auf, das er im Juni 1907 mit einem Bachelor of Arts abschloss. Neben seinen erfolgreichen Studienleistungen in Deutsch, Französisch und Latein beschäftigte er sich mit Altgriechisch, und ab 1906 begann er, sich selbst Irisch beizubringen. Durch George M. Wrong, den Leiter des Departments für Geschichte in Toronto, fand er Interesse an irischer Geschichte und einem akademischen Werdegang als Historiker. Diese Tendenz verstärkte sich durch einen Besuch Douglas Hydes an der Universität, der leidenschaftlich für die Ziele der Conradh na Gaeilge warb, einer Organisation, die sich für die irische Sprache, die De-Anglikanisierung Irlands und damit für die Bewahrung der irischen Identität einsetzte.

Nach dem Abschluss des Studiums sah Kenney sich dem Problem gegenüber, dass es 1907 keine Universität in Kanada gab, die ein postgraduales Studium in Geschichte anbot. Wrong empfahl ihm, nach Oxford zu gehen, aber dies war jenseits der finanziellen Möglichkeiten seiner Eltern. Nach langer Suche ergab sich eine tragfähige Lösung durch ein Angebot der Universität in Wisconsin, die ihm eine Assistentenstelle in Europäischer Geschichte anbot und dadurch eine Fortsetzung seines Studiums ermöglichte. Zudem ergab es sich, dass Arthur Doughty, der damalige Leiter des öffentlichen kanadischen Archivs in Toronto, eine studentische Hilfskraft benötigte und Wrong ihm hier Kenney für die vorlesungsfreien Sommermonate vermittelten konnte. In Wisconsin begann Kenney unter der Anleitung von George C. Sellery und Dana C. Munro mit einem intensiven Studium der frühen irischen Quellen. Sein Master-Studium schloss Kenney im Sommer 1908 mit der Arbeit The Decline of the Celtic Church in Ireland, 795–1152 ab.

Entgegen seinen Hoffnungen ergab sich keine weitere Beschäftigung beim öffentlichen kanadischen Archiv, und es klappte auch nicht mit einer weiteren Beschäftigung in Wisconsin. Hinzu kam, dass es seinen Eltern gesundheitlich sehr schlecht ging und sich dadurch seine finanzielle Situation zuspitzte. In seiner Verzweiflung wandte er sich an Wrong, der ihm zu einer Fellowship in Toronto verhalf. Das Ziel der finanziellen Förderung war die Erforschung der Stadtgeschichte Torontos. Mit dieser Arbeit begann er, verlor aber rasch das Interesse daran, um sich wieder vermehrt der irischen Geschichte zuzuwenden. Glücklicherweise ergab sich dann im April 1909 eine Fellowship für mittelalterliche Geschichte an der Columbia University, wo er insbesondere mit James T. Shotwell, einem früheren Studenten Wrongs, Kontakt hatte. Dies gab ihm die Gelegenheit, sich den keltischen Sprachen zu widmen und insbesondere von Shotwell den kritischen Umgang mit Quelltexten zu erlernen. Kenney begann mit den Arbeiten an seiner Dissertation und nutzte dazu insbesondere die gut ausgestatteten Bibliotheken an der Columbia University. Im Sommer 1910 musste er wieder nach Toronto zurückkehren, wo er sich zunächst mit einer Reihe kleinerer Arbeitsverhältnisse u. a. als Latein- und Geschichtslehrer über Wasser hielt. Nach mehreren Anläufen und intensiver Unterstützung durch Wrong erhielt Kenney im Mai 1912 eine Stelle an dem öffentlichen Archiv in Toronto, die er bis zu seinem Lebensende innehatte.

Im öffentlichen Archiv Kanadas war Kenney u. a. auch zuständig für die Sammlung von Gemälden, Zeichnungen und Drucken. Hier stellte er 1919 einen Katalog mit 771 Porträts von Personen der kanadischen Geschichte zusammen. In ihrem Review hob die Archivarin der Detroit Public Library, L. Oughtred Woltz, die Tiefe der begleitenden Texte von Kenney hervor, zu denen umfassende technische Beschreibungen und die jeweiligen historischen Hintergründe mitsamt zahlreichen biografischen Skizzen gehörten. Kenney fand aber nebenher noch Zeit für seine Dissertation. Mehrfach fuhr er nach New York zur Columbia University, um die dortigen Bibliotheken nutzen zu können und um sich von James Shotwell und John Gerig beraten zu lassen. Im Februar 1916 las Kuno Meyer den damaligen Stand der Arbeiten durch und war davon beeindruckt. 1919 bereitete Kenney einen Aufsatz über die Navigatio Sancti Brendani vor, die im Mai 1920 von seinem Vorgesetzten Arthur Doughty in der Royal Society of Canada vorgetragen wurde, weil er damals selbst noch nicht Mitglied war. Als im November 1926 seine Dissertation abgeschlossen war, akzeptierte Austin Evans, der damalige Herausgeber der Reihe Records of Civilization, umgehend die über 800 Seiten umfassende Arbeit für die Publikation unter dem Titel The Sources for the Early History of Ireland: Ecclesiastical. Geplant war eine zweibändige Ausgabe, wobei sich der zweite Band den nicht-kirchlichen Quellen zuwenden sollte. Im Februar 1927 wurde Kenney erneut als Doktorand akzeptiert und das Promotionsverfahren eröffnet, das mit der Abschlussprüfung am 22. April 1927 erfolgreich abgeschlossen wurde.

Während die Druckausgabe vorbereitet wurde, hatte Kenney die Gelegenheit, dienstlich für fünf Monate nach Irland zu reisen, um dort für Kanada relevantes Archivmaterial zu sichten. Es war sein einziger Aufenthalt in Irland, der ihm nicht nur Gelegenheit gab, interessante Funde zu machen wie etwa eine Sammlung mit Materialien zu Henry Kelsey in Belfast, sondern auch irische Historiker zu treffen, u. a. mit Richard I. Best, Robert A. S. Macalister, Eoin MacNeill und Paul Grosjean. Er ließ sich in dieser Zeit Druckfahnen aus New York nach Irland zuschicken und nutzte die Gelegenheit, Anregungen von Grosjean aufzunehmen. Im Dezember 1929 konnte sein Werk schließlich erscheinen.

Die Arbeit über die kirchlichen Quellen aus der frühen Geschichte Irlands beschränkt sich auf den Zeitraum von den ersten schriftlichen Quellen in Irland bis 1170, also die Zeit vor der Ankunft der Normannen. Es beginnt mit einem neunzigseitigen Abriss der Geschichte Irlands, die insbesondere auf die Arten der entstandenen Texte, deren Hintergründe und auf deren Überlieferung bis in die moderne Zeit eingeht. Der größte Teil des Werks gruppiert die Quellen nach zeitlichen und inhaltlichen Kriterien in sieben Kapitel, die jeweils mit umfangreichen Einführungen und Bibliographien versehen sind. Der Hauptinhalt sind 659 Einträge zu einzelnen Texten, die jeweils die Gliederung zitieren, die Handschriften nachweisen, Textausgaben und weiterführende Literatur angeben und dann weitere Erläuterungen enthalten.

Die Veröffentlichung wurde von dutzenden Reviews in den höchsten Tönen gelobt. Im American Historical Review wurde festgestellt, dass es schwerfalle, das Buch zu hoch zu loben. James A. Geary sah es im Speculum ähnlich und fügte hinzu, wie sehr bislang eine solche Zusammenstellung gefehlt habe und wie nützlich sie für die Keltologie sei. Robert A. S. Macalister prophezeite im Journal of Theological Studies, dass dieses Werk über einen langen Zeitraum ein Standardwerk sein werde, und stellte fest, dass es ihm trotz seiner Expertise in einigen dieser Bereiche nicht gelungen sei, Lücken in den Bibliographien zu finden. Macalister schloss mit der Bemerkung, dass bei der Fertigstellung des versprochenen zweiten Bandes mit gleicher Qualität die Erforschung der irischen Geschichte sich in die Äras "vor Kenney" und "nach Kenney" unterteilen lassen werde.

Kenney war Mitglied der 1919 gegründeten American Catholic Historical Association (ACHA), möglicherweise bereits seit der Gründung. Nach der Veröffentlichung seines Buchs wurde Kenney zur Konferenz der ACHA im Jahr 1930 um einen Vortrag gebeten. Bei dieser Gelegenheit wurde er auch zum Vizepräsidenten für 1931 gewählt, um dann turnusmäßig 1932 den Vorsitz zu übernehmen. Während seiner Präsidentschaft fand die Jahrestagung der ACHA in Toronto und damit zum ersten Mal außerhalb der Vereinigten Staaten statt. Während der Konferenz reifte die Idee einer kanadischen, zur ACHA vergleichbaren Gesellschaft, und noch am Ende der Konferenz wurde unter der Leitung von Kenney ein Komitee für diesen Zweck gegründet. Nach längeren Vorbereitungen erfolgte die Gründung der Canadian Catholic Historical Association (CCHA) am 3. Juni 1933 in Toronto mit 75 Teilnehmern. Francis Robert Latchford, Richter am Supreme Court in Ontario, wurde Gründungspräsident und Kenney der erste Sekretär. Zu den Errungenschaften Kenneys gehörte die frühe Einbeziehung der französischen Kanadier, und auf der ersten Konferenz im Jahr 1934 gelang es, mit vier englischen und drei französischen Vorträgen beide Seiten in ausgeglichener Weise zu integrieren.

Nachdem Doughty 1935 in den Ruhestand ging, wurde Kenney zunächst zum kommissarischen Leiter des Archivs ernannt. Seine Hoffnung, diese Position auf Dauer einnehmen zu können, erfüllte sich jedoch nicht, als Ende 1937 Gustave Lanctot berufen wurde. Kenney arbeitete weiter an dem zweiten Band, aber die Aktivitäten bei der ACHA, die nachfolgende Gründung der CCHA und die zwei Jahre als kommissarischer Leiter des Archivs gaben Kenney nicht viel Zeit. Kenney starb 1946 unerwartet früh an einem Herzinfarkt.

Werke (Auswahl)
 The Decline of the Celtic Church in Ireland, 795–1152. Ottawa 1908.
 The Legend of St. Brendan. In: Royal Society of Canada: Transactions. Section II, 1920, S. 51–71.
 Catalogue of Pictures Including Paintings, Drawings, and Prints in the Public Archives of Canada. Authority of the Secretary of State, under the Direction of the Keeper of the Records, Ottawa 1925.
 The Sources for the Early History of Ireland: Ecclesiastical. In der von Austin Evans herausgegebenen Reihe Records of Civilization: Sources and Studies. Columbia University Press, New York 1929.
 The Catholic Church in Contemporary Ireland. In: Catholic Historical Review. Band XVIII, Nr. 2, Juli 1932, S. 159–176.
 Relations Between Church and State in Canada Since the Cession of 1763. (Presidential Address). ACHA-Tagung, Toronto 1932.
 Als Herausgeber: The Founding of Churchill. Being the Journal of Captain James Knight, Governor-in-Chief in Hudson Bay, from the 14th of July to the 13th of September, 1717. Dent and Sons, Toronto 1932.

Ehrungen
 Aonach Tailteann Award für das beste wissenschaftliche Buch zu Irland in der Zeit von 1928–1932
 Doktor der Rechte ehrenhalber durch die Universität Ottawa, 1936.
 Doctor of Letters ehrenhalber durch die Nationale Universität Irlands, 1937

Literatur

Weblinks
 Der nach Kenney benannte Preis der Canadian Catholic Historical Association

Anmerkungen

Historiker
Keltologe
Archivar (Kanada)
Kanadier
Geboren 1884
Gestorben 1946
Mann

James Francis Kenney


Dansul milioanelor este o piesă de teatru a autorului român  Victor Eftimiu. Este o comedie în cinci acte. A apărut în 1922 în perioada interbelică la editura Socec din București.

Prezentare
Lizi dorește să se mute cu Camil  dar acesta o tot amână spunând că-i mai trebuie bani să cumpere un apatament. Camil Valonidy este un tânăr ziarist care îl șantajează pe bancherul Swarz publicând la ziarul Amurgul sub pseudonimul Caron un articol compromițător la adresa bancherului. Acesta este de acord să-i dea 30000 de lei pentru ca a doua zi să fie publicată o dezmințire, dar apoi revine în odaia lui Camil împreună cu un comisar și agenți pentru a-l aresta. Bancherul i-a dat bani însemnați cu cruciulițe roșii la colțuri.

Personaje
 Camil Valonidy, ziarist, 30 de ani
 Swarz, bancher, 60 de ani
 Păsărica, pictor, 40 de ani
 Costel Emilian, avocat, 35 de ani
 Comisarul
 François
 Lizi, prietena lui Camil
 Coco
 Agenți, invitați
 Lăutari
 Delegația epiroților

Ecranizări

Teatru radiofonic
 Dansul milioanelor -  regia Paul Stratilat, cu Radu Beligan, Rodica Suciu, Ion Lucian, Didona Popescu, Ștefan Mihăilescu-Brăila, Nicolae Gărdescu, George Simion, Valeria Gagealov.

Referințe și note

Bibliografie

Legături externe

 Un virtuoz al discursului scenic , de Florin FAIFER

Vezi și
 Listă de piese de teatru românești

Piese de teatru de Victor Eftimiu
Piese de teatru de comedie
Piese de teatru românești
Piese de teatru în 5 acte

Dansul milioanelor


نور وهداية كتاب للعلامة السوري الدمشقي علي الطنطاوي، صدرت الطبعة الأولى من هذا الكتاب سنة 2006 في 283 صفحة من القَطْع المتوسط (14×21)، وقد جمع مادّتَه ورتبها حفيدُ المؤلف مجاهد مأمون ديرانية.
وقال في مقدمته للكتاب: «بعد شهرين يُتِمّ جدي سبعَ سنين من رحلته إلى عالَم الآخرة، أسأل الله له الرحمة، وأسأله أن يثيبه بهذا الكتاب نوراً في قبره مثل النور الذي أراد أن ينشره بين الناس، حين لبث من عمره سنين وسنين وهو يحدّثهم حديث» النور والهداية«من رائي المملكة، ويجيب عن» مسائلهم«ويحل» مشكلاتهم«من إذاعتها». (كان «نور وهداية» هو اسم برنامج علي الطنطاوي التلفازي، و«مسائل ومشكلات» كان برنامجه الإذاعي، وكلاهما استمر بلا توقف لأكثر من ربع قرن).'''

مادة هذا الكتاب
والكتاب يضم ستاً وثلاثين مقالة، بعضها كان في الأصل مقالات نُشرت في صحف ومجلات، وبعضها الآخر أحاديث أذيعت من إذاعة دمشق في الخمسينيات أو من إذاعة المملكة ورائيها في الستينيات والسبعينيات، وهو الأمر الذي فصله حفيد المؤلف في تقديمه للكتاب حيث قال: «هذا هو الكتاب الخامس الذي وفق الله إلى جمعه مما تركه علي الطنطاوي منثوراً غيرَ منشور من مقالات وأحاديث، بعضها قرأه الناس ذات يوم في مجلة أو صحيفة، ثم طوى المجلةَ أو الصحيفةَ النسيانُ وغابت المقالةُ عن عين كل إنسان، وبعضها سمعه الناس ذات يوم مُذاعاً من دمشق أو من مكة من إذاعة صوت الإسلام، ثم أنسى الناسَ هذه الأحاديثَ بُعْدُ العهدِ وذهب بها كَرُّ الأيام».

ويجمعها كلها أن فيها دعوة إلى الحق وترغيباً بالخير وتذكيراً بالآخرة وترقيقاً للقلوب، فمنها ما يخاطب القلوب المؤمنة: «طريق الهدى»، و«يا الله»، و«فطرة الإيمان»، و«هل تهدي الفطرة إلى الدين؟»... أو يستفزّ الهِمَم ويدعو إلى العمل: «أين التائبون؟»، و«هل نحن مؤمنون؟»، و«يا أيها المذنبون»، و«التجارة الرابحة»... أو يفتح للقانطين أبواب الأمل: «التوبة»، و«الباب الذي لا يُغلَق في وجه سائل»... وهي -في جملتها- مقالات وأحاديث جميلة تتفتح لها القلوب وتشرق بقراءتها النفوس.

وصلات خارجية
موقع علي الطنطاوي

كتب 2006
كتب أهل السنة والجماعة
كتب علي الطنطاوي

نور وهداية (كتاب)


Željko Milinovič (født 12. oktober 1969) er en tidligere slovensk fodboldspiller.

Sloveniens fodboldlandshold

|-
|1997||1||0
|-
|1998||2||0
|-
|1999||9||0
|-
|2000||11||2
|-
|2001||8||1
|-
|2002||7||0
|-
!Total||38||3
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Slovenien
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2000
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2002

Željko Milinovič


Zemljina ravnoteža Sunčevog zračenja ili bilanca energije zračenja u sustavu Sunca i Zemlje je ravnoteža koja objašnjava da u sustavu atmosfere i Zemlje postoji uravnotežena bilanca Sunčevog zračenja. Kad ne bi bilo prirodne ravnoteže između primitka i gubitka energije zračenja, nastupili bi poremećaji i promjena klime, što bi moglo ugroziti život na Zemlji. U dalekoj prošlosti bilo je velikih promjena klime, kad su nastupila ledena, odnosno međuledena doba, ali uzroci tih promjena nisu se mogli do sada jednoznačno odrediti.

Objašnjenje
Sunce je izvor energije koja zagrijava Zemlju i njenu atmosferu. Zemljina površina zrači toplinsku energiju zagrijavajući atmosferu, dok atmosfera vraća protuzračenjem dio tog toplinskog zračenja Zemlje natrag na Zemljinu površinu, a dio zrači u svemir.

Već kroz tisuće godina temperatura na površini Zemlje oscilira unutar skoro konstantnih graničnih vrijednosti, što znači da se svi složeni procesi u sustavu Sunce - Zemlja nalaze u stalnoj ravnoteži. Ta se ravnoteža može pokazati bilancom zračenja unutar sustava Sunce - Zemlja - atmosfera.

Prema procjeni raspodjele Sunčeva zračenja, navedenih u tablici i na slici, Zemljina površina prima više energije nego što je upadna energija na vrhu atmosfere (oko 144%). To je zato što dio energije kruži u zatvorenom krugu Zemljina površina - atmosfera. Prikazana ravnoteža energije zračenja zasniva se na pojednostavljenom modelu, u kojemu se prosječne vrijednosti zračenja mogu značajno mijenjati sa zemljopisnom širinom, naoblakom i tako dalje. Ipak, ta bilanca daje kvalitativno ispravnu opću sliku raspodjele zračenja unutar sustava Sunce - Zemlja - atmosfera.

Dakle, uzevši u cjelini, u sustavu atmosfera - Zemlja postoji uravnotežena bilanca zračenja. Kad ne bi bilo prirodne ravnoteže između primitka i gubitka energije zračenja, nastupili bi poremećaji i promjena klime, što bi moglo ugroziti život na Zemlji. U dalekoj prošlosti bilo je velikih promjena klime, kad su nastupila ledena, odnosno međuledena doba, ali uzroci tih promjena nisu se mogli do sada jednoznačno odrediti.

Sunčevo zračenje i Zemljina atmosfera

Sunčevo zračenje je osnovni energetski izvor za sve procese u Zemljinoj atmosferi. Sunce zrači ogromnu energiju koja se većinom pretvara u toplinu. Tako na 10 km2 Zemljine površine dopire u ljetnom vedrom danu (uz slabljenje zračenja atmosferom) čak od 7 do 9 milijuna kW.

Temperatura površine Sunca iznosi oko 5 778 K (5505 °C), a odzračnost ili radijacijska egzitancija (izračena energija po ploštini i vremenu) na površini Sunca iznosi oko 63 500 W/m2. Ozračenje ili iradijancija Zemlje Sunčevim zračenjem na vrhu Zemljine atmosfere naziva se Sunčevom ili solarnom konstantom. Međunarodni komitet za zračenje Svjetske meteorološke organizacije WMO (eng. World Meteorological Organization) prihvatio je 1957. kao standardnu vrijednost Sunčeve konstante S0 = 1 382 W/m2. Udaljenost između Zemlje i Sunca mijenja se tokom godine, pa se zato i stvarni iznos Sunčeve konstante mijenja u području od 1 340 do 1431 W/m2, tako da se može računati s prosječnim iznosom S0 = 1 396 W/m2.

Spektar Sunčeva zračenja
Spektar Sunčeva zračenja podijeljen je u 3 područja:
 ultraljubičasto područje valnih duljina λ = 0,2 - 0,4 μm,
 vidljivo područje valnih duljina λ = 0,4 - 0,76 μm i
 infracrveno područje valnih duljina λ = 0,8 - 4,0 μm.

Osnovni zakoni fizike opisuju i matematski određuju elektromagnetsko zračenje sa svim popratnim pojavama kao što su apsorpcija, transmisija (prijenos), refleksija i emisija zračenja.

Spektar zračenja kojemu je izložena atmosfera nalazi se unutar valnih duljina od oko 20 nm do oko 10 μm. Atmosfera ima veliku sposobnost apsorpcije, nepropusna je za kratke valne duljine λ < 0,3 μm, ali je skoro potpuno propusna za valne duljine vidljivog područja, to jest za 0,3 < λ < 1,0 μm.

Toplinsko zračenje Zemlje je u području valnih duljina oko λ = 10 μm. To je područje infracrvenog zračenja od kojega u atmosferi najveći dio apsorbira vodena para i ugljikov dioksid, pa samo manji dio Zemljina zračenja prolazi kroz atmosferu i odlazi u svemir.

Razdioba Sunčeva zračenja na vrhu atmosfere određena je astronomskim čimbenicima: kruženjem Zemlje oko Sunca, nagibom osi Zemljine vrtnje (rotacije) prema ekliptici te dnevnom Zemljinom vrtnjom. Teoriju razdiobe Sunčeva zračenja na Zemljinu kuglu kad ne bi bilo atmosfere (a to vrijedi i za vrh atmosfere) postavio je M. Milanković. On je predočio dijagram koji prikazuje godišnji raspored Sunčeva zračenja koje dopire do vodoravne površine na vrhu atmosfere prema zemljopisnoj širini. Na prvi pogled čini se nelogično da je najveća dnevna insolacija na polovima. To je ipak točno, ali ne zato što je na polovima najveće ozračenje Sunčevim zračenjem, nego zbog toga što u vrijeme maksimalne insolacije na polovima dan traje 24 sata.

Dnevno ozračenje ovisi i o upadnom kutu Sunčevih zraka na plohu. S druge strane, i zbog različite duljine dana, dnevno se ozračenje na vrhu atmosfere tokom godine bitno mijenja. Godišnje Sunčevo ozračenje smanjuje se porastom zemljopisne širine.

Raspršenje Sunčeva zračenja u atmosferi

Molekule zraka i čestice što lebde u atmosferi (aerosol) dijelom propuštaju, dijelom apsorbiraju, a dijelom raspršuju Sunčevo zračenje, i to selektivno s obzirom na valnu duljinu. Apsorbirani dio Sunčeva zračenja može se ili potpuno ili djelomično pretvoriti u drugi oblik energije, na primjer u toplinsku ili fotokemijsku energiju, što predstavlja gubitak energije zračenja. Međutim, od svih plinova od kojih se sastoji atmosfera, jedino ozon apsorbira elektromagnetsko zračenje u vidljivom području spektra.

Sunčevo se zračenje raspršuje na sve strane, no najviše zrači u smjeru u kojemu je ušlo u atmosferu, ali pri tom jakost izravnog zračenja to više slabi što se zrake više približavaju površini Zemlje gdje je atmosfera gušća. Dio raspršenog zračenja u atmosferi vraća se u međuplanetarni prostor, a drugi dio dopire do Zemljine površine. Na površinu Zemlje, dakle, dolazi, osim izravnog zračenja, i raspršeno ili difuzno zračenje iz svih smjerova nebeskog svoda. Difuzno zračenje omogućuje dnevnu rasvjetu i na mjestima koja nisu neposredno obasjana Sunčevim zrakama, i po oblačnom vremenu.

Apsorbiranje Sunčeva zračenja u atmosferi

Svaki plin selektivno apsorbira elektromagnetsko zračenje, i to s obzirom na valnu duljinu λ. Također svaki plin ima konstantan koeficijent apsorpcije, koji ovisi o valnoj duljini zračenja i o stanju plina. Energiju zračenja apsorbiraju molekule plina, pretvarajući je u neki drugi oblik energije, pa zato apsorbirana energija zračenja ovisi o gustoći plina, te o debljini sloja plina kroz koji zračenje prolazi.

Za monokromatsko zračenje odnos je jakosti (intenziteta) zračenja Iλs nakon prolaza kroz sloj zraka masenog koeficijenta apsorpcije αλm, debljine s, gustoće ρ(s), i jakosti upadnog zračenja Iλ0 opisan Lambert-Beer-Bougertovim zakonom:

Eksponent  zove se optička debljina atmosfere. Ona je ovisna o položaju Sunca, najmanja je za Sunce u zenitu, a najveća za Sunce na obzoru (horizontu).

Masa zapaženog stupca zraka s osnovicom površine (ploštine) A jest:

Omjer te mase m za neki položaj Sunca M i za Sunce u zenitu M0 zove se optička masa atmosfere:

Ovisnost optičke mase atmosfere o kutnoj visini Sunca navedena je u tablici:

Za različite kutne visine Sunca prikazane su u tablici pripadne vrijednosti optičke mase atmosfere. Vidi se da pri položaju Sunca na obzoru (horizontu) Sunčevo zračenje prolazi kroz 35,4 puta veću masu stupca zraka nego kad je Sunce u zenitu. To je razlog da u jutarnjim satima, nakon izlaska Sunca, Sunčevo ozračenje na površini Zemlje naglo raste, a u večernjim satima, pred zalazak Sunca naglo pada.

Atmosfera se neposredno ne zagrijava time što molekule zraka apsorbiraju Sunčevo elektromagnetsko zračenje. Apsorbirana energija zračenja očituje se u raznim fotokemijskim, fotoelektričnim i drugim molekularnim procesima, pa tako, na primjer, u velikim visinama apsorpcijom ultraljubičastog zračenja nastaje ozon. U troposferi, uz vodenu paru, i ugljikov dioksid apsorbira infracrveno zračenje, a Sunčevo zračenje apsorbiraju i primjese u atmosferi (prašina) i kapljice oblaka i magle.

Sunčevo zračenje na površini Zemlje

Izravno Sunčevo zračenje

Izravno ili direktno Sunčevo zračenje jest zračenje Sunca koje dolazi do površine Zemlje kao snop paralelnih zraka, i to na plohu okomitu na zrake s jakošću (intenzitetom) I, a na vodoravnu plohu s jakošću Iv. Između tih jakosti postoji odnos:

gdje je: hs - kutna visina Sunca. Izravno Sunčevo zračenje zavisi od Sunčeve ili solarne konstante, udaljenosti Zemlje od Sunca (astronomska jedinica), fizikalnog stanja atmosfere nad mjestom motrenja (sadržaj plinova koji apsorbiraju zračenje, krutih primjesa u atmosferi, prisutnost oblaka ili magle i drugo), kutne visine Sunca, a i od nadmorske visine. S porastom nadmorske visine raste izravno zračenje Sunca, jer optička debljina atmosfere postaje manja.

Pojednostavljena slika o jakosti ili intenzitetu Sunčeva zračenja dobiva se promatranjem takozvanih potencijalnih vrijednosti Sunčeva zračenja. To su maksimalne vrijednosti u vedrom danu. U prvoj tablici su vrijednosti potencijalnog Sunčeva zračenja na vodoravnu, odnosno okomitu plohu na području Zagreba, u toku dana s vedrom, čistom i suhom atmosferom, a u drugoj tablici analogne su vrijednosti za vedre dane, ali s mutnom i vlažnom atmosferom.

Raspršeno Sunčevo zračenje

Difuzno ili raspršeno zračenje Sunca Id to je veće što je veća kutna visina Sunca, veća prozirnost atmosfere i veća naoblaka. Za različite vrste naoblake, a prema ovisnosti o kutnoj visini Sunca hs, mijenja se difuzno zračenje Id u dosta širokom rasponu, i u usporedbi s vedrim nebom dosta je povećano. Jakost ili intenzitet difuznog zračenja Id i jakost izravnog zračenja povezani su izrazom:

gdje je: b - koeficijent koji za idealnu atmosferu iznosi 1/2, a za realnu atmosferu 1/3. Izravno i difuzno zračenje ima izrazit dnevni hod i maksimum doseže pri najvećoj visini Sunca, to jest u lokalno podne. Kao što se vidi iz usporedbe iz tablica, difuzno je zračenje mnogo manje od izravnog.

Očito je da se difuzno zračenje mnogo povećava što je više vlage u atmosferi, te da u čistoj atmosferi bez vlage iznosi svega 10% izravnog zračenja na vodoravnu plohu. Na visokim zemljopisnim širinama, gdje je veća naoblaka i mala kutna visina Sunca, Id može dostići vrijednost izravnog zračenja. S povećanjem nadmorske visine difuzno se zračenje smanjuje.

Ukupno Sunčevo zračenje
Ukupno zračenje Ig jest zbroj izravnog i raspršenog zračenja Sunca na vodoravnu površinu tla. Vrijednosti ukupnog zračenja Ig za područje Zagreba i za izabrane mjesece mogu se dobiti iz tablica, ali neposredna mjerenja pokazuju da su stvarne vrijednosti Ig mnogo manje od onih koje vrijede za potpuno vedru, mutnu i vlažnu atmosferu.

Kad je naoblaka preko cijelog dana, vrijednosti ukupnog zračenja još su manje za 30 do 50% od vrijednosti u tablici. Ovisnost ukupnog zračenja o naoblaci može se prikazati izrazom:

gdje je: I0 - ukupno zračenje pri vedrom nebu, n - naoblaka u desetinkama površine neba, dok su a i b su iskustveni (empirijski) koeficijenti.

Na Zemlji se ukupno zračenje u toku godine mijenja u dosta širokim granicama, a dostiže maksimalne vrijednosti u pustinjskim područjima sjeverne Afrike oko 2 560 kWh/m2 godišnje. Na našim područjima godišnje ukupno zračenje iznosi od oko 1 012 kWh/m2 u planinskim područjima do oko 1 628 kWh/m2 u području južnog Jadrana.

Albedo

Albedo ili sposobnost refleksije (odbijanja) Sunčeva zračenja od neke tvari određen je omjerom reflektiranog zračenja i upadnog zračenja i obično se izražava u postocima (%). Albedo Zemljine površine mijenja se u širokim granicama, ovisno o svojstvima podloge: površina pustinje od 15 do 30%, zeleno polje od 3 do 22%, oranice od 4 do 12%, jezera i oceani od 2 do 18%, svježi suhi snijeg od 80 do 90%, morski led od 30 do 40%. Albedo snijega iznosi u prosjeku 60%, a svježeg snijega čak i do 90%. Albedo vodenih površina veoma zavisi od upadnog kuta Sunčevih zraka, no, uzevši u cjelini, manji je od albeda kontinenata. Albedo tla bitno zavisi i od vlažnosti tla, te se s porastom vlažnosti smanjuje. Općenito uzevši, albedo ima dobro izražen dnevni i godišnji hod uvjetovan kutnom visinom Sunca. Najmanje su vrijednosti albeda u podnevnim satima i ljeti.

Različite vrste oblaka imaju različitu moć refleksije zračenja. Tanki perjasti oblaci nad kopnom imaju albedo oko 32%, slojasti oblaci nad kopnom uz naoblaku veću od 8/10 nebeskog svoda oko 68%. Ukupni albedo oblaka za cijelu Zemlju u prosjeku iznosi oko 24%. Treba istaknuti da i atmosfera reflektira oko 7% zračenja, pa, uzevši u cjelini, albedo Zemlje iznosi oko 35%, to jest Zemlja u cjelini reflektira oko 35% zračenja koje primi od Sunca. Stvarna vrijednost albeda mijenja se iz dana u dan, jer zavisi od naoblake.

Insolacija

Insolacija je trajanje obasjavanja Suncem (Sunčevo zračenje), osunčanje ili osunčavanje, to jest vrijeme u kojem je neko mjesto na Zemlji izravno ozračeno Sunčevim zrakama. Razlikuje se stvarno osunčavanje, koje ovisi o otvorenosti obzora (horizonta), duljini vidljivoga dijela dana i naoblaci, te astronomski moguće osunčavanje, koje se može izračunati uz pomoć Sunčeve deklinacije i zemljopisne širine promatranoga mjesta. U Hrvatskoj najviše sati osunčavanja imaju mjesta na srednjem i južnom Jadranu (godišnje približno 2 700 sati), dok se prema unutrašnjosti godišnje osunčavanje smanjuje približno do 2 000 sati.  Planinski predjeli su ljeti oblačniji, a zimi vedriji od nizinskih predjela, pa im je i trajanje insolacije različito. Valja napomenuti da godišnja moguća (teorijska) insolacija iznosi od 4 460 sati na jugu do 4 470 sati na sjeveru naše zemlje. To Sunčevo zračenje sadrži najviše od emitirane energije u obliku kratkovalnog zračenja i svjetla. Samo jedan dio kratkovalnog zračenja dospijeva do Zemljine površine, a preostali dio energije se reflektira (albedo), rasipa ili ju upije atmosfera. Dok zračenje površine Zemlje nazivamo dugovalno zračenje Zemlje koja je dugovalna i tamna. Izražava se brojem sati sijanja Sunca nad nekim mjestom tijekom godine.

Dugovalno zračenje Zemlje

Dugovalno zračenje Zemlje ili  dugovalno toplinsko zračenje Zemlje je dio infracrvenoga zračenja valne duljine od 4 do 50 μm, koje nastaje apsorpcijom (upijanjem) Sunčeva kratkovalnog zračenja iz Sunčeve svjetlosti. Dio tog infracrvenog zračenja (dugovalnog zračenja Zemlje) odlazi u svemir (oko 30%), a veći dio (oko 70%) vraća se prema Zemlji kao protuzračenje atmosfere, koje time povećava temperaturu Zemljine površine (staklenički učinak).

Staklenički učinak

Staklenički učinak je zagrijavanje Zemljine površine i donjih slojeva Zemljine atmosfere selektivnim propuštanjem toplinskog zračenja: atmosfera propušta velik postotak vidljive Sunčeve svjetlosti koja zagrijava Zemlju, a dio te energije reemitira se u obliku dugovalnoga toplinskog zračenja natrag u atmosferu. Najveći dio te energije upija (apsorbira) se u atmosferi molekulama vodene pare, ugljikovog dioksida, te u manjoj mjeri nekih drugih plinova (klorofluorougljici, metan i drugi) i odbija (reflektira) natrag prema Zemlji. Da nema učinka staklenika, temperatura bi na Zemlji bila – 73°C. Zbog povećanog stvaranja ugljikovog dioksida industrijskim procesima (industrijska revolucija) posljednjih se stotinjak godina učinak staklenika povećava i dovodi do općeg zagrijavanja atmosfere, a samim time i klimatskih promjena. To je proces u kojem naš planet ne uspijeva održati ravnotežu između energije prikupljene sa Sunca i topline izračene u svemir. Plinovi čija je koncentracija porasla zagađenjem atmosfere odbijaju dio topline natrag na Zemlju, što izaziva podizanje temperature atmosfere ne bi li se uspostavila nova ravnoteža. Sličan proces odvija se u stakleniku, pa odatle i naziv.

Izvori

Klimatologija

Zemljina ravnoteža Sunčevog zračenja


Slaget ved Bardia blev udkæmpet mellem den 3. og 5. januar 1941, som led i Operation Compass, den første militære operation i Ørkenkrigen under 2. Verdenskrig. Det var det første slag i krigen hvor en australsk enhed tog del, den første som blev ledet af en australsk general og den første som blev planlagt af en australsk stab. Generalmajor Iven Mackays 6. australske division angreb den kraftigt forsvarede italienske fæstning Bardia i Libyen støttet af ild fra flådeskibe og under dækning af artilleri. Den 16. infanteribrigade angreb ved daggry fra vest, hvor man vidste at forsvaret var svagt. ingeniørtropper sprængte huller i pigtråden med Bangalore torpedoer og opfyldte og nedbrød siderne i kampvognsspærringer med hakker og skovle. Dette banede vej for infanteriet og 23 Matilda II kampvogne fra 7. Royal Tank Regiment til at trænge ind i fæstningen og erobre alle deres mål og tage 8.000 fanger.

I den anden fase af operationer udnyttede den 17. australske brigade hullet i forsvarsringen og trængte sydpå til en sekundær forsvarslinje, kaldet Switch Line. På 2. dagen erobrede 16. infanteribrigade byen Bardia og skar fæstningen over i to. Tusinder af fanger blev taget og den italienske garnison holdt nu kun ud i den nordligste og sydligste del af fæstningen. På 3. dagen rykkede 19. australske brigade sydpå fra Bardia, med støtte fra artilleri og Matilda kampvogne, af hvilke der nu kun var 6 tilbage. Dens fremrykning gav 17. infanteribrigade mulighed for også at gøre fremskridt og de to brigader nedkæmpede den sydlige sektor i fæstningen. I mellemtiden overgav den italienske garnison i den nordligste del af fæstningen sig til 16. infanteribrigade og støttegruppen fra den britiske 7. pansrede division udenfor fæstningen. I alt blev der taget 36.000 italienere til fange.

Sejren ved Bardia gjorde det muligt for de allierede styrker at fortsætte fremrykningen ind i Libyen og til sidst erobret næsten hele Cyrenaica. Dette førte senere til Unternehmen Sonnenblume - den tyske intervention i kampene i Nordafrika, hvilket ændrede krigens natur i dette kampområde. Bardia gav den australske hær et løft i kompetence og ry. Måske vigtigst af alt gav det håbet om en endelig allieret sejr et løft, hvilket førte til at Lend-Lease loven blev vedtaget i De forenede Stater.

Baggrund

Italiens invasion af Egypten

Italien erklærede krig mod Storbritannien og Frankrig den 10. juni 1940. Op til den italienske koloni Libyen lå kongeriget Egypten. Selv om det var et neutralt land, var Egypten besat af britiske tropper i overensstemmelse med den Anglo-Egyptiske traktat af 1936, som tillod britiske militærstyrker at besætte Egypten hvis Suez-kanalen var truet. En række angreb over grænsen og træfninger ved grænsen begyndte mellem Libyen og Egypten. Den 13. september trængte en italiensk styrker over grænsen og ind i Egypten hvor den nåede Sidi Barrani den 16. september, hvor fremrykningen blev stoppet indtil logistiske vanskeligheder kunne blive løst.

Italiens placering midt i Middelhavet gjorde det uacceptabelt hasarderet at sende skibe fra Storbritannien til Egypten ad den vej, så britiske forstærkninger og forsyninger til området måtte sendes rundt om Kap det gode håb. Af denne grund var det lettere at forstærke general Archibald Wavells Mellemøstlige kommando med tropper fra Australien, New Zealand og Indien. Selv om Storbritannien var truet af invasion efter slaget om Frankrig og der var et stort behov for at genudruste British Expeditionary Force efter dens tab ved evakueringen fra Dunkerque, blev der alligevel sendt tropper og forsyninger til Mellemøsten. En konvoj, som forlod Storbritannien i august 1940 bragte kanoner, forsyninger, ammunition og tre pansrede regimenterm heriblandt 7. Royal Tank Regiment, som var udstyret med Matilda II kampvogne.

Den 9. december 1940 angreb Western Desert Force under kommando af generalmajor Richard O'Connor den italienske stilling ved Sidi Barrani. Stillingen blev taget, 38.000 italienske tropper blev taget til fange og resten af den italienske styrke blev drevet tilbage. Western Desert Force forfulgte italienerne ind i Libyen og 7. pansrede division placerede sig vest for Bardia, og afskar forbindelse over land mellem den stærke italienske garnison der og Tobruk. Den 11. december besluttede Wavell at trække 4. indiske division tilbage og sende den til Sudan for at deltage i felttoget i Østafrika. Generalmajor Iven Mackays  6. australske division blev sendt frem fra Egypten for at afløse den. Mackay overtog kommandoen i området den 21. december 1940.

Geografi
I modsætning til det Store sandhav, er den kystnære del af den libyske ørken stenet i stedet for sandet, men den er ikke mindre tør, og rummer ikke meget vegetation. Nær ved kysten er området gennemskåret af wadier. Militærkøretøjer kunne køre gennem den stenede ørken uden større problemer, selv om heden, støvet og vinden hurtigt sled dem ned. Fordi området var så tyndt befolket kunne bomber og granater bruges med minimal risiko for civile tab. Vinternætter kunne være meget kolde, mens dagene stadig kunne være ubehageligt varme. Der var næsten ingen mad eller vand, og ikke megen ly fra kulden, heden og vinden. Ørkenen var imidlertid forholdsvis fri for sygdomme.

Planlægning og forberedelse

Italien
Efter katastrofen ved Sidi Barrani og tilbagetrækningen fra Egypten stod generalløjtnant Annibale Bergonzolis 23. korps i en stærk forsvarsstilling ved Bardia overfor briterne. Mussolini skrev til Bergonzoli: "Jeg har givet Dem en svær opgave, men en som passer til Deres mod og erfaring som en gammel og frygtløs soldat - opgaven med at forsvare fæstningen Bardia til det sidste. Jeg er sikker på at 'Elektriske skæg' og hans modige soldater vil stå fast for enhver pris, trofaste til det sidste." Bergonzoli svarede: "Jeg er opmærksom æren, og jeg har i dag gentaget Deres meddelelse til mine tropper - kort og utvetydelig. I Bardia er vi, og her bliver vi."

Bergonzoli havde omkring 45.000 soldater under sin kommando. De italienske divisioner, som forsvarede forsvarsringen omkring Bardia omfattede resterne af fire divisioner. Den nordlige ("Gerfah") sektor blev holdt af 2. "28. oktober" sortskjorte division. Den centrale "Ponticelli" sektor forsvaredes af 1. "23. marts" sortskjorte division og dele af 62. "Marmarica" infanteridivision mens den sydlige "Mereiga" sektor blev forsvaret af 63. "Cirene" infanteridivision og resten af 62. "Marmarica" infanteridivision.  Bergonzoli havde også resterne af den opløste 64. "Catanzaro" infanteridivision, omkring 6.000 grænsegendarmeri tropper, tre kompagnier Bersaglieri, dele af det afsiddede Vittorio Emanuele kavaleriregiment og et maskingeværkompagni fra 60. "Sabratha" infanteridivision.

Disse divisioner forsvare den 29 km lang forsvarsring, som havde en næsten kontinuert panserværns grøft, omfattende pigtrådsspærringer og en dobbelt række af befæstninger. Befæstningerne lå med omkring 700 meter mellemrum. Hver havde sin egen panserværnsgrøft, som var skjult under tynde brædder. De var alle udstyret med en eller to 47 mm panserværns kanoner og 2-4 maskingeværer. Våbnene var placeret i skydestillinger med betonsider, som var forbundne med en dyb undergrunds beton-bunker, som ydede beskyttelse mod artilleribeskydning. Skyttegravene havde imidlertid ingentrin hvorfra man kunne skyde, og skydestillingerne manglede overdækning. Hver post var bemandet med en deling eller et kompagni. Den indre række af poster var bygget på samme måde, bortset fra at de ikke havde panserværnsgrøfter. Posterne var nummereret sekventielt fra syd til nord hvor de ydre poster havde de ulige og de indre poster de lige numre. Australierne kendte de præcise antal fra markeringer på kort, som var blevet erobret ved Sidi Barrani og kunne også ses på posterne selv. I det sydlige hjørne var der en tredje række af poster, kaldet Switch Linjen. Der var seks minefelter og spredte miner foran nogle af de andre poster. Den største taktiske fejl ved dette forsvarssystem var, at hvis fjenden brød igennem kunne posterne erobres en efter en forfra eller bagfra.

Forsvaret blev støttet af et kraftig artilleri, som omfattede 41 Breda Model 35 20 mm antiluftskytskanoner; 85 47 mm panserværns kanoner; 26 Solothurn S-18/1000 panserværns rifler; 41 Cannone da 65/17 modello 13 65 mm infanteristøtte kanoner; 147 Cannone da 75/32 modello 37 75 mm og 77 mm feltartilleri; 76 Skoda 100 mm Model 1916 og Canon de 105 mle 1913 Schneider 105 mm kanoner og 27 120 mm og Obice da 149/12 modello 14 149 mm mellemsvære haubitser. De mange forskellige modeller, hvoraf mange var ret gamle, gav problemer med forsyning af reservedele. De ældre kanoner havde ofte slidte løb, hvilke skabte problemer med præcisionen. Ammunitionslagrene var ligeledes gamle, og måske så mange som to-tredjedele af tændsatserne var forældede, hvilke førte til et alt for stort antal blindgængere. Der var også forskellige modeller af maskingeværer med syv forskellige slags ammunition i brug. Breda 30, det vigtigste lette maskingevær, havde en lav skudhyppighed og havde ry for at blokere.  Fiat-Revelli Modello 1914 var et tungt og kompliceret våben, som også havde tendens til at blokere. Nogle af dem var blevet ombygget som Fiat-Revelli Modello 1935 som, selv om de var en forbedring, stadig var upålidelige. Det vigtigste mellemsvære maskingevær - Breda M37 - havde to svagheder, hvor af den vigtigste var at den brugte 20-skuds striber af patroner, hvilket gav den en reduceret skudhyppighed. Mangel på råmaterialer sammen med en øget teknologisk forfinelse af moderne våben førte til produktionsproblemer som forhindrede forsøg på at forsyne hele den italienske hær med det bedst tilrådighed stående udstyr. Resultatet var at de italienske forsvareres ildkraft hverken var så stor eller så effektiv, som den skulle have været.

Som en mobil reserve havde italienerne 13 M13/40 kampvogne og 115 L3/35 tanketter. Mens L3'erne var generelt ubrugelige, var M13/40s effektive middelsvære kampvogne med fire maskingeværer og 47 mm  panserværnskanon i et roterende tårn, og de var "på mange måder på lige fod med britiske kampvogne". Men deres 20 mm  pansring, som ganske vist var langt tykkere end den på tanketterne, kunne gennembrydes af de britiske 2 punds granater, og tanketterne kunne ikke hamle op med briternes Matilda II pansring eller ildkraft. Ingen af kampvognene ved Bardia havde radio, hvilket gjorde en koordineret indsats vanskelig.

Bergonzoli vidste, at hvis Bardia og Tobruk holdt ud, måtte et britisk fremstød længere ind i Libyen til sidst slå fejl på grund af de logistiske vanskeligheder ved at forsyne en styrke i ørkenen over lange landbaserede forsyningslinjer. Da han ikke vidste hvor længe han skulle holde ud, var Bergonzoli nødt til at rationere sine lagre af mad og vand så O'Connor ikke bare kunne sulte ham til overgivelse. Som følge heraf blev italienernes moral svækket af sult og tørst - udover den svækkelse som nederlaget ved Sidi Barrani allerede havde forårsaget. De medicinske forhold underminerede ligeledes moralen - især lus og dysenteri som følge af dårlige kloakforhold.

Allierede
6. australske division var blevet opstillet i september 1939 som del af en ekspeditionsstyrke - den anden australske imperiestyrke. Den australske premierminister Robert Menzies gav ordre til at at alle poster i divisionen skulle tildeles reservister frem for linjeofficerer, som offentligt havde kritiseret højresfløjspolitikernes forsvarspolitik. Denne politik havde favoriseret Royal Australian Navy, som fik hovedparten af forsvarsbudgettet i mellemkrigsårene. Resultatet var, at da krigen brød ud, var hærens udstyr fra 1. verdenskrig og fabrikkerne kunne kun fremstille håndvåben. Heldigvis var disse våben fra 1. verdenskrig, Lee-Enfield riflen og Vickers maskingeværet, solide og pålidelige våben, som forblev i tjeneste under hele krigen. De blev suppleret med de mere moderne Bren maskingeværer. Det meste af det øvrige udstyr var forældet, og skulle have været udskiftet, men der var behov for nye fabrikker til at fremstille de nyeste ting, såsom 76 mm morterer, 25 punds kanoner og motorcykler, og det tog lang tid inden regeringen godkendte byggeriet af dem. 6. divisions træning i Palæstina var nok "ihærdig og realistisk", men var hæmmet af mangel på udstyr. Disse mangler blev efterhånden dækket med leverancer fra britiske kilder. Ligeledes var den 3. eskadrille fra RAAF blevet sendt afsted til Mellemøsten uden fly eller udstyr, som måtte leveres fra Royal Air Force, på bekostning af dets egne eskadriller.

Trods rivaliseringen mellem linje og reserveofficerer var 6. divisions stab en effektiv organisation. Brigadegeneral John Harding, stabschefen i 13. korps, som Western Desert Force blev omdøbt til den 1. januar 1941, havde studeret på Staff College, Camberley sammen med Mackays stabschef, oberst Frank Berryman, på et tidspunkt hvor O'Connor havde været instruktør på skolen. Harding vurderede senere 6. divisions stab til at være "så god som nogen jeg mødte under krigen, og yderst effektiv." Den australske militærdoktrin lagde vægt på betydningen af initiativ blandt de laverestående officerer, og selv små enheder blev trænet i aggressiv patruljer, især om natten.

Da den gik i stilling omkring Bardia i december 1940, havde 6. divisino stadig mangler. Den havde kun to af sine tre artilleriregimenter og kun 2/1. feltregiment var udstyret med nye 25-punds kanoner, som den havde modtaget samme måned. 2/2. feltregiment var stadig udstyret med 12 18-punds og 12 4,5 tomme haubitser. Kun A eskadronen af 2/6. kavaleriregiment var til rådighed, da resten af regimentet var indsat i forsvaret af grænseposterne ved Al-Jaghbub og Siwa. Den 2/1. maskingeværbataljon var blevet sendt til Storbritannien. Dens plads var blevet overtaget af en britisk maskingeværbataljon, 1. Northumberland Fusiliers. 2/1. panserværnsregiment var ligeledes blevet sendt væk, så hver infanteribrigade havde dannet et panserværnskompagni, men der var mangel på 2-punds kanoner og kun 11 var til rådighed i stedet for de 27, der var brug for. Infanteribataljonerne manglede først og fremmest morterer, og der var knaphed på ammunition til Boys panserværns riffel.

For at opveje dette havde O'Connor udvidet brigadegeneral Edmund Herring divisionsartilleri med en del af 13. korps artilleri: 104. Essex Yeomanry regiment, som var udstyret med 16 25-punds kanoner, "F" batteriet fra Royal Horse Artillery med 12, 51. feltregiment med 24 og 7. mellemsvære regiment, Royal Artillery, som var udrustet med 2 60-punds, 8 6-tommer haubitser. Der var også to panserværnsregimenter, 3. og 106. regiment fra Royal Horse Artillery, udstyret med 2-punds og Bofors 37 mm kanoner.

De italienske kanonstillinger blev lokaliseret ved hjælp af positionsbestemmelse med lyd, som blev udført af 6. Survey Regiment, Royal Artillery. Stillingerne blev afdækket når de beskød australske patrulje, som nu blev sendt ud om natten for at kortlægge panserværnsgrøften og pigtrådsforhindringerne. Der blev taget luftfotografier med Westland Lysander fly fra No. 208 Squadron RAF, som blev eskorteret af Gloster Gladiator todækker jager fra No. 3 eskadrille RAAF. Den britiske efterretningstjeneste vurderede styrken af den italienske garnison til mellem 20.000 og 23.000 med 100 kanoner og afviste rapporter om 6 mellemtunge og 70 lette kampvogne som overdrevne - en alvorlig efterretningsfejl.

På et møde med Mackay juleaften 1940, besøgte O'Connor i 6. divisions hovedkvarter og pålagde ham at forberede et angreb på Bardia. O'Connor anbefalede at dette skulle bygges op omkring de 23 Matilda kampvogne fra oberstløjtnant R. M. Jerrram's 7. Royal Tank Regiment, som var i funktionsdygtig stand. Angrebet skulle kun foretages med to brigader, så der var en tredje til et efterfølgende angreb på Tobruk. Mackay delte ikke O'Connor's optimisme med hensyn til en let sejr og fortsatte ud fra den antagelse, at Bardia ville blive hårdnakket forsvaret, hvilket krævede et velplanlagt angreb, svarende til det som havde været nødvendigt for at gennembryde Hindenburglinjen i 1918. Planen som blev udformet af Mackay og hans stabschef, oberst Frank Berryman, omfattede et angreb mod den vestlige side af Bardia stillingen af brigadegeneral Arthur "Tubby" Allen's 16. infanteribrigade ved skæringspunktet mellem Gerfah og Ponticelli sektorerne. Et angreb på skæringspunktet mellem de to sektorer ville forvirre forsvaret. Stillingerne her var svagere end i Mereiga sektorer, jordbundne var velegnet til anvendelse af Matilda kampvognene og der var gode observationsmuligheder for artilleriet. Det var også mulighed for at angrebet kunne dele fæstningen i to. Brigadier Stanley Saviges 17. brigade skulle derefter udnytte hullet i stillingerne i den anden fase. Det meste af artilleriet, grupperet som "Frew Group" under den britiske oberstløjtnant J. H. Frowen skulle støtte 16. infanteribrigade, mens 17. infanteribrigade ville blive støttet af 2/2. feltregiment. Rent faktisk var artilleritætheden med 96 kanoner til et angreb på en 725 meter bred front sammenlignelig med slaget ved St. Quentin kanalen i september 1918, hvor 360 kanoner støttede et angreb på en front på 6,3 km. Mackay insisterede på at angrebet ville kræve 125 granater pr. kanon. Det måtte udskydes til 3. januar for at få så meget ammunition bragt frem.

Meget afhang af Western Desert Force's evne til at transportere brændstof, vand og forsyninger frem. 6. divisions assisterende generaladjudant og generalkvartermester oberst George Alan Vasey erklæretde: "Dette er er Kvartermester krig." Erobrede italienske køretøjer og brændstof blev om muligt brugt til at bringe forsyninger frem. Den 12. december overtog et reserve mekaniseret transportkompagni 80 italienske 5 og 6 ton diesellastbiler, som var blevet taget ved Sidi Barrani. De fik selskab den 15. december af 50  7½-ton lastbiler, der ankom fra Palæstina. Men briterne var ikke vant til dieselmotorer, og mangel på reservedele, dårlig vedligeholdelse og hård brug under ørkenbetingelser kom snart til at betyde mange nedbrud. I slutningen af december var Western Desert Forces flåde af køretøjer nede på 40% af styrkemålet.

Forsyninger var oplagret i 8. feltforsyningsdepot ved Sollum, hvor der blev bygget en kaj af ingeniørtropperne. Tropper fra 16. infanteribrigade begyndte at arbejde på havnen den 18. december. De fik hurtigt selskab af to pioner kompagnier fra Cypern-regimentet og en pioner-enhed fra Palæstina-regimentet. Forsyninger blev kørt til 8. feltforsyningsdepot af 4. mekaniserede newzealandske transportkompagni.

Hanven blev udsat for beskydning fra langtrækkende middelsvære kanoner i Bardia, som australierne kaldte "Bardia Bill", og italienske luftangreb. Kun et antiluftskytsbatteri kunne undværes til Sollum. Et luftangreb juleaftensdag dræbte eller sårede 60 newzealændere og cyprioter. Uden ordentlig flyvarsling var det meget svært at imødegå disse angreb. Men den 26. december opdagede og angrev otte Gloster Gladiators fra No. 3 Squadron RAAF ti Savoia-Marchetti SM.79 bombefly som blev eskorteret af 24 Fiat CR.42 todækker jagere over Sallum-bugten. Australierne hævdede, at de havde nedskudt to CR 42, mens tre Gladiatorer blev beskadiget.

Den 23. december ankom SS Myriel til Sollum med 3.000 ton vand, mens monitoren HMS Terror medbragte yderligere 200 ton. Vandet blev fyldt i lagertanke på Fort Capuzzo. Der blev gjort en indsats for at oplagre 8 dages brændstof og forsyninger i 8. felt forsyningslager og 500 granater til hver kanon. Indsatsen for at opnå dette forløb tilfredsstillende trops italienske luftangreb og sandstorme. Der blev gjort sidste-øjebliks forsøg på rette op på 6. divisions resterende udstyrsmangler. I løbet af de sidste dage inden slaget, blev der fremskaffet yderligere 95 køretøjer, hvoraf 80 blev brugt til at fragte ammunition. En forsendelse med 11.500 ærmeløse læderjakker til beskyttelse mod kulde og pigtråd blev udleveret og det samme blev 350 erobrede italienske pigtrådssakse. 17. infanteribrigade fik endelig sine 3-tommer morterer, men opdagede, at de ikke havde sigtemekanismer. En officer skyndte sig tilbage til Cairo for at få fat i dem i tide. Omkring 300 par handsker og 9.000 meter afmærkningsbånd ankom få timer inden angrebet. Handskerne nåede at blivce fordelt, men afmærkningsbåndet nåede ikke frem til 16. infanteribrigade, så flannelstof til rensning af rifler blev revet i strimler og brugt i stedet.

Slaget

Operationer til søs og i luften

Der blev gennemført en række luftangreb mod Bardia i december, i håb om at overtale garnisonen til at trække sig tilbage. Da det først stod klart, at italienerne havde til hensigt at stå fast og kæmpe, ændrede prioriteterne sig og de italienske flybaser omkring Tobruk, Derna ogBenina blev de foretrukne mål. Luftangrebene på Bardia blev genoptaget i dagene op til angrebet på jorden med 100 bombemissioner gennemført mellem 31. december 1940 og 2. januar 1941. Om natten mellem den 2. og 3. januar kom det til et klimaks med et særligt kraftigt luftangreb med Vickers Wellington bombefly fra No. 70 Squadron RAF og Bristol Bombay bombefly fra No. 216 Squadron RAF. Lysandere fra No. 208 Squadron RAF styrede artilleribeskydningen. Jagere fra No. 33 Squadron RAF, No. 73 Squadron RAF og No. 274 Squadron RAF patruljerede mellem Bardia og Tobruk.

Et flådebombardement blev gennemført om morgenen den 3. januar af slagskibene HMS Warspite, Valiant og Barham med deres destroyer eskorte. Hangarskibet HMS Illustrious bidrog med fly til artilleriobservation og jagerdækning. De trak sig tilbage efter at have affyret 244 15-tommers granater og overled det til HMS Terror og kanonbådene HMS Ladybird, Aphis og Gnat at fortsætte beskydningen under hele slaget. På et tidspunkt fik beskydning fra Terror en del af klippen nær byen til at styrte ned, og tog italienske kanonstillinger med i faldet.

Indbrud
Angrebstropperne var tidligt oppe den 3. januar 1941, spiste morgenmad og fik et glas rom. De forreste kompagnier begyndte at rykke frem til startlinjen kl. 4.16. Artilleriet begyndte at skyde kl. 5.30. Da de krydsede startlinjen kom 2/1. infanteribataljon under oberstløjtnant Kenneth Eather, under italiensk morter og artilleribeskydning. Den forreste deling rykkede frem med pionerer fra 2/1. feltkompagni, som havde Bangalore torpedoer - 3 meter lange rør pakket med ammonal — da de italienske artillerigranater begyndte at ramme, fortrinsvis bag dem. En italiensk granat ramte den forreste deling og fik en Bangalore torpedo til at eksplodere, hvilket adstedkom fire døde og ni sårede. Torpedoerne blev skubbet ind under pigtråden med 50 meters intervaller. En fløjte gav signal til at de skulle sprænges, men kunne ikke høres for artilleribeskydningen. Oberst Eather blev nervøs og gav de nærmeste pionerer ordre til at sprænge deres torpedo. Dette blev hørt af de andre grupper, og de fulgte efter.

Infanteriet kom på fødderne og skyndte sig frem, mens pionererne skyndte sig med at nedbryde siderne på panserværnsgrøften med hakker og skovle. De rykkede frem mod en række poster, som blev holdt af 2. og 3. bataljon af det italienske 115. infanteriregiment. Post 49 og 47 blev hurtigt løbet over ende, og det samme blev post 46 i den anden række. I løbet af en halv time var post 48 også faldet og et andet kompagni havde taget post 45 og 44. De to resterende kompagnier rykkede nu forbi disse poster mod en lav stenmur da artilleriild begyndte at falde langs den ødelagte pigtråd. Italienerne kæmpede fra bagved muren indtil australierne var inde i den og angreb med håndgranater og bajonetter. Det lykkedes de to kompagnier at tage 400 fanger.

Oberstløjtnant F. O. Chilton's 2/2. bataljon opdagede, at det var bedst at blive ved med rykke frem, for hvis man gik i dækning havnene man midt i fjendens artilleribeskydning, som forvoldte yderligere tab. De australske tropper gjorde gode fremskridt, seks overgange til kampvogne blev gjort klar og miner mellem dem og pigtråden blev fundet. Fem minutter senere rykkede de 23 Matilda kampvogne frem ledsaget af 2/2. infanteribataljon. Da de passerede gennem hullerne svingede de til højre langs den dobbelt linje af poster..

Kl. 7.50 rykkede oberstløjtnant V. T. Englands 2/3. infanteribataljon ledsaget af Universal Carriers fra major Denzil MacArthur-Onslow's A eskadron af 2/6. kavaleriregiment afsted mod Bardia. Major J. N. Abbots kompagni rykkede frem til de italienske havne og angreb en gruppe sangarer. De italienske forsvarere blev fjernet med håndgranater. Kl. 9.20 havde alle kompagnier nået deres mål og de havde fået forbindelse med 2/1. infanteribataljon. Imidlertid stødte Bren gun carrierne på problemer, da de rykke frem under det indledende angreb. En blev ramt og ødelagt under fremrykningen og en anden langs  Wadi Ghereidia. 2/3. infanteribataljon blev nu angrebet af et halvt dusin italienske Fiat M13/40 kampvogne, som befriede en gruppe på 500 italienske fanger. Kampvognene fortsatte med at rumle sydpå mens de britiske besætninger i Matilda-erne "drak te og afviste rapporter om dem som en antipodisk overdrivelse". Til sidst blev de angrebet af en panserværns bataljon med tre 2-punds kanoner på ladvogne. Korporal A. A. Pickett's kanon ødelagde fire af dem inden hans ladvogn blev ramt, hvilket dræbte en mand og sårede Pickett. De overlevende fik kanonen i gang igen og ødelagde en femte kampvogne. Ladvognen blev igen ramt af beskydning fra den sjette kampvogn, som dødeligt sårede en anden mand; men den blev også hurtigt ødelagt af en anden 2-punds kanon. Ved middag var 6.000 italienske fanger allerede nået frem til militærpolitiet ved opsamlingspunktet nær Post 45, eskorteret af stadig færre vagter som riffelkompagnierne kunne afse til opgaven. Den italienske forsvarsring var blevet gennembrudt og et forsøg på at stoppe det australske angreb ved de ydre forsvarsværker var slået fejl.

Opfølgning
Major H. Wrigleys 2/5. infanteribataljon i brigadegeneral Stanley Saviges 17. infanteribrigade forstærket af to kompagnier fra oberstløjtnant T. G. Walkers 2/7. infanteribataljon overtog nu fremrykningen. Bataljonens opgave var at rydde "Triangelen", et sted på kortet, som blev skab af krydningerne mellem tre stier nord for Post 16. Wrigleys styrke havde en lang og anstrængende anmarch og en stor del af den var foregået under italiensk granatbeskydning, som var tiltænkt 16. infanteribrigade. Mens de ventede på at det var deres tur til at rykke frem søgte styrken ly i Wadi Scemmas og dens bifloder. Wrigley indkaldte til en sidste koordinationskonference kl. 10.30, men klokken 10.20 blev han såret af et projektil og hans næstkommanderende major G. E. Sell tog over. Ved konferencen rapporterede den fremskudte observatør fra 2/2. feltregiment at han havde mistet kontakten til artilleriet og ikke kunne tilkalde artilleristøtte. En såret britisk leder af en kampvognsenhed meddelte at en af hans kampvogne var blevet ødelagt og at de andre tre manglede brændstof eller ammunition. Der ville ikke være kampvognsstøtte til rådighed inden de havde fået nye forsyninger. Sell besluttede at angrebet måtte gennemføres uden dem.

Artilleriet spærreild begyndte kl. 11.25 og fem minutter senere begyndte fremrykningen. Solen var nu kommet op og kaptajn C. H. Smiths D kompagni kom under effektiv beskydning fra maskingeværer og feltartilleri 600 meter mod nordøst. I løbet af få minutter var alle kompagniets officerer - undtagen en - og dets øverste underofficerer blev dræbt eller såret. C kompagniets kaptajn W. B. Griffiths trak sit kompagni tilbage til wadien og tilkaldte en gruppe 3-tommer morterer og en deling Vickers maskingeværer fra 1. bataljon af Northumberland Fusiliers for at få lagt ild på de italienske stillinger. Dette viste sig effektivt, og Griffiths kompagni og en deling arbejdede sig frem langs Wadi Scemmas, og indsamlede efterhånden 3.000 fanger.

I mellemtiden havde kaptajn D. I. A. Greens B kompagni af 2/7. infanteribataljon erobret Post 26, 27 og 24. Efter at Post 24 var blevet erobret ankom to Matilda kampvogne og hjalp med erobringen af Post 22. Da fangerne blev samlet sammen, skød en af dem Green så han døde, kastede derefter sin riffel fra sig og klatrede op af sit skyttehul med et bredt smil. Han blev straks smidt tilbage og et Bren maskingevær blev tømt i ham. Løjtnant C. W. Macfarlane, den næstkommanderende, måtte forhindre sine tropper i at bajonettere de øvrige fanger. Hændelsen blev set af italienerne på Post 25 ca. 400 meter væk, og de overgav sig straks. Med hjælp fra de to Matilda kampvogne kunne Macfarlane hurtigt erobre Post 20 og 23. På dette tidspunkt løb den ene kampvogn tør for ammunition; panserværnsild havde allerede skudt larvefødderne af en anden under angrebet på Post 20.  Trods det blev Post 18 og 21 erobret uden kampvognsstøtte men ved hjælp af den nu kendte taktik med granater, overskæring af pigtråd og angreb. Da mørket nærmede sig forsøgte Macfarlane at erobre Post 16, men forsvarerne slog ham til bage. Han trak sig tilbage til Post 18 for natten.

Efter at have hørt om tabene i 2/5. infanteribataljon sende brigademajor G. H. Brock kaptajn J. R. Saviges A kompagni fra 2/7. infanteribataljon af sted for at tage "Triangelen". Savige samlede sine delinger og med ildstøtte fra maskingeværer angreb han målet 2,7 km borte. Kompagniet erobrede otte feltkanoner, mange maskingeværer og næsten 200 fanger undervejs, men tab og nødvendigheden af at afse soldater til at eskortere fangene bort betød, at han kun havde 45 soldater tilbage da dagen var omme.

Oberstløjtnant A. H. L. Godfreys 2/6. infanteribataljon forventedes at demonstrere mod de sydvestlige hjørne af forsvarsringen, som blev holdt af 1. bataljon af det italienske 158. infanteriregiment og 3. bataljon af det italienske 157. infanteriregiment. I stedet, i det som en af militærhistorikere kalder et af de mest "katastrofale eksempler på en ledende officer, der ville gøre sig bemærket", besluttede Godfrey i stedet at indlede et angreb, på trods af de klare instrukser, han havde fået, og imod al grundlæggende militær logik og sund fornuft. Selv om det var dårligt planlagt og udført, lykkedes det Godfrey at erobre Post 7 og noget af Post 9, men Post 11 modstod stædigt.

Om aftenen kom brigadegeneral Savige frem til 2/5. infanteridivisions stilling for at fastslå situationen, som han præcist beskrev som "yderst forvirret, angrebet var ved at gå i stå." Savige valgte Walkers plan om et natangreb, som begyndte kl. 0.30. Macfarlane rykkede frem mod Post 16. Han sendte en deling rundt om flanken for i stilhed at klippe pigtråden over på den vestlige side, mens hans førte en anden deling mod den nordlige side. En Bren maskingeværskytte begyndt at skyde for tidligt og alarmerede forsvarerne, men Macfarlanes folk var i stand til at løbe posten over ende. Den samme taktik blev brugt til at erobre Post R11. Macfarlane skulle erobre Post R9, men kunne ikke finde den i mørket. Hans tropper forsøgte at erobre den ved daggry, men forsvarerne var opmærksomme og reagerede med kraftig beskydning. Med hjælp fra en to-tommers morter lykkedes et nyt forsøg.

I mellemtiden var kaptajn G. H. Hallidays D kompagni rykket sydpå mod Post 19. Han tiltrak sig forsvarernes opmærksomhed med en demonstration fra en deling foran posten, mens resten af kompagniet rykkede rundt om posten og angreb den i stilhed bagfra. Denne manøvre overraskede forsvarerne og D kompagniet erobrede posten — og 73 fanger kl. 2.30. Halliday gentog taktikken mod Post 14, som blev taget kl. 4.00 med 64 fanger. Erobringen af disse to poster kostede en australsk død og syv sårede. Et tredje forsøg mod Post 17 slog fejl. De foregående angreb havde alarmeret posten og D kompagniet kom under kraftig beskydning fra morterer og maskingeværer. Et voldsomt slag rasede indtil posten faldt kort før daggry. Yderligere 103 italienere blev taget til fange for en pris af to australske døde og ni sårede. Med tabene og mænd afsat til at eskortere fanger faldt kompagniets styrke til 46 mand og Halliday valgte at gøre holdt for natten.

Selv om den australske fremgang havde været langsommere end den som blev opnået i indbruds-fasen havde 17. infanteribrigade opnået bemærkelsesværdige resultater. Yderligere ti poster, hvilket svarede til 3 km af forsvarsringen var blevet erobret Switch Linjen var blevet gennembrudt og tusinder af italienske forsvarer var blevet taget til fange. For italienerne ville det blive yderst vanskeligt at stoppe den australske fremrykning.

Bardia falder
Om eftermiddagen den 3. januar mødtes Berryman med Allen, Jerram og Frowen i Allens hovedkvarter ved Post 40 for at diskutere planerne for den kommende dag. Det blev vedtaget, at Allen skulle rykke mod Bardia og dele fæstningen i to, med støtte fra Frowens kanoner, alle disponible kampvogne, MacArthur-Onslow's Bren gun køretøjer og 2/8. infanteribataljon, som Mackay netop havde tilkaldt fra reserven. Allen udstedte ordrer i overensstemmelse hermed. I løbet af eftermiddagen blev 6. kavaleriregiment trukket tilbage som brigadens reserve og 2/5. infanteribataljon afløste 2/2. så den kunne rykke frem den følgende dag. Den aften kom Berryman til den konklusion, at med mindre det italienske forsvar snart brød sammen ville 16. og 17. infanteribrigade snart blive ude af stand til a trænge videre frem og brigadegeneral Horace Robertsons  19. brigade ville skulle indsættes. Mackay så mere optimistisk på situationen, og huskede Berryman på, at hans ordrer havde været at erobre Bardia med kun to brigader. Mens de diskuterede sagen ankom O'Connor og Harding til 6. divisions hovedkvarter, og O'Connor var straks villig til at ændre planen.

2/1. infanteribataljon indledte fremrykningen som planlagt kl. 9, en den forreste deling kom under kraftig maskingeværild fra Post 54, og italiensk artilleri ødelagde mortererne som støttede fremrykningen. 3. regiment af Royal Horse Artillery gik i kamp med de italienske kanoner og delingen trak sig tilbge. OBerst Eather organiserede herefter et formelt angreb mod Post 54 til kl. 13.30 efter et bombardement af posten med artilleri og morterer. De italienske kanoner blev gjort stille da en australsk granat sprang i et nærliggende ammunitionslager. Herefter erobrede australierne posten. Næsten en tredjedel af forsvarerne var blevet dræbt under kampen. De resterende 64 overgav sig. Dette førte til et generelt kollaps af de italienske stillinger mod nord. Post 56 og 61 overgav sig uden kamp og hvide flag blev hejst over Post 58, 60, 63 og 65 samt ved kanonstillingerne nær Post 58. Da natten faldt på var Eathers mænd rykket frem til Post 69 og kun de 14 nordligste poster holdt stadig ud i Gerfan sektoren.

Oberst Englands 2/3. infanteribataljon blev støttet af kanoner fra 104. regiment af Royal Horse Artillery og en trop fra 7. kampvognsregiment. Kampvognene var forsinkede og England udskød sit angreb til 10.30. Bataljonen kom under artilleribeskydning, fortrinsvis fra et batteri nord for Bardia, som derpå blev angrebet og bragt til stilhed af 104. regiment af Royal Horse Artillery. Fremrykningen blev genoptaget, blot for at blive beskudt med maskingeværer og artilleri fra Wadi el Gerfan. En otte mands sektion under underkorporal F. W. Squires blev sendt af sted for rekognoscere wadien, men angreb i stedet et batteri og vendte tilbage med 500 fanger. Det viste sig at wadien indeholdt et stort antal italienske soldater fra tekniske enheder, som ikke var trænet til kamp og overgav sig i stort tal. Et kompagni tog over 2.000 fanger, heriblandt 60 officerer.

Brigademajoren, major, Major I. R. Campbell, beordrede MacArthur-Onslow, hvis maskingevær køretøjer dækkede Englands fremrykning til at tage Hebs el Harram, det højtliggende område over vejen til byen Bardia. MacArthur-Onslows køretøjer fandt et italiensk hospital med 500 patienter, heriblandt flere australiere og 3.000 ikke-sårede italienere. Han efterlod en lille gruppe ved hospitalet under korporal M. H. Vause, som kunne tale noget italiensk, hvorefter MacArthur-Onslow fortsatte videre med to køretøjer til Hebs el Harram, hvor de tog mere end 1.000 fanger. Kampvognene og resten af A eskadronen fortsatte ad vejen til Bardia under periodisk artilleribeskydning, fulgt af C kompagniet fra 2/3. infanteribataljon. Kolonnen nåede ind i byen kl. 16.00 mens dens kampvogne af og til affyrede en granat.

2/2. infanteribataljon, støttet af tre Matilda kampvogne og kanonerne fra 7. middelsvære regiment, rykkede ned gennem Wadi Scemmas mod et italiensk fort på et højdedrag syd for Bardia. Efter nogle timers klatring nåede 2/2 op og angreb fortet kl. 16.45. Inde i fortet var der to 6-tommer kanoner, to feltkanoner og fem andre kanoner. Heldigvis var 6-tommer kanonerne til kystforsvar og kunne ikke skyde ind i landet. En af kampvognene kørte direkte mod fortets port. Italienerne åbnede porten og kampvognen kørte ind og tog garnisonen på 300 til fange. D kompagniet fulgte herefter en gedesti som førte til det nedre Bardia. Tusinder blev taget til fange, fortrinsvis fra støtteenheder. To maskingeværkøretøjer fra 2/5. infanteribataljon, som patruljerede nær kysten tog 1.500 fanger. Kaptajn N. A. Vickery, en fremskudt observatør for 2/1. feltregiment angreb et italiensk batteri i sit Bren gun køretøj og tog 1.000 til fange.

Ved slutningen af den anden dag var titusinder af forsvarer blevet dræbt eller fanget. De resterende garnisoner i Gerfan og Ponticelli sektorerne var fuldstændig isolerede. De logistiske og administrative enheder var ved at blive løbet over ende. I anerkendelse af at situationen var håbløs var general Bergonzoli og hans stab taget af sted til fods mod Tobruk i løbet af eftermiddagen i en gruppe på omkring 120 mand. General Giuseppe Tellera, lederen af den 10. italienske armé. overvejede muligheden for at sende en undsætningsstyrke til Bardia; men endte med at konkludere, at sådan en operation ikke havde nogen chance for at lykkes.

Afsluttende fremstød
Om morgenen den 5. januar indledte 19. infanteribrigade sit angreb mod Meriega sektoren med udgangspunkt fra Bardia vejen og efter en krybende spærreild sydpå med støtte fra seks Matilda kampvogne - alle de som stadig fungerede. De andre var blevet ramt af granater, ødelagt af miner eller var bare brudt ned. Kompagnicheferne i den forreste bataljon, 2/11. infanteribataljon fik ikke deres endelige ordrer før 45 minutter før angrebets start, og da var startlinjen fem km borte. Som følge heraf var bataljonen forsinket og det planlagte angreb med to kompagnier blev udført af blot et enkelt: kaptajn Ralph Honners C kompagni, som dog havde alle seks Matilda kampvogne til rådighed. Honners måtte bogstavelig talt jagte efter spærreilden og havde kun lige indhentet den inden den sluttede. Da de rykkede frem, kom de under beskydning fra venstre, højre og forfra; men tabene var lette. De fleste stillinger overgav sig når infanteriet og kampvognene nærmede sig; men det formindskede ikke beskydningen fra posterne længere borte.  Kl. 11.15 havde C kompagniet nået Switch Linjen og erobret Post R5 og derpå R7. B kompagniet fulgte efter til venstre, ryddede Wadi Meriega, hvor de fangede generalløjtnant Ruggero Tracchia og brigadegeneral Alessandro de Guidi, lederne af hhv. 62. og 63. infanteridivision. På dette tidspunkt gjorde Honner holdt for at konsolidere sin stilling og tillade oberstløjtnant Ivan Doughertys 2/4. infanteribataljon at passere igennem. Honner modtog imidlertid overgivelsen fra Post 1, 2 og 3 og hans mænd holdt ikke op med at rykke frem.

I mellemtiden var de italienske garnisoner i færd med at overgivce sig til 16. infanteribrigade og støttegruppen for 7. pansrede division udenfor fæstningen;  2/8. infanteribataljon havde taget området over Wadi Meriega og 2/7. infanteribataljon havde erobret Post 10, 12 og 15. Oberst Godfrey var forbløffet over at opdage at 2/11. infanteribataljon havde erobret Post 8. Maskingevær delingen i 2/6. infanteribataljon havde angrebet og erobret Post 13 mens 2/11. erobrede Post 6. Den eneste post, som nu holdt ud var Post 11. 2/6. infanteribataljon fornyede sit angreb med infanteriet i angreb fra fronten mens maskingeværkøretøjerne angreb fra ryggen. De fik selskab af Matildaer fra området ved Post 6. På dette tidspunkt sænkede den italienske kommandant, som var blevet såret i slaget sit flag og hejste det hvide. Omkring 350 italienske soldater overgav sig ved Post 11. Inde i posten fandt australierne to feltkanoner, 6 panserværnskanoner, 12 middelsvære maskingeværer og to 3-tommers morterer. Godfrey opsøgte den italienske post kommandør, som var et britisk Military Cross, som han havde fået under 1. verdenskrig, og trykkede hans hånd. "På en slagmark, hvor italienske tropper ikke vandt megen hæder", skrev Gavin Long senere, "tilhørte de sidste som overgav sig en garnison, hvis resolutte kamp kunne have givet hæder til enhver hær."

Efterspil

Analyse

Sejren ved Bardia gjorde det muligt for de allierede styrker at fortsætte deres fremrykning ind i Libyen og erobre næsten hele Cyrenaica. Som det første slag i krigen, der blev ledet af en australsk general, planlagt af en australsk stab og udkæmpet af australske tropper var Bardia af stor interesse for den australske offentlighed. Lykønskninger strømmede ind og rekrutteringen til det Australske Imperie Styrke voksede kraftigt. John Hetherington, en krigskorrespondent rapporterede, at:

Mackay skrev i sin dagbog den 6. januar, at "Tyskerne han umuligt holde sig ude af Afrika nu." I Tyskland var Adolf Hitler ikke bekymret over de militære følger af tabet af Libyen, men stærkt foruroliget over udsigten til at politisk modgang kunne føre til Mussolinis fald. Den 9. januar 1941 afslørede han sine hensigter overfor højtstående medlemmer af Wehrmacht om at sende tyske tropper til Nordafrika i Unternehmen Sonnenblume; herefter spillede tyske tropper en vigtig rolle under kampene i Nordafrika.

Indenfor 6. divisin var der beskyldninger over det som blev set som at Berryman favoriserede Robertson, som også var linjeofficer og havde eksamen fra Royal Military College, Duntroon i et forsøg på at bevise, at linjeofficerer skulle lede tropperne. Savige mente, at nogle af 17. infanteribrigades vanskeligheder skyldtes Berryman, gennem en overdetaljeret og kompliceret slagplan. 6. division var heldig med at stå overfor et planlagt slag, den type, som bedst passede til dens 1. verdenskrigs-baserede doktrin og træning. Tiltro og erfaring blev skabt og ledere og stabe fik vigtige taktiske erfaringer med fra slaget. Den officielle australske historiker, Gavin Long anså Bardia for "en sejr for modig rekognoscering, for dristig men alligevel omhyggelig planlægning, for en artilleriplan, som undertvang fjendens ild på det rigtige tidspunkt og et hurtigt og fortsat infanteriangreb, som skabte et hul i fjendens linje." At tilskrive successen til kampvognene eller artilleriet var "at opføre Hamlet uden prinsen."

I 2010 skrev Stockings at italienerne var hæmmet af et fejlagtigt forsvarskocept og dårligt designede og opførte forposter, blev svækket af tidligere tab, forkert doktrin, ringere våben (især artilleri) og manglede midler til at imødegå de britiske kampvogne. Selv om det var en betydelig sejr, er en tro om at australierne havde tvunget sig vej gennem "uigennemtrængelige" italienske befæstninger mod overvældende odds og numerisk underlegenhed, fejlagtig, da hovedparten af den italienske garnison var blevet placeret i bag. De numeriske og tekniske fordele ved fronten "var som oftest ikke til fordel for angriberne". Stockings skrev, at den ide voksede frem i ANZAC traditionen, at det var en "David og Goliath" kamp mellem en lille gruppe beslutsomme angribere mod horder af italienske forsvarere, som præsenteret i historiebøger ikke er sand. Analyser viser, at "Anzac-orienterede forklaringer er mangelfulde". Vigtigheden af slaget om Bardia, lå i den udfordring den kunne udgøre for en bredere kreds af australsk militær og dens historikere, "når nationale myter møder militær historie".

Tab
Det vurderes, at 36.000 italienske soldater blev taget til fange ved Bardia, 1.703 (heriblandt 44 officerer) blev dræbt og 3.740 (heriblandt 138 officerer) blev såret Nogle få tusinde (heriblandt General Bergonzoli og tre af hans divisionschefer undslap til Tobruk til fods eller i både. De allierede erobrede 26 kystforsvarskanoner, 7 middelsvære kanoner, 216 feltkanoner, 146 panserværnskanoner, 12 middelsvære kampvogne, 115 L3'er og 708 køretøjer De australske tab var på i all 130 døde og 326 sårede.

Efterfølgende begivenheder
Bardia blev ikke en vigtig forsyningshavn, da forsyninger med skib fortsatte med at blive sendt gennem Sollum; men den blev en vigtig kilde til vand, efter reparation af den store pumpestation, som italienerne havde installeret til at betjene byen og Fort Capuzzo. Aksestyrker genbesatte byen i april 1941, under Unternehmen Sonnenblume Rommels første offensiv i Cyrenaica. Yderligere kampe fandt sted mellem 31. december 1941 – 2. januar 1942, inden Bardia blev generobret af 2. Sydafrikanske division. Bardia skiftede igen hænder i juni, da den blev besat af aksestyrker for 3. gang og blev generobret en sidste gang i november uden modstand, efter den allierede sejr i Andet slag om el-Alamein.

Henvisninger

Kilder

Eksterne kilder
 Erobringen af Bardia

Slag i Middelhavsområdet under 2. verdenskrig
Slag med deltagelse af Australien
Slag med deltagelse af Italien
Libyens historie

Slaget ved Bardia


An Hymenorchis saccata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Hymenorchis saccata in nahilalakip ha genus nga Hymenorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hymenorchis

Hymenorchis saccata


Kjelsåsbanen er en del af Oslos sporveje, der går mellem Storo og Kjelsås. Strækningen betjenes af linje 11 og 12 i hele driftstiden. Storo bliver også betjent af linje 13 til Grefsen Station. Hele strækningen ligger på Grefsenveien. I Storo kan der skiftes til T-banen, mens endestationen i Kjelsås ligger ca. 300 m fra Kjelsås Station på Gjøvikbanen.

Historie
Kjelsåsbanen blev åbnet 25. september 1934 som en forlængelse af Grünerløkka–Torshov-linjen mellem Stortorvet og Grefsen Station.

22. november 2002 blev Kjelsåsbanen nedlagt mellem Disen og Kjelsås af Oslo Sporveier. Nøjagtig to år senere, 22. november 2004, blev den genåbnet som følge af stort folkeligt engagement. Forud for genåbningen var strækningen blevet opgraderet.

Indtil 2. oktober 2011 blev Kjelsås betjent af linje 12, mens linje 11 kun kørte til Disen. Trafikselskabet Ruter besluttede sig imidlertid for at bytte om på dem for at forbedre rettigheden, da linje 11 i den modsatte ende har en noget kortere vej mellem Jernbanetorget og Majorstuen end linje 12. Fra 2. oktober 2011 til 2. april 2017 kørte linje 12 derfor kun til Kjelsås tidligt om morgenen, om aftenen og i weekenderne. Resten af tiden endte den i Disen. Siden 2. april 2017 kører både linje 11 og 12 imidlertid til Kjelsås i hele driftstiden.

Eksterne henvisninger

 Trikkens historie, Sporveien Trikken.

Noter

Oslos sporveje
Etableret i 1934

Kjelsåsbanen


An Disperis kerstenii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Disperis kerstenii in nahilalakip ha genus nga Disperis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Tanzania. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disperis

Disperis kerstenii