Educação intercultural é uma perspectiva crítica de ensino que leva em conta as diferenças e pluralismos de grupos socioculturalmente distintos com o objetivo de promover e valorizar a diversidade em contextos multilíngues e multiculturais. Não se trata, contudo, de uma metodologia ou método de ensino, mas de uma perspectiva, uma forma de compreender e abordar a educação enquanto projeto político de transformação social tendo em vista a promoção do reconhecimento e respeito às diferenças.

Contexto sul global
A partir da presença de povos de etnias distintas e da ampla diversidade sociocultural em territórios marcados pela miscigenação forçada pelo colonialismo, a concepção de interculturalidade trata de estabelecer relações de negociação e intercâmbio cultural entre grupos e práticas culturalmente distintas, constatando as hierarquias e desigualdades que permeiam as interações econômicas, culturais e políticas, bem como as estruturas institucionais que cerceiam o exercício da subjetividade dos indivíduos subalternizados.
Faz-se uma distinção entre diferentes vieses de interculturalidade. A interculturalidade relacional, que se refere a trocas culturais na esfera interpessoal, com enfoque em comparações (olhar para uma cultura a partir de outra), sem, contudo, contrariar as assimetrias de poder e conflitos sociais; a interculturalidade funcional, voltada para a assimilação de grupos subalternizados à cultura hegemônica; e, por fim, a interculturalidade crítica, que questiona as diferenças e assimetrias historicamente produzidas entre grupos socioculturais, étnico-raciais, de gênero e de  orientação sexual, visando a construção de novas relações entre esses grupos.
Dessa forma, para além de uma simples mistura entre elementos, características e práticas culturais distintas, a intercuturalidade é um processo dinâmico e multidirecional. Assim, para proporcionar uma educação intercultural, desenvolve-se um trabalho de autoconhecimento, para que os aprendizes tenham ciência de suas próprias identidades, bem como dos processos histórico-culturais que as constituem. Visando que as diferenças se façam visíveis e se perceba o dialogismo entre identidade e alteridade, entre o similar e o diferente, a educação intercultural propicia uma confrontação entre diferentes visões de mundo.
A interculturalidade, nesse sentido, não se limita a perceber e tolerar as diferenças culturais, mas de construir espaços de encontro, possibilitando diálogo e troca entre povos e culturas distintas em nível de simetria. É uma forma de conceber o contato entre culturas distintas de maneira fluida e dialética, bem como contraditória e conflitiva. Nesse sentido, entende-se que não há fronteiras rígidas entre culturas e pessoas de grupos sociais distintos, da mesma forma que não há cultura que se mantenha em estado puro ou estático, livre da influência de outras culturas.

Objetivos da educação intercultural
Em um de seus trabalhos publicado em 2019 sobre a temática, a linguista aplicada Edleise Mendes elenca alguns objetivos da educação intercultural voltada para atender as demandas da realidade da educação indígena no Brasil, levando em conta a diversidade linguístico-cultural brasileira no que se refere à presença desses povos originários em espaços educacionais institucionalizados:

 incentivar comportamentos pautados pelo respeito às diferenças e à diversidade linguístico-cultural que permeia o ensino-aprendizagem;
 propiciar interações marcadas pela cooperação e integração entre sujeitos de diferentes contextos socioculturais, de forma a criar um entrelugar de negociação entre diferentes significados e práticas culturais;
 contribuir para o fim de quaisquer formas de preconceito, discriminação, e práticas ou atitudes que ofendem, menosprezam ou invalidam indivíduos e seus direitos humanos básicos, dentro e fora do espaço educacional.

Considerando a educação enquanto arena de tensões sociopolíticas, ao se propor uma educação intercultural, Catherine Walsh explica que é imprescindível reconhecer que existe uma hegemonia cultural e de poder que são impostas social e politicamente. Logo, ao invés de reforçar o apagamento e a homogeneização das diferenças socioculturais que coexistem nos espaços de interação social, uma educação intercultural busca formar sujeitos mais culturalmente sensíveis para atuar em contextos multiculturais e multilingues, intervindo na realidade e nas contradições sociais.
A interculturalidade, portanto, não é algo que existe a priori, mas uma atitude, uma postura a ser construída e praticada em todos os espaços de convívio social, cultural e político, de forma que transcende as fronteiras da educação escolar, alcançando o âmbito de interação social como um todo. Implementar uma educação intercultural, nessa perspectiva, significa alinhar discursos e ações no intuito de promover tanto práticas como políticas que visem a equidade entre indivíduos e justiça social.
A Constituição Federal de 1988 passa a reconhecer os povos originários e valorizar sua pluralidade étnica, cultural e linguística. Com isso, a legislação nacional que rege as bases da educação indígena e a Lei de Diretrizes e Bases de 1996 asseguram o direito a uma educação que atenda as demandas específicas das comunidades indígenas, observando seu caráter multicultural e multilíngue e visando um tratamento diferenciado, não-homogeneizante.

Educação Bi/Multilíngue Intercultural
Há diversos projetos de Educação Intercultural Bilíngue (EIB) na América Latina em função da forte presença e diversidade dos povos originários. Alguns exemplos de países que realizaram experiências de EIB são México, Equador, Peru, Brasil, Bolívia, Nicarágua, Guatemala, entre outros.De acordo com o censo do IBGE de 2010, o Brasil conta com 274 línguas indígenas faladas, 50 línguas de migração, além da Língua Brasileira de Sinais (LIBRAS) e do Português. Isso representa um desafio enorme para o sistema educacional, tendo em vista que há inúmeras comunidades indígenas onde o Português não é a língua principal.

Alguns eixos principais do Ensino Intercultural Bilíngue consistem em valorizar os saberes indígenas, as narrativas orais e sabedoria dos anciãos, bem como priorizar a língua materna dos alunos como língua de instrução. O Sistema de Educação Intercultural Bilíngue (SEIB) estabelece que, nas áreas de população indígena, a língua de instrução deve ser a língua indígena correspondente, sendo o Espanhol ensinado como segunda língua, a língua de relação intercultural. Assim, as línguas indígenas devem ser progressivamente incorporadas aos currículos, de modo que ao menos uma língua ancestral esteja presente no ensino.
Para possibilitar esse diálogo intercultural na aprendizagem e comunicação, os professores devem receber uma formação integral em línguas indígenas e interculturalidade, bem como dominar a língua materna dos alunos (oral e escrita), saber ensinar a língua oficial como segunda língua, ter conhecimento tanto das cosmovisões e saberes indígenas quanto daqueles ditos "nacionais", de forma que possam atender aos interesses e demandas pedagógicas, sociais e culturais particulares.
No Equador, por exemplo, existe uma maior autonomia em termos de hierarquia institucional da estrutura administrativa para a criação de políticas públicas que visem atender às necessidades dos povos indígenas. No entanto, ainda falta muito para que a prática esteja alinhada com a teoria, pois o sistema educacional carece de projetos concretos e subsídios que possibilitem a implementação dessas propostas, uma formação intercultural bilíngue aos docentes, o real acesso dos alunos em situação socioeconômica desfavorecida à educação, bem como o desenvolvimento e distribuição de materiais didáticos específicos. No que se refere aos materiais didáticos, por exemplo, os livros-texto fornecidos pelo governo estão integralmente em espanhol, e refletem os modos de vida e cultura ocidentais, próprios à população branca-mestiça de classe média-alta, ou seja, não refletem as cosmovisões das comunidades indígenas.

Contexto norte global
Na Europa, a linguista francesa Claire Kramsch aponta que o termo intercultural surgiu num contexto onde o fluxo de migração era intenso e se viu a necessidade de trazer para a educação a proposta de desenvolver uma 'competência intercultural', visando à tolerância ao diferente/outro.
Nesse sentido, a interculturalidade é compreendida como um aspecto da competência comunicativa, muito discutida por pesquisadores no âmbito do ensino de línguas. Alinhados a esta ótica, outros pesquisadores da área, no documento intitulado "Developing the Intercultural Dimension in Language Teaching" (Desenvolvendo a dimensão intercultural no ensino de línguas), publicado pelo Conselho Europeu em 2002, pontuam que a competência intercultural possibilita um contato menos conflituoso entre crenças, valores e comportamentos divergentes entre culturas, pois conscientiza os sujeitos da importância de se ajustar, aceitar e compreender o outro.
A noção de competência intercultural se desdobra em cinco habilidades/saberes: conhecimentos (savoirs), atitudes para consigo e os demais (savoir être), habilidade de interpretar e relacionar (savoir comprendre), habilidade de descobrir e interagir (savoir apprendre/faire), e consciência cultural/política crítica (savoir s'engager). Nessa perspectiva, os estudantes adquirem conhecimento de diferentes culturas do mundo, bem como fazem o exercício de relacionar suas culturas nativas às demais, avaliando e interpretando de forma crítica as comparações.

Práticas educacionais
Multilinguismo

Educação intercultural


El Camagüey es un club de fútbol cubano radicado en la provincia homónima, en la capital Camagüey. Actualmente juega en el Campeonato Nacional de Fútbol de Cuba la primera división del país.

Historia

2011

El Camagüey en la temporada del 2011 logró una excelente campaña, tras quedar primero en la fase regular, pero en los play offs quedó eliminado en las semifinales por manos del Guantánamo, perdiendo la oportunidad de consagrarse campeón. Luego definió un partido contra Ciudad de La Habana para buscar al tercer mejor, donde en la ida cayó por 4 a 0 como visitante, la fecha de la vuelta se ha aplazado hasta nuevo orden.

2015

Nuevamente el equipo de fútbol de Camagüey logró obtener el primer lugar del campeonato nacional de Fútbol de Cuba.

Entrenadores
  Armando Cruz (2005)
  Roberto Vilegas (2017-2018)
  Mario Matamoros (2019-)

Referencias

Enlaces externos

Perfil de FC Camagüey en Ceroacero

Camaguey

Camagüey (club de fútbol)


Lydia Moss Bradley (* 31. Juli 1816 in Vevay, Indiana; † 16. Januar 1908 in Peoria, Illinois) war eine amerikanische Philanthropin. Als erste amerikanische Frau schaffte sie es, in den Aufsichtsrat einer Bank gewählt zu werden. Bradley war außerdem die Erste, die einen Ehevertrag schloss, und sie war Gründerin des Bradley Polytechnic Institute.

Leben
Lydias Eltern, Zeally Moss und Jennett Glasscock Moss, stammten aus Virginia. Da ihr Vater sein Geld nicht mit Sklavenarbeit verdienen wollte, gab er seine Plantage in Kentucky auf. Er zog nach Indiana, wo die Familie sich eine Farm aufbaute. Dort wurden Lydia und ihr Bruder William S. Moss geboren. Lydia zeigte schon früh Geschäftssinn, als sie ihr selbst aufgezogenes Reitpferd für eine Anzahlung auf ein Waldstück verkaufte – eine eigenartige Entscheidung, da Pferde in dünn besiedelten Gebieten ein wichtiges Fortbewegungsmittel darstellten.

Am 11. Mai 1837 heiratete sie mit 26 Jahren den fünf Jahre älteren Tobias S. Bradley in Vevay. Dieser war Betreiber eines Bootes, welches bis nach St. Louis fuhr. Er erweiterte sein gut laufendes Geschäft später um ein Holzlager und eine Sägemühle. Im Jahr 1833 verstarb Lydia's Vater und hinterließ ihr seine Farm.

1847 verkaufte das Ehepaar Bradley ihren Besitz in Vevay und zogen mit Lydias Mutter nach Peoria, Illinois. Hier war Lydias Bruder William als erfolgreicher Geschäftsmann ansässig. Ihm gehörte das Dampfschiff "Avalanche", auf dem Tobias als Kapitän anheuerte. Später wurde er auch Partner in William's Brennerei und sie betrieben gemeinsam die Firma Moss, Bradley & Co. Bradley war ein erfolgreicher Geschäftsmann: Er betrieb eine Fähre, kaufte Land und Anteile an der First National Bank und avancierte schließlich zu deren Präsident.

Schicksalsschläge
Lydia brachte sechs Kinder zur Welt, von denen nur die Tochter Laura das Jugendalter erreichte.

 Rebecca, geboren am 20. Februar 1839, lebte bis zum 2. September 1845.
 Clarissa, geboren am 26. Oktober 1843, starb 1847.
 Tobias, geboren am 28. April 1847, starb 1847.
 Laura, geboren am 24. April 1849, starb 1864 – sie wurde 14 Jahre alt.
 Mary starb am 25. April 1852 – vor ihrem ersten Geburtstag.
 William starb am 25. August 1855 im Alter von zwei Jahren.

Nach dem Tod von Laura überlegten sich Lydia und ihr Mann Tobias, ihr Vermögen für andere Kinder einzusetzen. Ihre erste Idee war ein Waisenhaus. Sie fuhren zur Besichtigung nach Montreal, kamen jedoch zu der Überzeugung, dass eine solche Einrichtung nicht ihren Vorstellungen entsprach, weil die Kinder in Abhängigkeit aufwuchsen.

Leistungen

Im Mai 1867 starb Lydias Ehemann plötzlich und unerwartet bei einem Unfall mit einer Kutsche im Alter von 56 Jahren, ohne ein Testament mit Anweisungen für Lydia zu hinterlassen. Da sich die 51-jährige Alleinerbin eines Vermögens von ca. einer halben Million US-Dollar mit den Geschäften ihres Mannes nicht auskannte, stellte sie den Rechtsanwalt W. W. Hammond als Geschäftsführer und Vermögensverwalter ein. Bis zu ihrem Tod traf sie sich täglich mit ihm zu einer Besprechung. Sie wurde eine der Direktoren des Aufsichtsrats der First National Bank of Peoria, eine Stellung, die sie über 25 Jahre innehatte.

Zwei Jahre nach dem Tod ihres Mannes heiratete Lydia noch einmal. Mit ihrem zweiten Ehemann Edward Clark schloss sie einen Ehevertrag, durch den, im Falle einer Trennung, jeder den Anteil behielt, den er in die Ehe eingebracht hatte. Nach vier Jahren Ehe ließ sich das Paar scheiden.

Sie ließ 680 acres (ca. 270 ha) Sumpfland, deren Eigentümerin sie war, entwässern, teilte es in Parzellen auf, zog Zäune und verpachtete es als Ackerland mit kleinen Farmhäusern. Die zunächst spärlich ausfallende Ernte veranlasste sie dazu, Bodenproben zur Analyse nach Champaign zu schicken. Es wurde festgestellt, dass die Erde zwar gut, jedoch arm an Pottasche (Kali) war. Durch entsprechende Anreicherung des Bodens gelang es ihr, mit den Bauernhöfen ertragreichere Ernten zu erzielen. Auch die Nachbarhöfe folgten ihrem Beispiel, und der Wert des Landes stieg deutlich an. Das von ihr zu 10 US-Dollar pro acre gekaufte Land war nun 140 Dollar pro acre wert. Eine ihrer großen Stärken und der Schlüssel ihres Erfolges war, dass sie den Rat von Experten suchte. Sie war sich ihres geringen Wissens aufgrund fehlender Schulausbildung bewusst und informierte sich auf allen Gebieten, die für sie von Interesse waren, um dann ihre Entscheidung zu treffen.

Ihren finanziellen Erfolg nutzte sie unter anderem auch für verschiedene gemeinnützige Zwecke. So löste sie die Hypotheken von 30.000 Dollar der Kirche ab, die in Gedenken an ihren Ehemann in "Bradley Memorial Church" umbenannt wurde. Darüber hinaus schenkte sie dem St. Francis Hospital das Land für ein Krankenhaus und richtete die erste öffentliche Bücherei in Peoria ein. 1884 baute sie ein Altersheim für Frauen. 1891 stellte sie, zum Gedenken an ihre Tochter Laura, der Stadt das Gelände zum Bau des 100 acres großen "Bradley Park" zur Verfügung und schlug dem Gemeinderat die Einrichtung einer Parkverwaltung vor.

Ein besonderes Anliegen war es ihr jedoch, eine Schule zu gründen, in der junge Leute aus Peoria und Umgebung im Alter von 14 bis 20 Jahren einen Beruf erlernen konnten, um unabhängig zu werden und den eigenen Lebensunterhalt bestreiten zu können. Das galt für Jungen und Mädchen gleichermaßen. 1877 besuchte sie das Rose Polytechnic Institute, um sich einen ersten Eindruck von solch einer Schule zu machen. Auch sandte sie W. W. Hammond an die Washington School for Boys nach St. Louis, das Throop Polytechnic Institute in Pasadena, das Armour Institute und das Lewis Institute in Chicago, um neue Ideen für eine eigene Schule entwickeln zu können, welche in ihrem Testament genau beschrieben werden sollte.

Parsons Bradley Horological School

Am 30. März 1892 schloss Lydia Bradley einen Vertrag mit den Eigentümern der Uhrenfabrik "Peoria Watch Company" und James R. Parsons, Besitzer des Parsons Horological Institute in La Porte, Indiana und Eigentümer der Werkzeuge, Maschinen und Ausrüstung dieses Institutes. Dieser Vertrag besagte, dass sie für 30.000 Dollar die Mehrheit der Anteile erwarb – zahlbar in bar – die die notwendige Versorgung der Fabrik und der Schule zur Weiterführung sicherstellten. Die Vereinbarung besagte weiterhin, dass James R. Parsons die Schule als Rektor an einem neuen Platz weiterführen solle und dass Lydia das benötigte Geld für den Kauf des Schulgebäudes in LaPorte bereitstellen würde. Schließlich siedelte sie das Institut auf das Gelände in Peoria um, auf welchem später auch das Polytechnic stehen sollte. So konnten die Schüler in der Uhrenfabrik arbeiten und im Institut lernen. Später kam neben der Uhren- noch eine Fahrradfabrik hinzu, so dass ein neuer Handelszweig in Peoria entstand. 1892 wurde jedoch die Fahrradfabrik durch einen Brand vernichtet, während das Institut weiter bestand, bis es 1897 eine eigene Abteilung mit 70 Studenten (The Horological Department – später umbenannt in Westlake) im Bradley Polytechnic Institute wurde.

Bradley Polytechnic Institute

Im Oktober 1896 bat Lydia Bradley Dr. William Rainey Harper von der University of Chicago um einen Besuch und legte diesem ihre Pläne vor. Nachdem er diese eingesehen und eine Aufstellung über die zu erwartenden Kosten erstellt hatte, konnte er Mrs. Bradley überzeugen, die Schule noch zu ihren Lebzeiten zu bauen und sagte ihr weitere Beratung zu.

Das Bradley Polytechnic Institute wurde am 13. November 1896 gegründet. Mrs. Bradley stellte 17.5 acres (71,000 m²) Land, 170.000 Dollar für Gebäude, Ausstattung und Bücherei bereit, sowie 30.000 US-Dollar pro Jahr für die laufenden Kosten.

Die Einweihung erfolgte Ende 1897. Präsident war Oliver J. Bailey. William R. Harper und Albion Small von der Universität Chicago gehörten dem Board of Trustees an. Das Bradley Polytechnic Institute gehörte damit zu den "affiliates" der University of Chicago. Die Absolventen des zweijährigen College-Kurses waren die künftigen Studenten in Chicago.

Die Schule bereitete Lydia große Freude, sie mischte sich jedoch nicht in deren Leitung ein. Zufrieden mit dessen Fortschritt überschrieb sie dem Polytech ihren restlichen Grundbesitz zum Nutzen zu ihrer Lebenszeit. Am Gründertag 1906 verkündete sie eine weitere Schenkung zum Bau der Hewitt-Turnhalle.

Lydia Bradley starb am 16. Januar 1908 im Alter von 91 Jahren in ihrem Haus in Peoria an Altersschwäche. Sie wurde 1998 posthum in die National Women's Hall of Fame (Ruhmeshalle für Frauen) aufgenommen.

Literatur
 Charles Truman Wyckoff (Hrsg.): Bradley Polytechnic Institute. The first decade, 1897–1907. Bradley University, Peoria 1908.
 Porte County Historical Society  (Hrsg.). La Porte, Indiana and Its Environs.  Arcadia Pub. (Sc) 2002.  ISBN 978-0-7385-1969-2.
 Louis A. R. Yates: A Proud Heritage: Bradley's History 1897–1972. Bradley University, Peoria 1974.
 Allen A. Upton:  Forgotten Angel: The Story of Lydia Moss Bradley. Biographie, self published in 1988 ; NA 2005, .
 Nina Collins: An Industrious and Useful Life: The history of home economics at Bradley University.  (1994)
 William A. Clarey: Building Bradley Business A history of the Foster College of Business Administration. (1995)

Weblinks
 Lydia Moss Bradley – Biographical Sketch
  Bradley University History mit Photo von Parsons Horological School im Vordergrund
  Grab auf dem Springdale Cemetery, Peoria
 Lydia Moss Bradley Article by Barbara B. Brown
 Geschichte der Bradley University

Einzelnachweise

Mäzen
US-Amerikaner
Geboren 1816
Gestorben 1908
Frau

Lydia Moss Bradley


Xaisomboun (also Saysomboun, ) was a special zone () of Laos, located in the north of the country, near the capital Vientiane. The special zone was created 1994 with area split off from the provinces Vientiane, and Xiangkhoang. It was dissolved on January 13, 2006.

Administrative divisions

The province was originally made up of the following districts:
 Hom (18-03)
 Longsane (18-04)
 Phun (18-05)
 Thathom (18-02)
 Anouvong (18-01)

History
 23 September 2004 – The districts Hom and Longsane were merged. The new district, still named Hom, was reassigned to Vientiane Province.
 27 June 2005 – The districts Phun and Xaysomboun were merged, with the new district still named Xaysomboun.
 13 January 2006 – Xaysomboun District was reassigned to Vientiane Province, while Thathome District went to Xiangkhoang Province. Therefore, the special area of Xaysomboun was dissolved.

See also
 Xaisomboun Province

Subdivisions of Laos

Special Zone of Xaisomboun


Stadionul Dunărea Romanya'nın Galaţi şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum.

Stadyumda çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. Romanya'nın Dunărea Galaţi takımının maçlarını yaptığı stadyum, 23.000 seyirci kapasitelidir.

Galaţi
Romanya'daki stadyumlar

Stadionul Dunarea


Razorna čehavka, čehovka, razorna ljuskavica ili topolova ljuskavica (lat. Hemipholiota populnea) je nejestiva gljiva iz porodice Strophariaceae.

Opis
 Klobuk razorna čehavke je širok od 5 do 20 centimetara, u mladosti konveksno polukuglast, zatim otvoren i tupo ispupčen, žućkast ili smeđast, mesnat; rub je jako čehav, čitav je prekriven bijelim i debelim ljuskama nepravilnog oblika koje kasnije postanu smeđaste.
 Listići su gusti, debeli, nejednako dugi, prirasli za stručak, najprije bijeli, zatim smeđasti s bjelkastom oštricom.
 Stručak je visok od 3 do 9 centimetara, debeo od 1,5 do 3 centimetra, kratak, zavinut, na osnovi zadebljan, često s korjenastim produžetkom, do vjenčića uzdignuto ljuskavo čehast, pun, najprije bijel zatim smeđast; iznad vjenčića gladak, vjenčić je dlakav s rascijepljenim rubom.
 Meso je tvrdo, bijelo, u stručku žućkasto, posjeduje svojstven miris za kojeg se može reći da se nalazi između ugodnoh i neugodnog; okus najprije slatkast zatim gorkast.
 Spore su glatke, eliptično jajolike, 7,5 – 8 x 5 μm; otrusina je tamno rđastosmeđasta.

Kemijske reakcije
Meso u dodiru s kalijevom lužinom požuti.

Stanište
Razorna čehavka raste ljeti i u jesen pojedinačno ili 2 do 3 primjerka zajedno na panjevima ili stablima topole.

Upotrebljivost
Razorna čehavka nije jestiva.

Sličnosti
Razorna čehavka raste gotovo uvijek na panjevima, povaljenim stablima ili rastućim stablima topole. Ona je opasan parazit jer njezin micelij razara domaćina dok ga u potpunosti ne uništi. Zbog osobitog staništa i osebujnog izgleda nije moguća zamjena s nijednom vrstom gljiva. Možda je donekle slična vrsti Psathyrella caput-medusae (Fr.) Konnrad ex Maublanc, međutim, ona raste isključivo na ostacima crnogoričnog drveća.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Agaricales
Nejestive gljive

Razorna čehavka


Alfa Romeo Sauber F1 Team er et schweizisk Formel 1-team, grundlagt i 1970'erne af Peter Sauber. Indtil 1993 deltog teamet i forskellige sportsvognklasser, inden de fra -sæsonen debuterede i Formel 1.

Teamet har som uafhængig aldrig vundet et Formel 1-løb, indtil det i 2005 blev solgt til BMW, og fra  til  kørte under navnet BMW-Sauber. I den periode blev det til én sejr, inden BMW fra udgangen af 2009 trak sig ud af Formel 1, og solgte teamet tilbage til Peter Sauber. Fra  var BMW-navnet fjernet fra teamets navn. Teamet har siden da benyttet motorer fra Ferrari typisk med ældre specifikationer, dette medførte at Sauber i juni 2017 skrev kontrakt med Honda om levering af motorer til 2018-sæsonen. Denne kontrakt blev dog annulleret og der blev lavet en ny kontrakt med Ferrari som indebar at teamet også skiftede navn til Alfa Romeo Sauber F1 Team.

Formel 1 kørere og sæsoner siden 1993

Referencer

Eksterne henvisninger

 Saubers officielle hjemmeside

Formel 1-konstruktører
Motorsport i Schweiz

Sauber


Flora Jan Mayena, na otoku Jan Mayen (380 km²) koji pripada Norveškoj kruni popisano je 58 biljnih vrsta, od čega 57 autohtonih sa 3 endema. Na dvosupnice otpada 42 vrste (3 endemske), na jednosupnice 12 vrsta i jedna neofitska.

Vrste

 Alchemilla glomerulans Buser
 Arabis alpina L.
 Bistorta vivipara (L.) Delarbre
 Calamagrostis stricta subsp. stricta (Timm) Koeler
 Cardamine bellidifolia L.
 Cardamine pratensis subsp. pratensis L.
 Carex bigelowii subsp. bigelowii Torr. ex Schwein.
 Carex lachenalii subsp. lachenalii Schkuhr
 Carex maritima Gunnerus
 Cerastium alpinum subsp. alpinum L.
 Cerastium arcticum Lange
 Cherleria biflora (L.) A. J. Moore & Dillenb.
 Cochlearia groenlandica L.
 Cystopteris fragilis subsp. fragilis (L.) Bernh.
 Dichodon cerastoides (L.) Rchb.
 Draba alpina L.
 Draba nivalis Lilj.
 Draba norvegica Gunnerus
 Empetrum hermaphroditum Hagerup
 Epilobium anagallidifolium Lam.
 Equisetum arvense subsp. arvense L.
 Festuca rubra subsp. rubra L.
 Festuca vivipara (L.) Sm.
 Honckenya peploides subsp. peploides (L.) Ehrh.
 Huperzia selago subsp. selago (L.) Bernh.
 Koeleria spicata subsp. spicata (L.) Barberá, Quintanar, Soreng, & P. M. Peterson
 Koenigia islandica L.
 Luzula arcuata subsp. arcuata (Wahlenb.) Sw.
 Luzula confusa Lindeb.
 Mertensia maritima subsp. maritima (L.) Gray
 Micranthes foliolosa (R. Br.) Gornall
 Micranthes nivalis (L.) Small
 Micranthes tenuis (Wahlenb.) Small
 Omalotheca supina (L.) DC.
 Oxyria digyna (L.) Hill
 Phippsia algida (Solander) R. Br.
 Poa alpina subsp. vivipara, uvezena.
 Poa glauca subsp. glauca Vahl
 Poa pratensis subsp. alpigena Vahl
 Potentilla crantzii subsp. crantzii (Crantz) Beck
 Puccinellia nutkaensis (J. Presl) Fernald & Weath.
 Ranunculus glacialis L.
 Ranunculus hyperboreus Rottb.
 Ranunculus pygmaeus Wahlenb.
 Sabulina rubella (Wahlenb.) Dillenb. & Kadereit
 Sagina caespitosa (J. Vahl) Lange
 Sagina nivalis (Lindblom) Fr.
 Salix herbacea L.
 Saxifraga cernua L.
 Saxifraga cespitosa subsp. cespitosa L.
 Saxifraga oppositifolia subsp. oppositifolia L.
 Saxifraga rivularis subsp. rivularis L.
 Silene acaulis subsp. acaulis (L.) Jacq.
 Taraxacum brachyrhynchum G. E. Haglund
 Taraxacum croceum Dahlst.
 Taraxacum cymbifolium H. Lindb. ex Dahlst.
 Taraxacum recedens (Dahlst.) G. E. Haglund
 Taraxacum torvum G. E. Haglund
 Veronica alpina subsp. alpina L.

Izvori

Flora Sjeverne Europe

Flora Jan Mayena


Bireyci anarşizm, farklı geleneklerden oluşan bireyci anarşizm  bireysel bilincin ve bireysel çıkarın, herhangi bir kolektif organ ya da kamu otoritesi tarafından engellenmemesi gerektiğine inanır.

Bireyci anarşizm, sosyal, sosyalist, kollektivist, komünalist akımların ortak mülkiyet düşüncesine karşı mülkiyetin bireylerin elinde bulunması savunur. Bazı önemli temsilcileri: Henry David Thoreau, Josiah Warren ve Murray Rothbard'dır. Ayrıca genelde William Godwin'de bireyci anarşist olarak değerlendirilir. Godwin, yardımseverlik düşüncesini savunurken bunun yanında her bireyin, kendi emek ve mülkiyeti üzerinde bireysel söz hakkını dile getirmiş ve sonunda ortadan kalkmasıyla sonuçlanacak olan hükûmetin zamanla küçülmesine yol açacak ilerlemeci akılcılığa inanmıştır.

Max Stirner ise bu felsefede tanınmış isimlerinden biri olarak ayrıca ilk bireyci anarşisttir. Stirner'ın felsefesi bireyci anarşizmin egoist formudur; ona göre tanrı, devlet, ahlak kuralları ve toplumu dikkate almadan   istediği gibi eyleyen bireyin, toplum üyelerine karşı hiçbir sorumluluğu yoktur.  Stirner'a göre haklar insan aklındaki korkulardır ve toplum denen şey yoktur; "bireyler onun gerçekliğidir" Mülkiyeti haklarla değil, güç ve kudretle sahip olunan varlıklar olarak görür.  Stirner merhametsizliğe saygının gösterileceği egoistler birliğini insanları bir araya getirecek örgütlenme modeli olarak görür.

Daha az radikal olmak üzere farklı bir bireyci anarşizm türü, Boston anarşistleri'nce savunuldu. Bunlar, serbest piyasa ve özel mülkiyeti destekliyorlardı.  Özgürlüğün ve mülkiyetin korunmasını özel sözleşmelerle sağlama taraftarıydılar. Bunun yanında emeğin, maaş karşılığı takasını öngörüyorlardı, buna rağmen devlet tekelinde kapitalizmin (devlet garantisinde tekel olarak tanımlanır)  emeğin karşlığını sağlamayacağı uyarısınıda yapıyorlardı.

19 yüzyılda dahi Amerikalı bireyciler arasında çeşitli konularda görüş ayrılıkları ortaya çıkmıştı ve bu yüzden bireyci anarşizm açısından belirli bir teoriden bahsetmek mümkün görünmemektedir. Örneğin Tucker entelektüel mülkiyet haklarına karşı çkarken; Spooner desteklemekteydi  Tucker sadece kullanıldığı sürece toprak mülkiyetini savunurken, Byington ve Spooner mülkiyet konusunda bu tür bir kısıtlamadan bahsetmiyordu.

Önemli bir ayrışma, 19. yüzyılda Tucker ve bazı başka anarşistler, doğal haklar düşüncesini terkedip, Stirner'in felsefesi ışığında "egoizm"i benimsediklerinde görüldü.  Bu yüzyılın ardından "bireyci anarşizmin doruk dönemi kapandı"   Fakat, bireyci anarşizm, daha sonra Murray Rothbard ve 20. yüzyılın ortalarında anarko kapitalislerce daha geniş bir çerçevede özgürlükçü hareket akımlarından biri olarak çeşitli değişikliklerle benimsendi.

Bireyci Anarşistler

Kaynakça

Anarşist gelenekler

Bireyci anarşizm


Seattle Computer Products (SCP), Seattle, Washington'daki bir bilgisayar donanım firmasıydı. Tim Paterson'un, S-100 tabanlı hafıza kartlarındaki hataları düzeltmek için Haziran 1978 tarihinde iş başı yaptığı firmadır.

SCP'nin Kasım 1979'da Microsoft BASIC ile pazarladığı Intel 8086 işlemcili bilgisayarlar için genel amaçlı 16-bit işletim sistemi olarak QDOS'u yazdığı yerdir. SPC,1980 Eylül'de QDOS'un ismini, 86-DOS olarak değiştirerek dağıtıma başlamıştır. Tim Paterson tarafından geliştirilen QDOS, 86-DOS olarak bilinir. Temmuz 1981'de 86-DOS işletim sisteminin tüm haklarını satın alan Microsoft'un, bu ürünü gizlice IBM'e satmasını dava ederek 1986 yılında 1 milyon Amerikan doları tazminat almıştır. Şu anda bilgisayar firmaları mezarlığındadır.

Bilgisayar donanımı şirketleri
Amerika Birleşik Devletleri merkezli şirketler
1978'de kurulan şirketler

Seattle Computer Products


Australsk pelikan () er en pelikan, som er vidtspredt i det indre Australien og langs kysterne. Den findes også i New Guinea, Fiji, dele af Indonesien og som strejffugl i New Zealand. Den er hvid med sorte vinger og et lyserødt næb. Den har det længste næb af alle nulevende fugle. Den spiser fortrinsvis fisk, men spiser også andre fugle eller ådsler, hvis den får muligheden.

Taksonomi
Den australske pelikan blev første gang beskrevet af den hollandske naturhistoriker Coenraad Jacob Temminck i 1824. Artens navn kommer af det latinske udsagnsord conspicere, som betyder 'skue' og hentyder til de brillelignende markeringer om øjnene.

Udseende

Den australske pelikan er en middelstor pelikan med en vingefang på 2,3 til 2,6 meter. vægten kan variere fra 4 til 13 kg, men de fleste af disse pelikaner ligger mellem 4,5 og 7,7 kg. Den er Australiens næsttungeste flyvende fugl i gennemsnit efter brolgatranen, selvom hannen hos den australske trappe også vejer mere (alle tre fugle er dog meget mindre end hjelmkasuaren og emuen). Det bleglyserøde næb er enormt, selv i forhold til andre pelikanarter, og er det største næb i fugleverdenen. Det længste næb målt var 50 cm. Hunnerne er lidt mindre end hannen med et synligt mindre næb helt ned til 34,6 cm hos en voksen fugl. Den totale længde er takket være næbbet 152-188 cm, som gør den australske pelikan til den længste pelikan sammen med den krøltoppede pelikan.

Fjerdragten er hvid med en del sort på vinger og hale. Den har en gul ring om øjet. Næbbet er blegt lyserødt og benene er blålige. Under næbbet har fuglen en stor strubepose. Ungfugle ligner de voksne, men med brunt i stedet for sort og med mindre hvidt på den øvre del af vingerne. Overordnet ligner den de andre pelikanarter, selv om den er allopatrisk (geografisk isoleret fra de andre pelikanarter).

Udbredelse og levesteder

Den australske pelikan forekommer i store dele af det australske fastland og Tasmanien. Den findes primært, hvor der er store mængder åbent vand uden tæt vegetation. Det kan være store søer, reservoirer, billabongs og floder, såvel som flodmundinger, sumpe, midlertidigt oversvømmede områder, drænkanaler i landbrugsland, saltpander og kystlaguner. Omgivelserne er ikke vigtige. Det kan være skov, eng, ørken, mudderbanker, park eller industriområde, så længe der er åbent vand med tilstrækkelig føde. Den synes dog at foretrække mere uforstyrrede steder i yngletiden. Den raster på mudder- og sandbanker, strande, rev, moler og pæle.

Den australske pelikan kendes første gang fra New Zealand, da et eksemplar blev skudt i Jerusalem i 1890. Senere har man fundet et mindre antal gamle knogler - de første ved Lake Grassmere i 1947 - og observeret den flere gange. Knoglerne blev senere beskrevet som en ny art eller underart Pelecanus (conspicillatus) novaezealandiae (Scarlett, 1966: "New Zealand pelican"), da de så ud til at være større, men Worthy (1998) konkluderede, efter at have gennemgået nyt materiale, at de ikke kunne adskilles fra den australske bestand.

Den  australske pelikan trækker ikke efter noget fast mønster, men søger hen, hvor der er føde. Ofte skyldes trækket en tørkeperiode. Da for eksempel den normalt udtørrede Lake Eyre blev fyldt fra 1974 til 1976, forblev kun en håndfuld pelikaner ved kystbyerne. Da søen igen tørrede ud spredtes bestanden, og flokke på tusinder af pelikaner blev set ved de nordlige kyster. I nogle tilfælde bliver den blæst med vinden til nye lokationer. Den er en regelmæssig gæst på sydkysten af New Guinea, såvel som i Bismarckarkipelaget og Salomonøerne. Den gæster også Christmas Island, Vanuatu, Fiji, Palau og New Zealand. I 1978 var der et stort træk mod nord til Indonesien, og australske pelikaner nåede til Sulawesi, Java og muligvis Sumatra.

Føde
Den australske pelikan fisker fra overfladen. Den arbejder i grupper for at drive fisk ind på lavere vand, hvor den nemmere kan fange fiskene. I store vandområder har man talt op til 1.900 fugle, som fisker sammen. Den kan dog også søge føde alene. Den fanger fisk ved at åbne næbbet under vandet og bruge strubeposen som et net. Når den har fanget en fisk, tømmer den posen for vand og spiser derefter fisken. Posen bruges ikke til at opbevare føde. Den spiser overvejende fisk og gerne introducerede arter som guldfisk, karpe og aborre. Når det er muligt spiser den også indfødte fisk, tilsyneladende med aborren Leiopotherapon unicolor som den foretrukne. Den australske pelikan spiser dog i mindre grad fisk end andre pelikaner. Den spiser jævnligt insekter og krebsdyr, især Cherax destructor og rejer af slægten Macrobrachium. Den spiser også andre fugle som perlegrå måge, australsk ibis og australsk grå krikand. Den tager æg, unger og voksne fugle, som den dræber ved at holde dem under vandet til de drukner. Den tager også krybdyr og padder. Der er også rapporter om, at den har taget små hunde. Den australske pelikan kan også tage føden fra andre fugle som f.eks. skarve. Der er også blevet rapporteret tilfælde af kannibalisme af unge pelikaner.

Yngleforhold
Den australske pelikan begynder at yngle, når den er to eller tre år gammel. Ynglesæsonen varierer. I tropiske områder (nord for 26°S) yngler den om vinteren, men i dele af det sydlige Australien først om foråret. Den yngler også efter kraftigt regnfald i det indre af landet uanset tidspunkt. Reden er en lille fordybning i sand eller jord, nogle gange omkranset af græs og kviste. Den australske pelikan yngler i redekolonier, som ligger på øer (som North Peron Island) eller andre beskyttede steder i nærheden af søer eller havet. Den lægger ét til fire (typisk to) kridhvide æg, der måler 93 mm × 57 mm, which often appear scratched and dirty. Æggene ruges 32 til 35 dage. Ungerne er nøgne, når de udklækkes, men får hurtigt dun. Efter udklækningen vil den største unge blive fodret mest, og de(n) mindste vil ofte dø af sult eller blive dræbt af den største unge. De første to uger fodres ungerne med opgylpet væske, men derefter får de fisk og lidt krebsdyr. Når ungerne er omkring 25 dage samler de sig i grupper i kolonien. De unge pelikaner er flyvefærdige, når de er omkring tre måneder gamle.

Status

Den australske pelikan er ikke truet. Den er ret almindelig på levesteder, der passer til den. Ved oversvømmelsen af Lake Eyre i marts 1990 ynglede mere end 200.000 voksne fugle. Arten er fredet og viser ikke direkte tegn på, at være truet af forurening.

Flere steder som ved stranden i Monkey Mia, Western Australia og The Entrance, New South Wales, kommer pelikanerne tæt på mennesker og kan håndfodres. Den tilpasser sig hurtigt til kunstige søer, som vandreservoirer, så længe der ikke er regelmæssig sejlads på dem. Den australske pelikan er kategoriseret som ikke truet på IUCN's rødliste.

I dele af South Australia er pelikanen kendt under det aboriginske ngaarrindjeri navn, nori. Den var sangeren Ruby Hunters totem.

Referencer

Bibliografi
Scarlett, R. J. (1966): A Pelican in New Zealand. Notornis 13(4): 204–217. PDF
Worthy, Trevor H. (1998): A remarkable fossil and archaeological fauna from Marfells Beach, Lake Grassmere, South Island, New Zealand. Records of the Canterbury Museum 12: 79–176.

Eksterne henvisninger

 Avibase - the world bird database
Pelican videos on the Internet Bird Collection
Australian Pelican Pelecanus conspicillatus, BirdLife International
Australian Museum fact sheet
Gould's The Birds of Australia plate

Pelikan
Pelikaner

Australsk pelikan


Kadmijev selenid je anorganski spoj kemijske formule CdSe. Riječ je o crnoj do crvenocrnoj krutini koja se klasificira kao II-VI poluvodič n-tipa. Većina trenutnih istraživanja ove soli usredotočena je na njene nanočestice. Poznata su tri kristalna oblika CdSe koji slijede strukturu: vurcit (šesterokutni ili heksagonalni), sfalerit (kubični) i kamena sol (kubični). Struktura sfalerita CdSe je nestabilna i pretvara se u oblik vurcita pri umjerenom zagrijavanju. Prijelaz započinje na oko 130 °C, a na 700 °C završava u roku od jednog dana. Struktura kamene soli primjećuje se samo pod visokim tlakom.

Kadmijev oksid, sulfid, selenid i telurid služe kao fosforescenti u televizijskim i radarskim sustavima, a zbog dobrih fotoelektričnih svojstava i u poluvodičkoj elektronici. Kadmij i njegovi topljivi spojevi vrlo su otrovni. Kadmijev selenid je proziran za infracrvenu svjetlost i primjenjuje se ograničeno u fotootpornicima i u senzorima za instrumente koji koriste infracrvenu svjetlost. Materijal je također vrlo luminiscentan. Kadmijev selenid je komponenta pigmenta kadmijeve narančaste.

Kadmijeva crvena

Kadmijeva crvena ili kadmijevo crvenilo iako je bila poznata već početkom 20. stoljeća, veći značaj dobiva tek dvadesetih godina tog stoljeća. Kadmijeve crvene obuhvaćaju široku skalu obojenosti od svijetlih do dublje crvenih nijansi. Postojane su prema svjetlosti, dobro pokrivaju ali nemaju izraženu moć pokrivanja. Ne suše se brzo, ali osušeni premaz uljane boje je kompaktan i otporan. Ne koriste se za slikanje fresaka jer nisu otporne prema ugljičnoj kiselini čiji je prijenosnik vapno. Svijetlo crvene nijanse kadmija su povoljna zamjena za cinober koji je sumnjive postojanosti prema svjetlu.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Kemijski spojevi
Pigmenti

Kadmijev selenid


Prvenstvo se igralo dvokružno. Ligu je osvojio NK LIV 1949 Vladislavci i time se kvalificirao u 2. ŽNL Osječko-baranjsku NS Osijek.

Tablica

Rezultati

Bilješke
NK Mladost Čepinski Martinci odustala od natjecanja nakon jesenjeg dijela sezone

Izvori

 NS Osijek: Liga NS Osijek - poredak
 NS Osijek: Liga NS Osijek - Rezultati
 ŽNS Osječko-baranjske županije: Liga NS Osijek
 RSSSF.com

2016-17
osječko-baranjska-3-osijek

3. ŽNL Osječko-baranjska NS Osijek 2016./17.


Isla Umm an Namil (en árabe: جزيرة;ام النمل literalmente en español: Madre de las hormigas) es una isla que pertenece a Kuwait, que se encuentra dentro de la bahía de Kuwait, en el Golfo Pérsico. Es conocida por ser el lugar donde se hicieron varios hallazgos arqueológicos, principalmente de la época islámica, y de la edad de bronce. La isla es pequeña, y está a 600 metros de la parte continental de Kuwait.

Véase también
 Geografía de Asia
 Geografía de Kuwait

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la Isla

Archipiélagos e islas de Kuwait

Isla Umm an Namil


Merelle es una  aldea  del municipio español de Lousame, La Coruña, Galicia. Está situada en la parroquia de Tállara.

En 2022 tenía una población de 113 habitantes (54 hombres y 59 mujeres). Se sitúa en el suroeste del municipio, en el kilómetro 2 de la AC-3101 entre Noya y Boiro. Dista 7,8 kilómetros de la capital municipal y está situada a 40 metros sobre el nivel del mar en el valle del río Lobo. Las localidades más cercanas son Meixonfrío, A Ponte de San Francisco, Abelendo, Vilar y Sobreviñas y O Páramo, ya en el municipio de Noya.

Dentro del núcleo de población se pueden diferenciar dos entidades: Merelle de Arriba y Merelle de Abajo.

Referencias

Localidades de Lousame
Localidades de la provincia de La Coruña

Merelle (Lousame)


Dominique Pinon (d. 4 Mart 1955, Saumur), Fransız oyuncu.

Rol aldığı filmlerden bazıları
 Diva (1981)
 37°2 le matin-Betty Blue (1986)
 Delicatessen/Şarküteri (1991)
 La Cité des enfants perdus/Kayıp Çocuklar Şehri (1995)
 Alien: Resurrection/Yaratık 4: Diriliş (1997)
 Amélie:''le Fabuleux Destin d'Amélie Poulain (2001)
 Un long dimanche de fiançailles/Kayıp Nişanlı (2004)

1955 doğumlular
Fransız erkek sinema oyuncuları
Yaşayan insanlar

Dominique Pinon


O Hubble European Space Agency Information Centre (HEIC) ou Centro de Informação da Agência Espacial Europeia Hubble é um escritório de comunicação científica, estabelecido no Space Telescope - European Coordinating Facility (ST-ECF) em Munique, Alemanha, no final de 1999. Esta iniciativa foi tomada para cumprir a missão da NASA/ESA Tarefas de divulgação e educação do Telescópio Espacial Hubble (HST, em inglês) para a Agência Espacial Européia (ESA, em inglês), conforme descrito em um acordo entre a NASA e a ESA.

Ao longo dos últimos anos, a HEIC tornou-se um escritório de comunicação muito distinto de especialistas usando os mais novos softwares e técnicas. O escritório europeu do Hubble produziu grandes quantidades de material astronômico adequado tanto para fins educacionais quanto para o consumo público em geral. A HEIC fornece um arquivo bem variado que está disponível publicamente em sua página da web.

O trabalho é centrado na produção de notícias e lançamentos de fotos que destacam resultados e imagens interessantes da ciência do Hubble. Estes são muitas vezes de origem europeia e, portanto, não apenas aumentam a conscientização sobre a participação do Hubble da ESA (15%), mas a contribuição de cientistas europeus para o observatório. Além disso, o grupo produz lançamentos em vídeo, material educacional inovador, CD-ROMs, folhetos, pôsteres, além de DVDs, quiosques de informações de museus e muito mais.

Links externos

 Homepage of the Hubble European Space Agency Information Centre
 Hubble Heritage Project
 European Space Agency
Agência Espacial Europeia


Salyut 2, Sovyetler Birliği tarafından 4 Nisan 1973'te fırlatılan uzay istasyonu. Bu istasyon gerçekte Salyut programına dahil değildi, çok gizli Almaz askeri uzay istasyonu programının bir parçasıydı. Salyut 2 adı, istasyonun askeri görevini gizlemek için verilmişti. Başarıyla uzaya fırlatılmasına karşın, yörüngedeki ikinci gününden itibaren basınç kaybetmeye başladı ve uçuş kontrolleri bozuldu. Arızanın nedeni, muhtemelen istasyonu yörüngeye çıkaran Proton roketinin üst kademesinin ayrıldıktan sonra yakın mesafede infilak etmesi sonucu oluşan şarapnel delikleriydi. 11 Nisan'da istasyonun dört güneş hücresi bozuldu ve elektrik kesildi. 28 Mayıs 1973'te atmosfere girerek yandı.

Özellikleri
 Uzunluk: 14,55 m
 Azami çap: 4,15 m
 Yaşanabilir hacim: 90 m³
 Fırlatılıştaki ağırlık: 18.900 kg
 Fırlatma roketi: Proton (üç kademeli)
 Güneş panelleri: 2
 Takviye aracı: Soyuz
 Kenetlenme yuvası: 1
 İnsanlı görev sayısı: 0
 Uzun süreli insanlı görev sayısı: 0
 Ana motor sayısı: 2
 Ana motor gücü (her biri): 400 kgf (3,9 kN)

2
Uzay istasyonları

Salyut 2


El Jardín Botánico Municipal de Cayena (en francés: Jardin Botanique Municipal de Cayenne) es un jardín botánico de 3 hectáreas de extensión adyacente a la universidad de Cayena, está administrado como parque público por la ciudad de Cayena, Guayana Francesa.

El Jardin Botanique Municipal de Cayenne tiene una entrada de referencia en el "Botanic Gardens Conservation Internacional" (BGCI).

Localización
Jardin Botanique Municipal de Cayenne Avenue Charles de Gaulle, 97300 Cayenne, La Guyane, France-Francia.

Planos y vistas satelitales.

Está abierto todos los días del año sin tarifa de entrada.

Historia
Aunque el « Conseil Général de la Guyane» indique que el jardín, antes se denominaba como Jardin du Roi (jardín del rey), fue establecido en 1879.

Hay referencias anteriores a un jardín botánico en Cayena (e.g. Cosnard, 1828). Ahora contiene una estatua del político Gaston Monnerville (1897-1991).

Cerca al Jardín, se encuentra el Instituto Botánico de Cayena, establecido en 1965.

Colecciones
Alberga una colección de plantas endémicas de la Guayana Francesa, así como diferentes especies ornamentales de zonas tropicales de todo el mundo.

Véase también
Jardín botánico Limontitla
Jardín Botánico Litoral Paul Jovet
Jardín Botánico Litoreano de Porto Caleri
Jardín Botánico Martha Springer

Referencias

Enlaces externos
 Jardin botanique de Cayenne
 Conseil Général de la Guyane - Environnement
 Conseil Général de la Guyane - Jardin botanique de Cayenne
 Página del jardín botánico en el BGCI
 Culture.fr entrada (Francés)

Bibliografía
 Cosnard, F., Catalogue des plantes cultivées au Jardin botanique et de naturalisation de Cayenne (Guyane française), Cayenne, 1828. 43 pages.

Cayenne, Jardin botanique de
Cayenne
Cayena

Jardín botánico municipal de Cayena


Emma Sehested Høeg (født 21. januar 1994) er en dansk skuespiller. Hun er uddannet på Den Danske Scenekunstskole i København.

Filmografi
 Far til fire - gi'r aldrig op! (2005) - Mies veninde
 Far til fire - på hjemmebane (2008) - Mies veninde
 Den du frygter (2008) - Selma
 Magi i luften (2011) - Lina
 Miraklet (2014)
 Fasandræberne (2014) - Pigen i skoven
 Sange i solen (2017)
 Ternet Ninja (2019) - Jessica
 Ternet Ninja 2 (2021) - Jessica

Serier
 Danni (2006) - Danni
 Badehotellet (2013-2016) - Ella
 Anton 90 (2015) - Katharina
 29 (2018) - Simone
 Skyld (2020)
 Limboland (2020)
 Orkestret (2022) - Elin

Eksterne henvisninger

 Kim Kastrup: "Hun spreder magi i luften" (Ekstrabladet, 23.06.2011)

Skuespillere fra Danmark

Emma Sehested Høeg


Tundră sau tundra este un termen referitor la un tip de regiune naturală, biom sau ecosistem, dar se mai poate referi și la alte concepte, denumiri sau entități.

Ecosisteme
 Tundră, ecosistem din nordul Canadei, Scadinaviei și Asiei, precum și din sudul Americii de Sud și la latitudini după cercurile polare
 Tundră alpină, ecosistem montan, asemănător tundrei geografice, care se formează pe toate grupele montane ale planetei noastre la altitudini mai ridicate, după linia arborilor

Denumiri comerciale
 Dream Tundra, kit de aeronavă
 Joplin Tundra, aerodină ultra-ușoară
"The Mighty Boosh (series 1)" are un episod numit "Tundra"
 Toyota Tundra, produs Toyota de tip camionetă (pickup truck)
 Tundra (comic strip), serial de tip comic strip realizat de Chad Carpenter
 Tundra (Marvel Comics), unul din mulții super-eroi negativi (supervillains) din serialul Alpha Flight din Marvel Comics
 Tundra Publishing, editură defunctă americană specializată pe cărți comics și benzi desenate
 Tundra Semiconductor, companie de semiconductoare din Canada
 Tundra (satelit), satelit planificat a fi lansat în noiembrie 2015

Orbită cosmică
 Tundra (orbită), orbită geosincronă a Pământului, extrem eliptică, extrem de înclinată ecuatorial

Persoane
 Tundra (muzician) (născut în 1975), muzician din Norvegia

Alte articole

 Tundra (comics), set index article

Tundră (dezambiguizare)


Carmo es un municipio brasileño del estado del Río de Janeiro. Se localiza a una latitud 21º56'01" sur y a una longitud 42º36'31" oeste, estando a una altitud de 347 metros. Su población estimada en 2008 era de 17.784 habitantes.

Geografía
Carmo posee un área de 320 km². Su población actual es estimada en más de 16 mil habitantes, de los cuales 72,3% viven en el área urbana, siendo que, de acuerdo con informaciones de la Prefectura, el municipio tenía 15.689 personas en 2004, mostrado una tasa de crecimiento del 0,58% al año.

Parte del municipio está situado en la subcuenca del río Paquequer, uno de los últimos afluentes del río Paraíba do Sul que presenta una gran polución acuática.

Turismo y medio ambiente
Una de sus principales atracciones es la Iglesia Principal de Nuestra Señora del Carmo, construida en 1876 y que fue preservada como patrimonio histórico nacional por el Instituto del Patrimonio Histórico y Artístico Nacional - IPHAN en 1964.

Referencias

Enlaces externos

 Página de la prefectura

Localidades de Río de Janeiro

Carmo (Río de Janeiro)


Franscope war ein 1956 eingeführtes anamorphotisches Filmaufnahmeverfahren für 35-mm-Breitwandfilme.

Hintergrund
Bereits früh entwickelte Ernst Abbe mit Cinépanoramic eine Verbesserung des CinemaScope der 20th Century Fox. Die französische DIC konnte das Verfahren in verschiedene Länder vermarkten. Mit der Umbenennung in Franscope sollte der französische Markt abgedeckt werden.

Franscope unterschied sich nicht wesentlich von Cinépanoramic. Das Bild wurde während der Aufnahme mit einem 2:1 Verhältnis gestaucht aufgenommen und während der Vorführung entzerrt auf das 2,35:1 Format wiedergegeben. Der für die Aufnahme und die Vorführung nötige Anamorphot besaß eine zusätzliche Optik, um verzerrungsfrei Nahaufnahmen zu ermöglichen. Diese Optik wurde 1958 mit der Suprématic von Jean Dicop vereinfacht.

Franscope wurde neben DyaliScope das erfolgreichste Scope-Format in Frankreich. Neben Produktionen der Nouvelle Vague gehörten auch kommerziell erfolgreiche Filme mit Louis de Funès dazu. Auch im bundesdeutschen Kino der 1960er Jahre wurde das Verfahren eingesetzt.

Filme in Franscope

Siehe auch
 Britische Franscope-Filme
 Deutsche Franscope-Filme

Weblinks
 CinemaScope auf dvdlog.de
 Franscope auf cinematographers.nl (englisch)
 Franscope auf filmoscopefr.blogspot.com (französisch)
 Scope-Filmliste auf widescreenmuseum.com (englisch)

Filmtechnik

Franscope


La fontaine d'Adam et Ève est une fontaine située dans le centre-ville de Riom en Auvergne, rue Sirmon. Elle est réalisée  avec pour matériau de construction la pierre de Volvic.

Historique
En 1277, l'abbé de Mozac, Pierre de la Ferté Chauderon, a concédé in perpetuum aux consuls de Riom le droit d'exploitation de la source de Dragonescha située à Saint-Genès-l'Enfant (Malauzat, 63) pour l'alimentation en eau de la ville de Riom pour . L'article de Matthieu Perona indique que des éléments de canalisation en terre cuite ont été retrouvés montrant que d'importants travaux d'adduction d'eau à la fin du . La source était probablement proche de la pisciculture Saint-Genès où il y a une petite maison en pierre de Volvic, la chapelle des eaux, sur le tympan de laquelle a été sculptée le blason de la ville de Riom avec une date : 1654. En 1644, le circuit d'alimentation des fontaines de la ville est réaménagé, probablement à la suite de la grande peste de 1631. Il n'y a alors que quatre fontaines dans la ville. Les conduites de l'aqueduc amenant l'eau de la source de Dragonescha sont remplacées par de la pierre de Volvic. La fontaine a été construite au milieu du  après cette réalisation. Son édification a été attribuée au sculpteur Jean Languille, ou à son fils Guillaume. La fontaine a été restaurée en 1714.

Le père mariste Jean Bonnet a dénombré 62 fontaines en 1796 dans une étude sur les Fontaines riomoises. *

Protection
La fontaine d'Adam et Ève a été classée au titre des monuments historiques le .

Présentation
Elle se rattache au style de la Seconde Renaissance inspirée de l'Italie bien qu'elle ait été réalisée au milieu du .

La fontaine est plaquée contre le mur d'une maison à l'angle de la rue Sirmond et de la rue Gomot. Elle doit son nom « d'Adam et Ève » au couple présenté sous la forme deux cariatides formant deux pilastres et représentant un torse d'homme nu, l'autre un torse de femme nue, qui ont les bras croisés sur leur poitrine. Cependant, ce nom qui lui a été attribué par la population n'est pas correct car le premier homme et la première femme possèdent une caractéristique qu'ils ne pouvaient avoir : un nombril. Les torses des cariatides sont posées des gaines ornées d'une guirlande de fruits s'appuyant chacun sur un socle. Les cariatides supportent une partie d'entablement avec l'amorce d'un fronton. Entre les deux socles se trouvent le bassin de la fontaine. Au-dessus du bassin, l'eau s'écoule par une tête d'égipan, et le trop-plein par les oreilles.

Un cartouche se trouve au-dessus de la tête d'égipan dans lequel a été gravé une inscription latine qui a donné lieu à plusieurs interprétations :
NUNC BIBE
QUI NONDUM POTERAS MIHI CREDERE NYMPHAE
SI TIBI NULLA FIDES, NON MIHI NULLUS AMOR
RES. AN. SALUT. MDCCXIV
Dont la traduction du Père Bonnet est :
Bois maintenant, toi qui ne pouvais pas encore
Croire en moi, la nymphe de cette eau.
Si toi tu n'as pas confiance
Moi je ne suis pas sans amour.
Restaurée l'an de grâce 1714
Le Père Bonnet a expliqué ces vers sibyllins. Avant l'installation de cette fontaine, l'eau utilisée était tirée des puits dont l'eau était plus ou moins polluée. En 1631, et les années suivantes, Riom est ravagée par la peste. En 1645, l'eau de Saint-Genest-l'Enfant est captée amenant à Riom de l'eau pure et potable qu'on pouvait boire sans risque. C'est le sens des paroles qu'adresse la nymphe au voyageur.

Au-dessus, se trouve un cartouche aux armes de Riom qui sont représentées avec deux étoiles

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de Riom
 Fontaines protégées aux monuments historiques en Auvergne-Rhône-Alpes

Liens externes

 Art et histoire en Auvergne-Rhône-Alpes : Les fontaines, Riom
 Petit patrimoine : La fontaine Adam et Eve à Riom (63)

Adam et Eve
Monument historique classé en 1913

Fontaine d'Adam et Ève (Riom)


Jaromír Zmrhal (n. 2 august 1993) este un fotbalist ceh care joacă pe postul de mijlocaș pentru Slavia Praga. El poate juca ca mijlocaș central sau stânga.

Cariera pe echipe

Slavia Praga
Jaromír Zmrhal a intrat în prima echipă a echipei Slavia Prague în 2012, debutând în campionat pe 4 august într-un meci din deplasare, scor 2-2 în Prima Ligă din Cehia cu Baník Ostrava. El a înscris primul gol în campionat trei săptămâni mai târziu într-o victorie scor 5-0 împotriva lui FC Zbrojovka Brno. A jucat în 83 din cele 90 de meciuri de campionat din următoarele trei sezoane, marcând cinci goluri. În sezonul 2015-2016, a marcat golul câștigător în derby-ul Slavia - Sparta, de pe 27 septembrie 2015, cu un șut de la distanță.

La 9 mai 2018 a jucat pentru echipa Slaviei Praga care a câștigat finala Cupei Cehiei din sezonul 2017-2018 împotriva Jablonei.

La națională
La tineret, el a jucat pentru Cehia sub 20 și sub 21 de ani. Zmrhal a primit prima sa convocare la naționala mare a Cehiei pentru meciurile de calificare la Campionatul Mondial din 2018 împotriva Germaniei și Azerbaidjanului din octombrie 2016. A debutat pe 11 octombrie 2016 împotriva Azerbaidjanului. A înscris primul gol în cel de-al doilea meci jucat pentru națională, într-o victorie acasă cu 2-1 împotriva Norvegiei în grupa de calificare la Campionatul Mondial.

Titluri

Slavia Praga

 Cupa Cehiei: 2017-2018

Referințe

Legături externe

 Jaromír Zmrhal

Mijlocași
Oameni în viață
Nașteri în 1993
Fotbaliști internaționali cehi
Fotbaliști cehi

Jaromír Zmrhal


Noonie Bao er kunstnernavnet for Jonnali Mikaela Parmenius (født 9. august 1987) er en svensk popmusiker og sangskriver.

Hun har bl.a. skrevet musik til Avicii, Charli XCX, Don Diablo, Clean Bandit, Tove Styrke og Adiam Dymott. Hun har tillige skrevet "Final Song" sammen MØ.

Den 31. oktober 2012 udsendte hun sit debutalbum I am Noonie Bao på eget pladeselskab.

Referencer

Eksterne henvisninger

Komponister fra Sverige
Sangere fra Sverige

Noonie Bao


Tekken 2: Kazuya's Revenge é um filme de artes marciais estadunidense de 2014 dirigido por Wych Kaos. É a prequel do filme Tekken de 2009, baseado na série de jogos de luta de mesmo nome. O filme é estrelado por Kane Kosugi, Rade Šerbedžija e Kelly Wenham. Cary-Hiroyuki Tagawa e Gary Daniels reprisam seus papéis como Heihachi Mishima e Bryan Fury, respectivamente.

Elenco

Kane Kosugi como Kazuya Mishima (comumente referido como "K")
Cary-Hiroyuki Tagawa como Heihachi Mishima
Gary Daniels como Bryan Fury
Rade Šerbedžija como o ministro
Kelly Wenham como Rhona Anders
Paige Lindquist como Laura
Charlotte Kirk como Chloe
Biljana Misic como Natashia
Sahajak Boonthanakit
Ron Smoorenburg como Thorn
Russell Geoffrey Banks como Jimmy
Eoin O'Brien como Ezra
Brahim Achabbakhe como Rip
Abishek J. Bajaj

Filmes de ação dos Estados Unidos
Filmes dos Estados Unidos de 2014
Filmes sobre amnésia
Filmes baseados em jogos eletrônicos
Filmes ambientados no futuro
Filmes de ação da década de 2010
Filmes em língua inglesa

Tekken 2: Kazuya's Revenge


إي شارب  هو طريقة لاستخدام لغة البرمجة أيدا داخل إطار عمل دوت نت.

إي شارب يتم توزيعه بدون مقابل من خلال قسم علوم الحاسب من خلال أكاديمية القوات الجوية بالولايات المتحدة كخدمة لمجتمع مطوري لغة البرمجة أيدا تحت رخصة جنو العمومية.

AdaCore اكملت تطورها و أعلنت ظهور "GNAT للدوت نت"، و هو عبارة عن منتج إطار عمل دوت نت يدعم جميع مميزات إي شارب و مميزات أخرى

انظر أيضا
 أيدا (لغة برمجة)
 إطار عمل دوت نت

وصلات خارجية
 إي شارب للدوت نت
 Ada شارب دوت نت بيئة البرمجة

المراجع

أيدا (لغة برمجة)
برمجيات
لغات برمجة .نت

إيه شارب


Copacabana er hovedstaden i provinsen Manco Kapac i departementet La Paz i Bolivia. Byen ligger ved Titicacasøen, hvor både afgår til Isla del Sol, den hellige Inkaø. Copacabana, som har omkring 6 000 indbyggere, ligger 3 841 meter over havet, 155 kilometer fra La  Paz.

Byen ligger mellem bjergene Calvario og Niño Calvario. Navnet kommer af Aymara kota kahuana, som betyder "udsigt over søen".

Basilikaen i Copacabana blev bygget i 1550 og blev bygget om mellem 1610 og 1651. Den omfatter Jomfru Maria-basilikaen, som blev skabet i 1580 af Francisco Yupanqui, inkaherskeren Tupac Yupanquis nevø. Copacabanas religiøse fester, kulturarv og traditionelle festivaler er velkendte over hele Bolivia.

Noter

Eksterne links

Byer i Bolivia

Copacabana (Bolivia)


කාඕ ක්ලැන්ගේ බලය අඩුවීම ෂු රජ්‍යයේ බිද වැටීමත් සමග පැහැදිලි විය. ෂුග් ලියැන්ගේ මරණයෙන් පසුව  ඔහු දැරෑ ලුතිනල් චාන්සලර් ධුරය පිළිවෙලින් ජි ඇන්ග් වෑන්ටත්, ෆොයි යි ටත්, ඩොන්ග් යන් ටත් හිමිවිය.  නමුත් 258 පසුව ෂු දේශපාලන බලය එඋනුච් කණ්ඩායම විසින් පාලනය කරන ලද අතර දූෂණය ඉහළ ගියේය. ජියාන්ගේ වෙයි, ෂුග්ස්  ප්‍රොටීගේ ශක්තිමත් උත්සාහයන් හැරැණුකොට ෂු රාජ්‍යය වෙනත් ජයග්‍රහණයක්ලබා ගැනිමට අසමත් විය. 203 දී වෙයි රාජ්‍යය නිසින් 3 පැත්තකින් පහර දෙන ලද අතර ෂු හමුදා  හැන්සොන්ග් ප්‍රදේශයට පසු බසින ලදි. ජින්ග් වෙයි ජියෑන්ගේ ප්‍රදේශයේ කදවුරැ බදින ලදමුත් වෙයි හි අණදෙන නිලධාරි ඩෙන්ග් අයි විසින් උපක්‍රමශිලි ලෙස ඔහුගේ හමුදා කලින් පසු කළ  නොහැකි ප්‍රදේශයක් ලෙස සැලකූ ප්‍රදේශයකින් හමහෙයවා පරාජය කරනලදි. වසරේ ශිත සෘතුවේ දී අගනගරය වූ චෙන්ගු ඩූ ඩෙන්ග් අගේ උපක්‍රමශිලි බව හමුවේ බිද වැටන ලදි. ලියු  ෂාන් අධිරාජ්‍යය යටත් වන ලදි. ෂු රාජ්‍යය වසර 43 කට පසුව අවසන් විය.

ෂු රාජ්‍යයේ ඇදවැටීම


Isla Iž (en croata: Otok Iž) es una isla en el archipiélago de Zadar, en la parte croata del mar Adriático. Se encuentra entre Ugljan en el noreste y Dugi otok en el suroeste, tiene un servicio de ferry a una hora de Zadar. Tiene una superficie de 17,59 kilómetros cuadrados y una población de 557 personas. Se compone principalmente de piedra caliza y dolomita. La isla ha sido habitada desde tiempos prehistóricos, hay una iglesia católica que data del  y los registros de los primeros colonos croatas datan del año 1266.

Véase también
 Geografía de Croacia
 Geografía de Europa

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Croacia

Iž


La  est une ONG civique fondée en 1945, au Japon. Durant la période d'occupation du Japon, elle participe à la démocratisation du pays en promouvant le pacifisme et en incitant les femmes à prendre part à la vie politique nationale. Dans les années 1970, ses adhérentes militent pour l'égalité des sexes. À partir des années 1980, elles rejoignent les mouvements de défense de la constitution pacifiste d'après-guerre et réclament la sortie du nucléaire civil.

Contexte historique
À l'issue de la Seconde Guerre mondiale, le Japon devient un territoire occupé par les vainqueurs du conflit. Dans le cadre de sa politique de démocratisation du pays, l'administration du Commandement suprême des forces alliées (), qui s'applique à effacer des tables de la loi le shintoïsme d'État prévalant durant la guerre, impose des mesures législatives en faveur de l'émancipation des femmes. La nouvelle Constitution du Japon inclut, entre autres, le principe de l'égalité des sexes et les fondements légaux de l'institution familiale traditionnelle japonaise sont abolis. La loi interdisant aux femmes et aux mineurs de participer à des rassemblements politiques et d'adhérer à un parti politique est abrogée. En décembre 1946, l'instauration du droit de vote des femmes par la Diète du Japon permet la participation de celles-ci au renouvellement de la Chambre des représentants, lors des premières élections d'après-guerre, en avril 1946.

Le  dissout aussi les associations de femmes qui ont soutenu l'effort de guerre et encourage les mouvements de femmes issus de la société civile. Parmi les femmes japonaises, celles, libérales ou de gauche, qui ont porté une critique d'opposition au régime en place durant la première moitié du  se mobilisent et créent des ONG.

Histoire
En novembre 1945, des féministes fondent la première organisation de femmes d'après-guerre : la nouvelle Ligue des femmes du Japon. Fusae Ichikawa en devient la première présidente.

La ligue a pour but la formation des femmes aux activités politiques, la promotion de l'engagement politique et du pacifisme, la lutte contre la ploutocratie et la modernisation des institutions façonnées par les mœurs d'avant-guerre. Dans un pays sous occupation et dévasté par la guerre, l'activité militante de la nouvelle Ligue des femmes du Japon et d'autres organisations de femmes, syndicats et associations de consommateurs, se concentre sur l'obtention d'une juste répartition des moyens de subsistance tels que le riz et le poisson.

En mars 1947, victime d'une purge d'après-guerre pour fait de collaboration, Fusae Ichikawa cesse ses activités politiques. Fin 1950, elle est rétablie dans ses droits de citoyenne. La nouvelle Ligue des femmes du Japon est alors rebaptisée en  (« Ligue des électrices du Japon » ou « Ligue pour le vote des femmes »). En 1958, elle rassemble cinq mille membres, répartis en quarante et une sections régionales.

Dans les années 1970, la lutte pour l'égalité des sexes, après la création en 1975 de l'année internationale de la femme, et contre la corruption des parlementaires deviennent les principaux mot d'ordre de la ligue.

Après la mort de Fusae Ichikawa, en 1981,  (1928-2015) lui succède à la tête de l'organisation. Sous sa présidence, celle-ci rejoint le mouvement pacifiste et le mouvement de défense de la Constitution et s'affirme partisane d'une sortie du nucléaire civil.

Au début des années 2000, l'organisation, qui peine à recruter de jeunes adhérentes, compte cinq mille membres pour cinquante et une branches régionales. En 2012, elle réunit deux mille femmes. Quatre ans plus tard, la ligue est dissoute, victime collatérale du vieillissement de la population japonaise.

Notes et références

Notes lexicales bilingues

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Politique au Japon
 Féminisme au Japon
 Fusae Ichikawa
 League of Women Voters

Liens externes

Association ou organisme lié à la politique
Organisme fondé en 1945
Association ou organisme lié aux femmes
Élection au Japon

League of Women Voters of Japan


Carlota de Albret, duquesa de Valentinois y suo jure dama de Châlus, también conocida como Carlota d'Albret (1480 - 11 de marzo de 1514), fue una acaudalada noble francesa de la familia Albret, hermana del rey Juan III de Navarra y esposa del famoso César Borgia, con quien se casó en 1499. Fue la madre de su única hija legítima, Luisa Borgia, de quien actuó como regente tras la muerte de César.

Familia

Carlota nació en 1480, hija de Alano el Grande, señor de Albret, y Francisca de Châtillon-Limoges. Sus abuelos paternos fueron Juan I de Albret y Carlota de Rohan, y sus abuelos maternos fueron Guillermo de Blois, vizconde de Limoges, e Isabel de La Tour d'Auvergne, hija del conde Bertrand V de La Tour de Auvernia y Boulogne, y Jacquette du Peschin. Su tatara-tatara-abuelo paterno era Carlos I de Albret, condestable de Francia muerto al mando de las tropas francesas en la batalla de Agincourt de 1415. Tuvo seis hermanos, incluyendo a Juan de Albret, quien se convirtió en rey de Navarra al casarse con Catalina de Foix.

Matrimonio con César Borgia

El 10 de mayo de 1499, a la edad de 19 años, se casó en Blois con César Borgia, el hijo ilegítimo del papa Alejandro VI y Vannozza Cattanei. Recientemente nombrado duque de Valentinois por el rey Luis XII de Francia. El matrimonio era de carácter político, organizado para fortalecer la alianza de César con Francia. Poco después de la boda, César acompañó al rey Luis en su invasión de Italia.

Carlota fue descrita como "bella y rica". En 1504, se hizo dueña de las propiedades de Feusines, Néret y La Motte-Feuilly.

César y Carlota tuvieron una única hija juntos (aunque César tuvo por lo menos once hijos ilegítimos con varias amantes):
 Luisa Borgia, suo jure dama de Châlus y duquesa de Valentinois (17 de mayo de 1500 - 1553), casada por primera vez el 7 de abril de 1517 con Luis II de la Trémoille, gobernador de Borgoña; se casó por segunda vez el 3 de febrero de 1530 con Felipe de Borbón, señor de Busset, con quien tuvo descendencia.

Tras escapar de su prisión en España, César murió en el asedio de Viana el 12 de marzo de 1507 al servicio del hermano de Carlota, el rey de Navarra, con el que había buscado refugio.

Muerte
Casi siete años después de la muerte de su marido, Carlota falleció el 11 de marzo de 1514 en el castillo de La Motte-Feuilly. Fue enterrada en el convento de las Annonciades de Bourges.

Descendencia actual de César y Carlota
En el  existen muchos descendientes de César y Carlota, entre ellos el príncipe Sixto de Borbón.

Véase también
 :fr:Maison d'Albret

Referencias

Nobles francesas del siglo XV
Nobles francesas del siglo XVI
Casa de Albret
Familia Borja
Casa de Borja
Carlota

Carlota de Albret


ස්වාභාවික ක්‍රියාවලි හේතුකොටගෙන පෘථිවි පෘෂ්ඨයේ ඇතිවන සිදුරු කිඳාබැසීම් සිදුරු නම්වේ. මේවා සැනෙකින් හෝ කාලාන්තරයක් තුල නිර්මාණය විය හැක.

පරිසර විද්‍යාව
කිඳාබැසීම් සිදුරු

කිඳාබැසීම් සිදුරු


Srbobran su bile hrvatske novine koje su izlazile u Zagrebu početkom 20. stoljeća, od 1884. do 1914. Novine su bile glasilo Srba iz Kraljevine Hrvatske i Slavonije, točnije, Srpska samostalna stranka i njezine pristalice su objavljivale Srbobran. 1902. god., nakon skandaloznog objave vrlo agresivnog antihrvatskog članka "Srbi i Hrvati" ("Do istrage vaše ili naše") i protusrpskih nereda u Zagrebu koji su uslijedili povodom objave tog šovinističkog teksta autora Nikole Stojanovića, list je privremeno prestao izlaziti i privremeno je izlazio kao "Novi Srbobran" (1902.-1907.), da bi od 1907.-1914. izlazio pod starim imenom "Srbobran". List je širio srpski nacionalizam s idejom da treba ostvariti državni okvir u kojem će svi Srbi živjeti u jednoj državi, te u kojemu valja posve onemogućiti bilo kakvu hrvatsku državnost; uporno se širilo ideju srpske ugroženosti.

Časopis je bio namijenjen seljacima, te ga je primalo 40.000 srpskih domaćinstava. Časopis je desetljećima - kao glasilo najutjecajnije srpske stranke u Hrvatskoj - sustavno širio velikosrpsku ideologiju, te se zalagao za afirmiranje regionalnih pripadnosti ("Slavonac", "Dalmatinac") u svrhu slabljenja identifikacije s Hrvatskom i Hrvatstvom i stvaranje uvjeta za ugradnju tih regionalizama u srpsku naciju koja bi obuhvaćala i "Srbe-katolike", kao što primjerice mađarska nacija obuhvaća mađare-kalviniste. Neskrivena je bila težnja koju su širili uređivači "Srbobrana", da se pripreme uvjeti kako bi se u pogodnim uvjetima većinu Hrvatske pripojilo Srbiji.

Povijest
Prvi broj je izašao 15. siječnja 1901. godine. Predsjednik srpskog društva Zora iz Beča, Nikola Stojanović je na skupu srpskog akademskog društva u Beču 27. srpnja 1902. pročitao svoj rad Srbi i Hrvati. Prvi se za diskusiju javio Hrvat iz Osijeka Nikola V. Karlić i on je u potpunosti podržao predavača. Kada se taj rad objavio u vidu podlistku u Srbobranu, izazvao je oštre reakcije: protusrpske demonstracije početkom rujna u Zagrebu i još nekim gradovima, spaljivanje Srbobrana na ulici, a novine su zabranjene. Do 1. rujna 1902. objavljeno je 175 brojeva Srbobrana. Od 30. prosinca 1902. novine izlaze pod novim imenom Novi Srbobran. Do 29. prosinca 1906. izašlo je 275 brojeva, a od siječnja 1907. do 21. kolovoza 1914. objavljeno je 176 brojeva novina, pod starim imenom Srbobran. Za novine su pisali Svetozar Pribićević, Milan Pribićević, Adam Pribićević, Budislav Budisavljević i mnogi drugi.

"Srbobran" je uporno i spretno promovirao interese Srpske Samostalne Stranke u pridobivanju birača, boreći se za ideju okupljanja većine južnoslavenskih područja u sastavu Austrije u buduću asocijaciju sa Srbijom. U tome se sukobljavala s hrvatskim nacionalizmom svojega vremena, i samom idejom da Hrvatska smije postojati.

Teme o kojima je pisao Srbobran

Židovi
Zbog židovske snalažljivsti da su ekonomski uspješni, Srboran je Židove i grdio i hvalio. Grdio je kada su načini za brz uspon bili mimo moralnih zakona, a hvalio je što su vrijedni i snalažljivi. Josip Frank je bio česta meta Srbobrana zbog svog protusrpskog djelovanja, pa su mu novine često spočitavale njegovo židovsko podrijetlo, da i nije Hrvat i da se bori za interese Beča, a ne Hrvata. Zbog toga je Frank pozvao Židove da se ne oglašavaju u Srbobranu, jer ih stalno napada. Srbobran mu je odgovorio da se Jozua (kako su ga jedino i nazivali) vara ako misli da će oni pisanje određivati prema oglasima i da ne napadaju Židove zato što su Židovi, a najmanje se kome rugaju. Napadaju svakoga, tko protiv volje ogromne većine naroda pomaže tuđinsku politiku. Ne napadaju rasu ni religiju, ali napadaju političke, ekonomske i kulturne tendencije Židova koje su im protivne. Novine su podsjetile Židove da je upravo Frank taj koji dočekuje i slavi najzagriženije antisemite pod kapom nebeskom, bečke hrišćanske scoijale! Za Franka pritom kažu da njihov izrod i odmetnik pokršteni Židov ide u Beč klanjati se najljućem protivniku Židova Lugeru.

Srbi i obrazovni sustav
Srbi u Kraljevini Hrvatskoj i Slavoniji, kojih je početkom 20. stoljeća bilo nešto preko 25%, su više naseljavali sela, a manje gradove. Sami nisu imali dovoljno svijesti o potrebi obrazovanja (roditelji seljaci su više voljeli dijete zadržati na selu da im pomaže, nego da ide u školu), a i državna politika ih je zapostavljala, nerijetko im oduzimajući prava koja su do tada imali. Tako je Armin Pavić, predstojnik odjela za bogoštovlje i nastavu izbacio iz srednjoškolskih svjedodžbi Daničićevo nazivanje jezika: srpski ili hrvatski jezik. Od tada, 1901., se pisalo samo hrvatski jezik. Tomislav Maretić je napisao Gramatiku hrvatskog ili srpskog jezika i podnio molbu da mu se gramatika primi kao knjiga za srednje škole. Odgovorio mu je predstojnik g. Pavić, da će mu se knjiga samo tako primiti za srednje škole, ako iz naslova izostavi ono ili srpskog jezika. Pošto je Maretić na to pristao, Srbobran ga je zbog toga osuđivao. Pojedini Srbi su stekli visoko obrazovanje i Srbobran je s ponosom pisao o takvim događajima. Tako je prva žena koja je doktorirala na Kraljevskom sveučilištu Franje Josipa I u Zagrebu, 1907. godine., bila Srpkinja Milica pl. Bogdanović, kćerka Siniše Bogdanovića. Tema doktorata je bila Car Julijan Apostata prema hrišćanstvu. Ban Pavao Rauch u suradnji s frankovcima je dosta uradio na oduzimanju Srbima dotadašnjih prava. Tako je frankovački list Hrvat iz Gospića 1909. godine javljao s velikim zadovoljstvom, da je u gospićku gimnaziju stigao dopis Rauchove vlade, prema kome se u gimnaziji ukida ćirilica, a natpis na zadaćama ima od tada glasiti hrvatske zadaće, a ne kako se do tada pisalo hrvatske ili srpske zadaće. Iste, 1909. godine, postojala je i zagrebačka srpska osnovna škola i vladika Mihailo Grujić je na skupštini gornjokarlovačkog vladičanstva govorio o naredbama vlade o uporabi ćirilice i o zabrani proslave Svetog Save u školama, dok o tome ne odluče općinska vijeća i to na potvrde kotarske vlasti. Vladika je zaključio: Obe ove naredbe vrijeđaju našu srpsku pravoslavnu crkvu, religiozno čuvstvo. Jednom od tajnih odredbi ukinute su ćirilicom pisane knjige u osnovnim školama, a Srbobran je za to doznao preko jedne narudžbe. Na tu narudžbu odgovorila je uprava kr. hrv. slav. zemaljske naklade školskih knjiga: Pučko-školske knjige Bukvar i Srpska računica za I godište stavljeni su izvan porabe zato ih nema u ovogodišnjem popisu i narudžbenici. Srbobran je to komentirao: Tom je odredbom počinjen ne samo novi atentat na srpski narod, nego se njome očito krši i gazi školski zakon... Vlast je učenje ćirilice s prvog premjestila na treći razred, a u novim čitankama za treći razred svuda je izraz pravoslavni bio zamijenjen s grčko-istočni, izbjegnuto je spominjanje srpskog imena, pa čak i osobnih imena u tekstovima, ako podsjećaju na srpsku tradiciju. Rauchova Ustavnost objavila je tekst o srpskim institucijama u Hrvatskoj sa zaključkom da sve spomenute institucije treba odstraniti, iako je četvrtina stanovništva tada imala srpsku nacionalnu svijest.

Sukobi samostalaca i radikala
Glavni politički konkurenti među Srbima toga vremena u Kraljevini Hrvatskoj i Slavoniji su bili samostalci Svetozara Pribićevića i radikali Jaše Tomića, koji su veću podršku imali u Srijemu. Samostalci su bili za suradnju s Hrvatima, a radikali s Mađarima. Njihovi sukobi su vidljivi iz mnogih članaka zagrebačkog Srbobrana i novosadske Zastave (glasilo radikala). Jaša Tomić je bio česta meta Srbobrana. Tako je u članku Bestidnosti! - ime ti je Tomić, on nazvan političkom prostitutkom.

Vlast i frankovci diskriminiraju Srbe
Veleizdajnički proces, frankovci i drugi događaji gdje se Srbi osjećaju diskriminiranim su teme brojnih članaka. Politika dodjele državnih potpora selima stradalim od nevremena 1909. godine je bila takva da je Zemaljska vlada odobrila 15.000 k za nabavu sjemena Klisi, Prekopakri i Španovici. Dopisnik podsjeća da su jednako od leda stradala i srpska sela Dragović, Kusonje, Grahovljani (Donji Grahovljani, Srednji Grahovljani, Gornji Grahovljani) i Mala Derеza. Španovicu naziva Rauhovim frankovačkim mezimčetom. Kotarske oblasti po nalogu bana Raucha poslale su u općinska poglavarstva naredbe, kojima zabranjuju pucanja iz pušaka, držanje i nošenje oružja kao i nošenje srpskih zastava u svatovima jer je taj običaj uveden u zadnje doba, te bi moglo izazvati među pučanstvom nemire. Naređeno je da takav barjak, ako se pojavi, redarstvo mora oduzeti. Srbobran je to komenirao kao uvredu koja se ne smije zaboraviti. Srbi iz bosanskog sela Strigova su došli na kostajničku željezničku stanicu po zvona, naručena za njihovu pravoslavu crkvu. Vozili su ih na volovskim kolima, omotana u srpsku trobojku. Linč koji je uslijedio od strane rulje i policije osobno je gledao Tomislav Tomljenović, odvjetnik i kr. javni bilježnik u Kostajnici, koji je izvještaj o tome posalo Srbobranu.

Povezani članci
 Manjinski jezici u Hrvatskoj

Izvori

Hrvatske dnevne novine
Kraljevina Hrvatska i Slavonija
Srbi u Hrvatskoj
Zagrebački tisak

Srbobran (novine)


Wally Heider Studios was a recording studio founded in San Francisco in 1969 by recording engineer and studio owner Wally Heider. Between 1969 and 1980, numerous notable artists recorded at the studios, including Creedence Clearwater Revival, Jefferson Airplane, Crosby, Stills, Nash & Young, and The Grateful Dead. The studio changed ownership in 1980 and was renamed Hyde Street Studios, which is still in operation today.

History

Background
Wally Heider had apprenticed with as an engineer and mixer at Bill Putnam's United Western Recorders studio complex in Hollywood in the early 1960s, after which he founded Wally Heider Recording with the opening of Studio 3 at 1604 N. Cahuenga Boulevard in Hollywood. Heider and his crew garnered a high reputation for top notch engineering that resulted in excellent studio and remote location recordings, including sessions with the Beach Boys and Crosby, Stills & Nash.

In 1967, Heider assisted in the live recording of the Monterey Pop Festival. Artists from the Bay Area such as Jefferson Airplane, Quicksilver Messenger Service and the Grateful Dead had been recording in Los Angeles and New York, and Heider saw the need for musicians involved in the nascent San Francisco sound to have their own well-equipped and staffed recording studio close to home.

Hyde Street
In March 1969, Heider opened Wally Heider Studios at 245 Hyde Street, San Francisco, between Turk and Eddy Streets, across the street from Black Hawk jazz club, in a building that had previously been used by 20th Century Fox for film offices, screening rooms and storage. The studios were built by Dave Mancini.

Heider planned four studios—A and B on the ground floor and C and D upstairs. However, studio B was never finished and instead became a game room. The studio commenced operations in May 1969 upon completion of Studio C, with staff that included General Manager Mel Tanner, Booking Agent Ginger Mews, Technician Harry Sitam, and Staff Engineer Russ Gary. Studio C's dimensions were similar to Heider's Studio 3 in Hollywood—though its control room, instead of being at the end the room, was parallel to Studio C's long side. The walls were kept from being parallel with square gypsum devices that were used as mid-range sound diffusers and absorbers. At the Grateful Dead's request, its studio doors were covered with airbrushed paintings. Studios A and D became operational a few months later.

Frank DeMedio, who had designed the 24-channel mixing console and an 8-channel monitor and cue—replicated for Heider's Studio 3 and remote truck in Hollywood, built all of the custom equipment and mixing console for Heider's new Hyde Street studios, using Universal Audio (UA) console components, military grade switches and level controls, and a simple audio path that used one preamp for everything in a channel. Monitor speakers were Altec 604-Es with McIntosh 275 tube power amps.

The first release out of Studio C was Jefferson Airplane's Volunteers, which was also the first album they recorded in their hometown. Between 1969 and 1970, many other high-profile acts followed, including Harry Nilsson, Crosby, Stills, Nash & Young, the Steve Miller Band. Creedence Clearwater Revival recorded several albums in that room, and named their record, Cosmo's Factory after the "factory" at Studio C (Cosmo's Factory was CCR's rehearsal area). Engineers and staff at the studio during that time included Bill Halverson, Stephen Barncard, and Glyn Johns.

While CSNY were recording, Studio D (an exact replica of Heider's Studio 3 in Hollywood) opened. Among the first things to be recorded in Studio D was Jerry Garcia's pedal steel guitar overdub for "Teach Your Children", while the live recording setup was kept intact in Studio C where CSNY recorded. In that same period, Deane Jensen supervised installation of a new Quad Eight console in Studio A. Santana and John Hall used Studio D a few times. CBS Records had a priority lease on Studio D for a year, before eventually taking over Coast Recorders as their west coast recording facility. Many other artists followed.

In 1978, Heider sold the studio and its name to Filmways, but remained as manager until 1980 when Filmways sold it to a partnership composed of Dan Alexander, Tom Sharples, and Michael Ward.  The three partners renamed the business Hyde Street Studios, which is still an operating recording studio as of 2019, now owned solely by Michael Ward.

Albums recorded

1969
Bad Moon Rising – Creedence Clearwater Revival
Volunteers – Jefferson Airplane
Green River – Creedence Clearwater Revival
Shady Grove – Quicksilver Messenger Service
Zephyr – Zephyr
Neil Young – Neil Young
Everybody Knows This Is Nowhere – Neil Young with Crazy Horse

1970
Déjà Vu – Crosby, Stills, Nash & Young
Eric Burdon Declares "War" – Eric Burdon and War
Abraxas – Santana
Blows Against the Empire – Paul Kantner
American Beauty – The Grateful Dead
Portrait – The 5th Dimension
The Black-Man's Burdon – Eric Burdon and War
Cosmo's Factory – Creedence Clearwater Revival
Tarkio – Brewer & Shipley
Pendulum – Creedence Clearwater Revival
The Original Human Being – Blue Cheer

1971
Bark – Jefferson Airplane
Sunfighter – Paul Kantner and Grace Slick
Chilliwack – Chilliwack
Electric Warrior – T. Rex
If I Could Only Remember My Name – David Crosby
Songs for Beginners – Graham Nash
Tupelo Honey – Van Morrison
Shake Off the Demon – Brewer & Shipley
Guilty! – Eric Burdon and Jimmy Witherspoon
Grin – Grin
Papa John Creach – Papa John Creach
Moments – Boz Scaggs
Endless Boogie – John Lee Hooker
Mwandishi –  Herbie Hancock
New Riders of the Purple Sage – New Riders of the Purple Sage

1972
Graham Nash David Crosby – Crosby & Nash
Long John Silver – Jefferson Airplane
Burgers – Hot Tuna
First Taste of Sin – Cold Blood
1+1 – Grin
Rural Space – Brewer & Shipley
Come by 1
Saint Dominic's Preview – Van Morrison
Toulouse Street – The Doobie Brothers
Garcia – Jerry Garcia
Ace – Bob Weir
Rowan Brothers – Rowan Brothers
Livin' the Life – Chris and Lorin Rowan
You're Not Elected, Charlie Brown – Vince Guaraldi Quintet (television soundtrack)

1973
Byrds – The Byrds
Head Hunters – Herbie Hancock
Baron von Tollbooth & The Chrome Nun – Paul Kantner, Grace Slick and David Freiberg
Child of Nature – Jack Traylor and Steelwind
Full Sail – Loggins and Messina
How Time Flys – David Ossman and The Firesign Theatre
GP – Gram Parsons
Deliver the Word – War
Be What You Want To – Link Wray
Betty Davis – Betty Davis
Sextant – Herbie Hancock
Roger McGuinn – Roger McGuinn
There's No Time for Love, Charlie Brown – Vince Guaraldi Quintet (television soundtrack)
A Charlie Brown Thanksgiving – Vince Guaraldi Quintet (television soundtrack)

1974
Grievous Angel – Gram Parsons
Manhole – Grace Slick
The Phosphorescent Rat – Hot Tuna
Early Flight – Jefferson Airplane
Dragon Fly – Grace Slick, Paul Kantner and Jefferson Starship
Quah – Jorma Kaukonen
What Were Once Vices Are Now Habits – The Doobie Brothers
ST11621 – Brewer & Shipley
Look at the Fool – Tim Buckley
The Heart of Saturday Night – Tom Waits
Southern Comfort – The Crusaders
Peace on You – Roger McGuinn
No Other – Gene Clark
It's a Mystery, Charlie Brown – Vince Guaraldi Quartet (television soundtrack)
It's the Easter Beagle, Charlie Brown – Vince Guaraldi Quartet (television soundtrack)

1975
Survival of the Fittest – The Headhunters
America's Choice – Hot Tuna
Red Octopus – Jefferson Starship
Yellow Fever – Hot Tuna
The Tubes – The Tubes
Tale Spinnin' – Weather Report
Chain Reaction – The Crusaders
Adventures in Paradise – Minnie Riperton
Atlantic Crossing – Rod Stewart
Song for America – Kansas
Saturday Night Special – Norman Connors
Steppin' – Pointer Sisters
Venus and Mars – Wings
Coke – Coke Escovedo
Angel – Angel
Tell Me The Truth – Jon Hendricks
An Evening with John Denver – John Denver (recorded live at Universal Amphitheater)
Be My Valentine, Charlie Brown – Vince Guaraldi Trio (television soundtrack)
You're a Good Sport, Charlie Brown – Vince Guaraldi Trio (television soundtrack)

1976
It's Arbor Day, Charlie Brown – Vince Guaraldi Trio (television soundtrack)
Spitfire – Jefferson Starship
Heritage – Eddie Henderson
Hoppkorv – Hot Tuna
Amigos – Santana
Small Change – Tom Waits
Salongo – Ramsey Lewis
Alessi – Alessi Brothers
Legs Diamond – Legs Diamond

1977
Rumours – Fleetwood Mac
Thunderbyrd – Roger McGuinn
Conquistador – Maynard Ferguson
American Stars 'n Bars – Neil Young
Having a Party – Pointer Sisters
Donald Clark Osmond – Donny Osmond

1978
Earth – Jefferson Starship
Double Dose – Hot Tuna
Do It All Night – Curtis Mayfield
Comes a Time – Neil Young
Jass-Ay-Lay-Dee – Ohio Players
Streamline – Lenny White
Twin Sons of Different Mothers – Dan Fogelberg and Tim Weisberg

1979
Jorma – Jorma Kaukonen
Connections and Disconnections – Funkadelic

1981
Law and Order – Lindsey Buckingham

1982
One from the Heart – Tom Waits and Crystal Gayle
Right Back At Cha! – Dynasty
Long After Dark – Tom Petty and the Heartbreakers

References

External links

Wally Heider at AllMusic
Wally Heider's Studios Discography at Dead Disc
Hyde Street Studios Discography at Hyde Street

Companies based in San Francisco
Recording studios in California
Music of the San Francisco Bay Area
1969 establishments in California

Wally Heider Studios


Autoprotoliza este un proces de transfer de proton (protonare-deprotonare) la echilibru chimic ce are loc între două molecule identice, astfel încât una se comportă ca un acid Brønsted, eliberând un proton, iar cealaltă ca o bază Brønsted, acceptând un proton. De exemplu în cazul apei, un solvent frecvent folosit, reacția de auto-ionizare este:

2   +

Alte exemple sunt amoniacul în formă pură:

2   (ion amidură) +  (ion amoniu)

acidul acetic:

2   (ion acetat) +  (ion acetoxoniu)

etanolul:

2   (ion etoxid) +  (ion etoxoniu)

Anionul amidură este o bază mult mai tare decât anionul etoxid.

Similar amoniacului, aminele primare și secundare se pot autoprotoliza cu producere de ioni alchilamoniu sau arilamoniu și alchilamidură sau arilamidură.

2   (ion alchil(aril)amidură) +  (ion alchil(aril)amoniu) pentru amine primare

Note

Vezi și
 Alcoxid
 Protonare
 Deprotonare
 Teoria acido-bazică Brønsted-Lowry

Reacții acido-bazice

Autoprotoliză


In biochemistry, a metabolite is an intermediate or end product of metabolism.
The term is usually used for small molecules. Metabolites have various functions, including fuel, structure, signaling, stimulatory and inhibitory effects on enzymes, catalytic activity of their own (usually as a cofactor to an enzyme), defense, and interactions with other organisms (e.g. pigments, odorants, and pheromones).

A primary metabolite is directly involved in normal "growth", development, and reproduction. Ethylene exemplifies a primary metabolite produced large-scale by industrial microbiology.

A secondary metabolite is not directly involved in those processes, but usually has an important ecological function. Examples include antibiotics and pigments such as resins and terpenes etc.

Some antibiotics use primary metabolites as precursors, such as actinomycin, which is created from the primary metabolite tryptophan. Some sugars are metabolites, such as fructose or glucose, which are both present in the metabolic pathways.

Examples of primary metabolites produced by industrial microbiology include:

The metabolome forms a large network of metabolic reactions, where outputs from one enzymatic chemical reaction are inputs to other chemical reactions.

Metabolites from chemical compounds, whether inherent or pharmaceutical, form as part of the natural biochemical process of degrading and eliminating the compounds.
The rate of degradation of a compound is an important determinant of the duration and intensity of its action.  Understanding how pharmaceutical compounds are metabolized and the potential side effects of their metabolites is an important part of drug discovery.

See also
Antimetabolite
Intermediary metabolism, also called intermediate metabolism
Metabolic control analysis
Metabolomics, the study of global metabolite profiles in a system (cell, tissue, or organism) under a given set of conditions
Metabolic pathway
Volatile Organic Compounds

References

External links

Metabolism

Metabolite


Before Yesterday We Could Fly (em portuguêsː Antes de ontem podíamos voar) é uma exposição de arte afrofuturista, localizada no Museu Metropolitano de Arte, em Nova Iorque, que recria como poderia ser uma casa de uma moradora da Vila Seneca, uma comunidade negra nova-iorquina, que foi demolida em 1857 para construírem no local o Central Park.

A equipe de criação foi liderada pela designer de produção Hannah Beachler, com participação dos curadores do museu Ana Matisse Donefer-Hickie, Ian Alteveer e Sarah Lawrence, e a historiadora Michelle Commander. E a instalação foi inaugurada em 5 de novembro de 2021.

O nome da exposição é referente a uma lenda afro-americana do século XIX, que serviu de inspiração ao livro infantil de Virginia Hamilton "The People Could Fly", onde um grupo de africanos ocidentais voaram de volta para casa, como resistência à sua escravização no Novo Mundo.

Características

A instalação recria como poderia ser uma casa de uma moradora negra e sua família na antiga e inexistente Vila Seneca, se não tivesse sido destruída. A casa possui planta aberta, com a cozinha integrada a sala de estar, e a estrutura externa é de tábuas. Os objetos podem ser vistos através de lacunas nas paredes externas e uma área totalmente aberta nos extremos.

Na sala de exposição, foi instalado um papel de parede, trabalho do artista nigeriano Njideka Akunyili Crosby, que recebeu o nome de "Prosperando e Potencial, Deslocado (De novo e de novo e...)". Foi impresso em vinil a jato de tinta, apresenta um mapa de pesquisa da Vila Seneca, imagens de artefatos descobertos durante uma escavação arqueológica no local realizadas em 2011, fotografias vintage de nova-iorquinos negros do século XIX e silhuetas da planta de quiabo em diversos tons de verde. A sala de estar, que representa o contemporâneo, é feita de aço e plexi branco. No centro da sala, está uma televisão analógica de cinco lados, criação da diretora nigeriana britânica Jenn Nkiru, que projeta um filme em preto e branco de uma família afro-americana do século XIX.

A cozinha, que representa o passado, é feita em madeira. Há um frasco de grés, feito por Thomas W. Commeraw, um afro-americano livre e residente do Lower East Side no século XVIII. No centro da cozinha, está a chaminé com a obra de grés "Digable Underground", de Roberto Lugo.

Na exposição, há uma variedade de objetos de séculos, lugares e culturas diferentes. Como um lustre, criação do designer nigeriano-americano Ini Archibong e Matteo Gonet; serigrafia "Jitterbugs II", feita por William Henry Johnson; pintura "Andrea Motley Crabtree, a primeira", obra de Henry Taylor; cerâmicas de Roberto Lugo; um pente de cabelo de borracha, criação de Charles Goodyear; a obra de arte "Shine", do artista Willie Cole; a escultura "Miyale Ya Blue", d o artista queniano Cyrus Kabiru; um crucifixo do Congo, do século XVII; o vestido "Justice of Ezili", da artista haitiana Fabiola Jean-Louis, feito com de folhas de ouro de 24 quilates, cristais Swarovski e resina; um linocut de Sojourner Truth; uma colagem de Lorna Simpson; um par de sapatos amarelos de Sheila Pontes; uma mesa de teca, feita pelo artista sul-africano Chuma Maweni; assentos de Atang Tshikare e Chuma Maweni, fornecidos pela galeria Southern Guild da África do Sul.

Ligações externas

 Site oficial do Museu Metropolitano de Arte

Afrofuturismo
Exposições de arte
Museu Metropolitano de Arte
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)

Before Yesterday We Could Fly


Neisseria meningitidis veya meningokok mikroskopta çift kahve çekirdeğine  benzeyen  bir  bakteridir.

Meningokoksemi veya diğer adıyla invazif meningokokkal hastalıklar tüm dünyada çocuklarda ve yetişkinlerde önemli bir ölüm ve sakatlık nedenidir, bulaşıcı bir hastalıktır. Etkeni sadece insanlarda görülen Neisseria meningitidis ismi verilen bir bakteridir, bu bakteriye şeklinden  esinlenerek kısaca  meningokok  denmektedir.  Latince  kelime ve  eklerin anlamına gelince "Meningo"  eki  "meninks"  yani  beynin  dışını  kaplayan  zarları  ifade  etmektedir. Bu  bakteri  mikroskoptaki  şekli ve sıklıkla  menenjit  yaptığı  için ve  bu ismi  alır. "–emi" eki aslında  kan  kelimesini  ifade  etmektedir, yani  menigokoksemi bu  mikrobun kana karıştığı anlamına  gelir. "İnvazif"  istila  edici  demektir,  bu  bakteri  24 saat  içinde  hızla  tüm  vücuda  yayılıp  ölüme  neden  olabildiği için bu  tip  hastalıklara  invazif  adı  verilmektedir.

Kış mevsimi daha ön planda olmak üzere tüm yıl boyunca ortaya çıkabilir. Türkiye'de  özellikle hac  mevsiminde Arabistan'dan  taşınarak  zaman  zaman  salgınlara  yol  açtığı  bilinmektedir. Vakaların %50'sini 2 yaş altı çocuklar oluşturur, askerlik  gibi  erişkinlerin  toplu  bulunduğu  ortamlarda  da  sıklığında  bir  artış  görülebilmektedir. Bakterinin kapsülündeki farklı protein  yapılarına  bağlı  olarak bilinen  13 farklı tipi vardır. Bunlardan A,B,C,Y ve W135 klinik öneme sahiptir. Özellikle influenza olmak üzere viral infeksiyonlar, sigara içilmesi ve sigara dumanına maruziyet, kalabalık yaşam koşulları, altta yatan kronik hastalıkların varlığı, düşük sosyoekonomik düzey ve özellikle kompleman eksikliği gibi bağışıklık sistemi  yetersizlikleri,  dalağın  olmaması hastalık riskini artırır.

Meningokok mikrobu hastada  sadece  basit  bir  ateş  veya  menenjit, veya hızla  ilerleyen mikrop  şokuna  kadar  giden çok  değişik  tablolara  neden  olabilir. 1920'lerden önce antibiyotikler  yokken meningokokkal hastalıklarda ölüm oranları %70'lere kadar varmaktaydı. İlerleyen dönemlerde antibiyotiklerin keşfi ve destek tedavisi ile ölüm oranları hızları azalmaya başlamıştır. Ancak uygun antibiyotik tedavisi ve yoğun tıbbi bakıma rağmen, son 20 yıl içinde ölüm oranları %9-12 arasında değişmek üzere sabit kalmıştır. Meningokokseminin  yarattığı  ağır mikrop şokunda (septik şok) bu oran %40'a kadar varmaktadır.

Meningokoksemi hızla ilerleyen bir hastalık olması, hızlı tanı, erken antibiyotik ve destek tedavisinin hastalığın sonucuyla ilişkili olması nedeniyle, meningokoksemi tanısı hafif belirtilerin varlığında ve hastalığın başlangıcında klinik olarak konulmalıdır. Hastalığın başlangıcındaki bulgular gribe benzer basit bulgulardır ve döküntü sonradan  ortaya  çıkar  ve  giderek  yayılır. Vücutta mor  noktalar  şeklinde  başlayıp  hızla  bu  mor  noktalar  birleşip  büyüyerek  dokuların  kan  dolaşımını  bozar. Hastalık  hızla  ilerledikçe  organ  yetersizlikleri (böbrek-kol-karaciğer v.s) ve pıhtılaşma bozuklukları olur, uzuvlara giden damarlar aşırı pıhtılarla tıkanabilir ve kol-bacak-parmak gibi uzuvların kaybına bile yol açabilir. Tansiyon düşüklüğü çocuklarda şokun geç bir bulgusudur. Tek başına meningokoksemi şüphesi tedavi başlanması için yeterlidir.

Korunma için bugün bilinen en etkili yöntem 4'lü konjüge aşıdır, Menacrta isimli bu aşı A, C, Y ve W135 tipini içerir. Eskiden sık  enfeksiyon yapan B tipi son yıllarda azalmıştır, bunun için Türkiye'de ruhsatlı bir aşı mevcut değildir. Arzu edenler Avrupa'da ruhsat alan Bexero aşısını temin edebilirler.

Alt türler

Meningococcus</u>'un birçok alt türü olmasına rağmen en önemlileri A, B, C ve W135'dir.

 A - Genellikle Afrika'da görülmektedir.
 B - En ölümcül türüdür. İngiltere'deki vakaların %40'ını oluşturmaktadır.Sürekli değişen yapısı sebebiyle, bir aşı oluşturulamamıştır. Ama Yeni Zelanda'daki epidemiden sonra, N.Meningitidis'in salgına sebep olan alt türüne karşı MeNZB aşısı üretilmiştir.
 C - Vakaların %60'ını oluşturmaktadır.
 W135 - Arabistan'da çok yaygındır ve hacı olmak için Arabistan'a gidenler arasında, aşısız olan kişiler her an hastalığa yakalanma tehlikesiyle karşı karşıyadırlar. Bu yüzden Suudi Arabistan hacı olmak için gelen herkesin W135 aşısının olmasını şart koşmuştur.

Kaynakça

 Meningokoksemi tanımı ve  tedavisi

Neisseriaceae
1901'de tanımlanan bakteriler
Bakteriler
Proteobakteriler

Neisseria meningitidis


Elizabeth Kenny (Warialda, 20 de setembro de 1880 - Toowoomba, 30 de novembro de 1952) foi uma enfermeira australiana autodidata, que desenvolveu uma abordagem para o tratamento da poliomielite que era controversa na época. Seu método, promovido internacionalmente enquanto trabalhava na Austrália, Europa e Estados Unidos, diferia do convencional de colocar os membros afetados em gesso. Em vez disso, ela aplicou compressas quentes, seguidas de movimento passivo das áreas para reduzir o que ela chamou de "espasmo". Seus princípios de reabilitação muscular tornaram-se a base da fisioterapia nesses casos.

Primeiros anos
Kenny nasceu em Warialda, Nova Gales do Sul, em 20 de setembro de 1880, filha da australiana Mary Kenny, nascida Moore, e Michael Kenny, um fazendeiro irlandês. Ela foi chamada de Lisa por sua família e educada em casa por sua mãe antes de frequentar escolas em Guyra, Nova Gales do Sul, e Nobby, Queensland. Aos 17 anos, ela quebrou o pulso ao cair de um cavalo. Seu pai a levou para uma consulta com Aeneas McDonnell, um médico em Toowoomba, onde permaneceu durante sua convalescença. Enquanto estava lá, Kenny estudou os livros de anatomia de McDonnell e o esqueleto do modelo. Isso deu início a uma associação vitalícia com McDonnell, que se tornou seu mentor e conselheiro. Kenny confirmou mais tarde que ficou interessada em como os músculos funcionavam enquanto convalescia de seu acidente. Em vez de usar um modelo de esqueleto, disponível apenas para estudantes de medicina, ela fez o seu próprio. Após seu tempo com McDonnell, Kenny foi certificada pelo Secretário de Instrução pública como professora de instrução religiosa e ensinou na Escola Dominical em Rockfield. Tendo se tornado uma pianista autodidata, ela se classificou como uma "professora de música" e o fazia algumas horas por semana.

Em 1907, Kenny voltou para Guyra, Nova Gales do Sul, primeiro morando com sua avó e depois com sua prima Minnie Bell. Ela logo se tornou uma corretora bem-sucedida de vendas agrícolas entre os agricultores de Guyra e os mercados do norte em Brisbane. Depois, ela trabalhou em cozinha na Escócia e em um hospital local para parteiras, tendo recebido uma carta de recomendação do Dr. Harris. Com algumas economias de seu trabalho de corretora, ela pagou uma costureira local para fazer um uniforme de enfermeira. Com isso e as observações que fizera na Escócia e sob a orientação do Dr. Harris, ela voltou a Nobby para oferecer seus serviços como enfermeira de Bush. Até então ela era conhecida como enfermeira Kenny, ganhando o título de Irmã enquanto cuidava de navios de carga que transportavam soldados de e para a Austrália e Inglaterra durante a Primeira Guerra Mundial. Na Grã-Bretanha e países da Commonwealth, "Irmã" como título de cortesia se aplica não apenas a membros de uma ordem religiosa, mas a uma enfermeira mais altamente qualificada, um grau abaixo de "Matrona".

Notas

Poliomielite
Australianos de ascendência irlandesa
Naturais de Nova Gales do Sul

Elizabeth Kenny