A Diocese Metropolitana de Tóquio ou Arquidiocese de Tóquio (em japonês: 東京大主教教区, ) é uma divisão canônica, estrutural e territorial-administrativa da Igreja Ortodoxa Japonesa, administrada pelo primaz da Igreja, o Metropolita Daniel (Nushiro), com sede em Tóquio.

História
A Sé Ortodoxa em Tóquio foi estabelecida pela primeira vez em 17 de março de 1880, quando o chefe da Missão Eclesiástica Russa no Japão, Nicolau (Kasatkin) foi nomeado Bispo de Revel. Nominalmente sendo o vigário da Diocese de Riga, na verdade o chefe da Missão administrou a nascente Igreja Japonesa de forma independente.

Em 1906, a diocese tornou-se independente e foi renomeada Diocese de Tóquio e Japão, com sede em Tóquio. Ao mesmo tempo, foi estabelecido o Vicariato de Quioto. Como resultado da Guerra Russo-Japonesa, a parte sul de Sakhalin foi para o Japão e, portanto, foi ressubordinada espiritualmente ao Departamento de Tóquio. Nos anos seguintes, a diocese estendeu seus cuidados a Taiwan, bem como aos fiéis ortodoxos japoneses na Coréia e parcialmente na Manchúria. Em 1921, a Missão Espiritual Russa na Coréia também foi subordinado ao Bispo de Tóquio, sem se fundir com a diocese de Tóquio. Logo após a revolução de 1917, a diocese de Tóquio foi quase completamente cortada dos laços com a Rússia e tomou forma como uma Igreja Ortodoxa Japonesa quase independente.

Desde o início da Segunda Guerra Mundial, a vida da Igreja foi atingida pela discórdia, em 1941 alguns dos fiéis aceitaram um bispo sob a jurisdição da Igreja Ortodoxa Russa fora da Rússia, enquanto outros permaneceram adeptos do Patriarcado de Moscou. Entre 1947 e 1970 havia simultaneamente Bispos de Tóquio sob a jurisdição do Patriarcado e da "Arquidiocese Americana".

Em 10 de abril de 1970, juntamente com o estabelecimento da Igreja Ortodoxa Japonesa autônoma, a Sé de Tóquio tornou-se o trono do Metropolita de Todo o Japão. Ao mesmo tempo, as sés independentes de Quioto e Sendai foram separadas da diocese de Tóquio, e a diocese metropolitana foi estabelecida como uma arquidiocese.

Em 6 de outubro de 1999, por decisão do Santo Sínodo da Igreja Ortodoxa Russa, o Vicariato de Yokohama foi estabelecido como parte da diocese.

Jurisdição
A Sé de Tóquio inclui a área da Área Metropolitana de Tóquio e as prefeituras de Tochigi, Ibaraki, Chiba, Gunma, Saitama, Kanagawa, Nagano, Yamanashi e Shizuoka.

Bispos

Missão Espiritual Russa no Japão

 Nicolau (Kasatkin) (1880 - 1912)
 Sérgio (Tikhomirov) (1912 - 1940)

Sob a jurisdição da Igreja Ortodoxa Russa no Exterior

 Nicolau (Ono) (6 de abril de 1941 - 6 de abril de 1946)

Sob a jurisdição do Patriarcado de Moscou

 Nicolau (Ono) (1947 - 1954)
 Nicolau (Sayama) (1967 - 1970)

Na jurisdição da "Metrópole Americana"

 Benjamin (Basaliga) (1947-1953)
 Irineu (Bekish) (1953-1960)
 Nicônio (de Greve) (1960 - 1962)
 Irineu (Bekish) (1962-1964)
 Vladimir (Nagosski) (1964 - 1970)

Diocese Metropolitana de Tóquio da Igreja Ortodoxa Japonesa

 Vladimir (Nagosski) (1970 - 1972)
 Teodósio (Nagashima) (1972 - 1999)
 Pedro (Arihara) (1999 - 2000) - Bispo de Yokohama
 Daniel (Nushiro) (2000 - 2023)

Referências
Arquidioceses do Japão
Cristianismo na Ásia
Dioceses da Igreja Ortodoxa Russa

Diocese de Tóquio


PETSCII (PET Standard Code of Information Interchange), also known as CBM ASCII, is the character set used in Commodore Business Machines' 8-bit home computers, starting with the PET from 1977 and including the  CBM-II, VIC-20, Commodore 64, Commodore 16, Commodore 116, Plus/4, and Commodore 128.

History
The character set was largely designed by Leonard Tramiel (the son of Commodore CEO Jack Tramiel) and PET designer Chuck Peddle. The graphic characters of PETSCII were one of the extensions Commodore specified for Commodore BASIC when laying out desired changes to Microsoft's existing 6502 BASIC to Microsoft's Ric Weiland in 1977. The VIC-20 used the same pixel-for-pixel font as the PET, although the characters appeared wider due to the VIC's 22-column screen.  The Commodore 64, however, used a slightly re-designed, heavy upper-case font, essentially a thicker version of the PET's, in order to avoid color artifacts created by the machine's higher resolution screen.  The C64's lowercase characters are identical to the lowercase characters in the Atari 800's system font (released several years earlier).

Peddle claims the inclusion of card suit symbols was spurred by the demand that it should be easy to write card games on the PET (as part of the specification list he received).

Specifications

"Unshifted" PETSCII is based on the 1963 version of ASCII (rather than the 1967 version, which most if not all other computer character sets based on ASCII use). It has only uppercase letters, an up-arrow  instead of caret  at $5E and a left-arrow  instead of an underscore  at $5F, and in the VIC-20 and C64 version, a British pound sign  instead of the backslash  at $5C. Other characters added in ASCII-1967: lowercase letters, the grave accent, curly braces, vertical bar, and tildedo not exist in PETSCII. Codes $60–$7F and $A0–$BF are allotted to CBM-specific block graphics characters (horizontal and vertical lines, hatches, shades, triangles, circles and card suits).

PETSCII also has a "shifted" or "text mode", which changes the uppercase letters at $41–$5A to lowercase, and changes the graphics at $61–$7A to uppercase letters. Upper- and lower-case are swapped from where ASCII has them. The mode is toggled by holding one of the SHIFT keys and then pressing and releasing the Commodore key. The shift can be done by POKEing location 59468 with the value 14 to select the alternative set or 12 to revert to standard. On C64 the sets are alternated by flipping bit 2 of the byte 53272. On some models of PET this can also be achieved via special control code PRINT CHR$(14) which adjust the line spacing as well as changing the character set; the POKE method is still available and does not alter the line spacing.

Included in PETSCII are cursor and screen control codes, such as {HOME}, {CLR}, {RVS ON}, and {RVS OFF} (the latter two activating/deactivating reverse-video character display). The control codes appeared in program listings as reverse-video graphic characters, although some computer magazines, in their efforts to provide more clearly readable listings, pretty-printed the codes using their actual names in curly braces, like the above examples. This is unambiguous as PETSCII has no curly brace characters. The colors of the VIC-20 and C64/128 are listed in the VIC-II article.

Character set
If shifted and unshifted modes are different, the unshifted character is shown first, then the shifted character.
Characters that don't match ASCII have their Unicode code point below them in hex.

The table below is for the Commodore 64, Commodore 16, and Commodore 128 (control characters are for the Commodore 128 in 80 column mode). Other Commodore machines used slightly different versions of PETSCII, with different control characters and in some cases different graphic characters. For example, on CBM machines prior to the VIC-20, characters $2C and $6C both produced a comma character, albeit with slightly different semantics.

The actual character generator ROM used a different set of assignments. For example, to display the characters "@ABC" on screen by directly writing into the screen memory, one would POKE the decimal values 0, 1, 2, and 3 rather than 64, 65, 66, and 67.

The keyboard by default provides access to the lower half of the code page. Pressing shift+key gives the corresponding upper half code point. Some PETSCII codes cannot be printed and are only used for keyboard input (e.g. F1, RUN/STOP).

Base 128
Out of PETSCII's first 192 codes, 164 have visible representations (for the control codes, these are visible when quoted): 5 (white), 17–20 and 28–31 (colors and cursor controls), 32–90 (ASCII equivalent), 91–127 (graphics), 129 (orange), 133–140 (function keys), 144–159 (colors and cursor controls), and 160–192 (graphics). This permits "base128"-style encodings in DATA statements, or perhaps between PETSCII-speaking machines; for example, 33–127, 160–192.

See also
ATASCII
Atari ST character set
ZX Spectrum character set
Extended ASCII
Text semigraphics

Notes

  The Amiga home/personal computer family uses standard ISO-8859-1.
  see On The Edge by Brian Bagnall, , pp. 43, 54–55.

References

External links
PETSCII character map, part 1, part 2, part 3 (JPEG)
 An attempt at PETSCII to Unicode mapping, unshifted, shifted
 Another PETSCII to Unicode mapping and a TrueType font using that mapping
Commodore 128 PETSCII control characters
Typography in 8 bits: System fonts
Online PETSCII-art editor
PETSCII-art

Character sets
Commodore International
Commodore 64
VIC-20
ASCII
Computer-related introductions in 1977

PETSCII


El Grupo de Observadores Militares de las Naciones Unidas en India y Pakistán (también conocido como UNMOGIP por sus siglas en inglés) es una fuerza internacional de supervisión del alto el fuego entre la India y Pakistán en los estados de Jammu y Cachemira, desplegada desde 1949.

Desde 2010 la comandancia de la misión está a cargo del uruguayo Raúl Gloodtdofsky Fernández.

Historia

Los antecedentes del UNMOGIP se sitúan con la resolución 39 del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas aprobada el 20 de enero de 1948 y en la cual se decidió crear la Comisión de las Naciones Unidas para la India y el Pakistán (CNUIP) como un primer paso para la solución pacífica del conflicto de Cachemira. Posteriormente, la resolución 47 del 21 de abril de 1948 recomendó, entre otras cosas, la utilización de observadores para frenar los enfrentamientos. El primer grupo de observadores llegó a la zona en conflicto en enero de 1949, convirtiéndose a la larga en el Grupo de Observadores Militares de las Naciones Unidas en India y Pakistán. La resolución 91 del 30 de marzo de 1951, tras la disolución de la CNUIP, acordó que el grupo de observadores militares debía continuar vigilando la cesación de fuego entre las partes. La resolución 307 del 21 de diciembre de 1971, aprobada después de los nuevos combates entre India y Pakistán, exigió que en todas las partes en conflicto se "observara estrictamente" el cese de hostilidades bajo la supervisión del UNMOGIP e informara al Secretario General. Tras el acuerdo de 1972, que demarcó la Línea de Control de Cachemira, la India consideró que el mandato del UNMOGIP ya había terminado pues consolidaba las exigencias de la resolución 307. Pakistán no aceptó esa postura, incluso posteriormente y en varias ocasiones denunció violaciones del alto el fuego.

Desde los inicios del establecimiento del UNMOGIP han existido múltiples discrepancias entre la India y Pakistán acerca de la función del grupo de observadores y su mandato, forzando al Secretario General a determinar que una eventual disolución del UNMOGIP sólo podía ser aprobada por el Consejo de Seguridad. El mandato del UNMOGIP sigue regido por lo aprobado en la resolución de 1971.

Integrantes
A fecha 12 de diciembre de 2013, el Grupo de Observadores Militares de las Naciones Unidas en India y Pakistán estaba compuesto por 38 observadores militares y 76 civiles personal de las Naciones Unidas (25 civiles internacionales y 51 civiles locales).

Países Integrantes

- En sus más de 60 años de actividad el UNMOGIP había sufrido 6 bajas militares y 5 civiles.

Referencias

Véase también
Anexo:Misiones de mantenimiento de la paz de Naciones Unidas

Misiones de la Organización de las Naciones Unidas
Relaciones India-Pakistán
Conflicto de Cachemira


Bătălia din umbră este un film românesc din 1986 regizat de Andrei Blaier. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Dan Condurache, Alexandru Repan, Șerban Ionescu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.790.370 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1986 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1986
Filme regizate de Andrei Blaier

Bătălia din umbră


Turnul Pulberăriei sau Poarta Pulberăriei (în ) este un turn gotic situat în Piața Republicii din Praga (Republica Cehă), lângă Casa Municipală. Este una dintre cele mai originale porți ale orașului, fiind construită în secolul al XV-lea ca parte a ansamblului curții regale. Turnul are 65 m înălțime și separă Orașul Vechi (Staré Město) de Orașul Nou (Nové Město). Strada Celetná ce pornește de la turn constituie prima parte a Drumului Regal care duce în Cetatea din Praga.

Istoric
Turnul Pulberăriei este una dintre cele mai originale 13 porți ale orașului din cartierul Orașul Vechi al Pragăi. Aici se afla inițial, începând din secolul al XI-lea, una dintre porțile fortificațiilor medievale ale Orașului Vechi cunoscută ca Sv. Ambrože, care a fost înlocuită mai târziu cu Poarta Horská (Poarta Muntelui). Numele ei nu avea nimic de-a face cu munții, ci provenea de la faptul că pe aici trecea un drum important către Kutná Hora. După demolare zidurile Orașului Vechi ca urmare a construirii Orașului Nou, importanța porții a scăzut tot mai mult, iar poarta a devenit pustie. Consilierii municipali au decis să demoleze poarta ruinată care făcea orașul de rușine, cu atât mai mult cu cât se afla în apropierea Curții Regale.

Construcția noii porți a început în anul 1475 sub îndrumarea meșterului zidar Václav, care a fost înlocuit curând de arhitectul și sculptorul Matěj Rejsek din Prostějov. Aspectul de turn a fost inspirat de turnul construit în Orașul Vechi de Peter Parler la un capăt al Podului Carol. Bogatele sale decorațiuni sculpturale trebuiau să sporească prestigiul Palatului Regal din vecinătate, care se afla pe actualul amplasament al Casei Municipale. Consiliul Orășenesc i-a oferit turnul lui Vladislav al II-lea ca un dar de încoronare. Edificiul a fost destinat să fie o intrare atrăgătoare în oraș și nu un turn de apărare, fiind proiectat să facă parte din ansamblul curții regale a Boemiei. Piatra de temelie a fost pusă de către regele Vladislav al II-lea (1471-1516). Turnul a fost construit pe un sol cu 9 metri mai jos decât terenul actual și avea o înălțime de 42 de metri. În perioada construcției sale, el a fost numit Turnul Nou.

Poarta care trecea pe sub turn trebuia să fie una din cele treisprezece intrări în Orașul Vechi, dar, cu toate acestea, acest plan nu a devenit realitate. Lucrările de construcție au fost întrerupte în anul 1483, când regele Vladislav al II-lea a trebuit să se mute din cauza revoltelor. El s-a întors în oraș în anul 1485, dar și-a mutat reședința din Orașul Vechi în Cetatea din Praga, unde a locuit tot restul vieții sale. Ceilalți regi ai Boemiei au locuit tot în cetate, pierzându-și interesul pentru Orașul Vechi. Turnul a rămas incomplet, având o lungă perioadă de timp un acoperiș provizoriu. Clădirea și-a pierdut orice funcție și s-a luat în considerare chiar demolarea ei.

Turnul a fost utilizat ca depozit de praf de pușcă probabil de pe la mijlocul secolului al XVIII-lea, primind atunci numele de Turnul Pulberăriei sau Poarta Pulberăriei. El a fost grav deteriorat în timpul ocupației prusace instaurate după Bătălia de la Praga (1757), iar decorațiunile exterioare au fost înlăturate în 1799. Turnul a fost folosit pentru ceremoniile de încoronare începând din 1836, pe aici trecând alaiul domnesc către Catedrala Sf. Vitus. Aspectul actual al turnului se datorează refacerii sale în stil neo-gotic în anii 1878-1886 de către arhitectul Josef Mocker după modelul turnului de la capătul dinspre Orașul Vechi al Podului Carol. Mocker a construit un acoperiș ascuțit și o platformă de observație și a eliminat ceasul adăugat la începutul secolului al XIX-lea. Au fost refăcute decorațiunile distruse, precum și poarta de trecere. În turn a funcționat în perioada 1905-1911 o capelă în stil Art Nouveau.

Fațada este decorată cu statui ale regilor Boemiei și steme ale țărilor în care au domnit. În partea stângă a fațadei de est este reprezentat împăratul Carol al IV-lea (1346-1378), înconjurat de însemne ale imperiului, Luxemburgului și Boemiei. În partea dreaptă a fațadei de est se află regele Ottokar al II-lea (1253-1278), înconjurat de stemele Boemiei, Austriei, Moraviei și Stiriei. În partea stângă a fațadei de vest este reprezentat George de Poděbrady (1458-1471), înconjurat de stemele Boemiei, Sileziei, Moraviei și Luzaciei. În partea dreaptă a fațadei de vest se află regele Vladislav al II-lea (1471-1516), înconjurat de stemele Boemiei, Moraviei, Ungariei și Sileziei.

Prezent
Astăzi, Turnul Pulberăriei are 65 de metri înălțime, iar o platformă de observație este situată la înălțimea de 44 de metri, unde se ajunge prin urcarea a 186 de trepte dispuse în spirală. Poarta este deschisă publicului și este proprietatea Primăriei orașului Praga, în timp ce administratorul turnului a fost până la începutul anului 2013 compania ABL FM Services (ulterior M2.C). Administrarea turnului a fost preluată la 21 ianuarie 2013 de către Muzeul Orășenesc Praga, care l-a deschis pentru vizitatori la 5 februarie 2013.

În interiorul turnului a fost organizată începând din 2007 expoziția Curtea Regală - viața în Praga medievală.

Începând din anul 2013, când Muzeul Orășenesc Praga a preluat în administrare Turnul Pulberăriei și alte turnuri ale orașului, a început realizarea unui program de dezvoltare a spațiului expozițional și de achiziționare de noi exponate.

Referințe

Bibliografie
 Karel Plicka, Emanuel Poche: Prag. Ein Bildführer, Panorama Prag. Deutsche Übersetzung: Günther Janosch, Prag 1982. Translation: Günther Janosch, Berlin 1982, S. 148, Textstelle 352

Praga

Turnul Pulberăriei din Praga


හින්දු ධර්මයේ යාග

හින්දු ධර්මයේ යාජ්න (සංස්කෘත   ; යාජ්න, යාඩ්න ලෙස ඉංග්‍රීසිකරණය කල) යනු යාග පැවැත්විම පිළිබද පුද සිරිත් ක‍්‍රමයයි, (වොනියර්- විලියම්ස්) මේ සම්බන්ධව පිදිම, යැදුම, ප‍්‍රශංසාව, පිදවිල්ල, දේව පුජාව, යාග පැවැත්වීම* ව්දික කාලයේත් ප‍්‍රායෝගිකව ව්‍යුත්පන්න කරන ලදි. ඒවා දෙවියන්ගේ කැමැත්ත ලබා ගැනිම හෝ එක්තරා බලාපොරොත්තු ලබා ගැනිමට (තරම පුද සිරිත්) සිදුකරන ලදි. ගිනි පුජාවේ ඇති වැදගත්ම සංඝමය (අග්නි දෙවිය) ගිනි දෙවියාට සියල්ල පුජා කර දේවත්යට ලගා විමයි.

	වෛදික යාගය අපේක්ෂිත ලෙස පුජකවරයෙකු විසින් සිදු කරන අතර අමතර පුජකවරුන් වන හොටර් උසගාඞ්ර් විශේෂ භුමිකාවන් සිදුකරයි. මෙහිදි ඔවුන්ගේ සහායකයින් වෛදිය හය සජ්ජායනය හෝ ගායනා කිරිම සිදු කරනු ලැබේ. සාමාන්‍යයෙන් දේව පුජාව පවත්වන භුමිය මැද ගිනි ගොඩවල් එකක් හෝ තුනක් ඇති අතර ඒවා ගින්නට පුදනු ලැබේ. පුදනු ලබන ද්‍රව්‍ය දේව පුජා ලෙස සලකනු ලබන අතර ඒවාට විශාල ප‍්‍රමාණයේ ගිතෙල්, කිරි, ධාතුං, කෙකේ සත්ව මාංශ හෝ දේහයන් අයත් වේ. යාග සදහා ගතවන කාලය යාග වල වර්ගය මත රදා පවති. සමහරක් ඒවා මිනිත්තු කිහිපයකදි පැය හෝ දින ගනන් වල ද අවසාන වන අතර සමරහක් වා වසර ගණනක් පුරා පවති. මෙහිද පුජකවරුන් දෙවියන් සදහා පුජාවන් දිගටම සිදු කරන අතර ශුද්ධ වු පැදි ගායනා කරනු ලැබේ. සමහර යාග පුද්ගලිකව සිදුකරන අතර අනිත්වා විශාල පුද්ගලයන් සමුහයකගේ සහභාගිත්වය අනුව සිදු කෙරේ. සපු වෛදික යාජක වල කිරි නිෂ්පාදන (ගිතෙල් සහ යෝගට්) පළතුරු, මල් රෙදි යන මුදල් පිදිම සිදු කරනු ලැබේ. මේවා යාග, හෝම හෝ හවනට ලෙස හදුන්වයි.

	අපේක්ෂිත හින්දු විවාහයන් ද යාජන ක‍්‍රමයකි. මක්නිසාද යත් ගිනි දෙවියන් සියලූ විවාහයන් සදහා සාක්ෂිකරුවෙකු ලෙස සැලකේ. බ‍්‍රාහ්මයින් සහ එක්තරා අනිකුත් කුලයන් සාථතංපවිත (ශුද්ධ වු නුල) උපනයන යන දිවියාවතේ අවස්ථාචෝචිත සිරිත් විරිත් පිලිවෙත් පිලිගනු ලබයි. යජංපවිත මගින් වේද හැදැරිමට යන යාග හෝ භෝම පැවැත්විමට පුද්ගලයන්ට ඇති අයිතිය නිරුපණය කරයි.

	කෝවිලේ සිදුකරන පිදිම ආගමික :්ටපසජ* ලෙස හදුන්වන අතර දේවත්වය ගිනි දෙවියා තුලින් සන්නිවේදනය වේ. අග්නි වෛදික ලෙස සලකනු ලැබේ. නුතනයේ කෝවිලෙහි පුද සිරිත් වෛදික සහ ආගමික පුද සිරිත් විල සංකලනයකි. හින්දු ධර්ම වල යාග සම්බන්ධ කොටස් වන කර්ම කන්ද කොටස මගින් බොහෝ යාග පිලිබද විස්තර කිරිම හෝ සාකච්ඡුා කිරිම සිදු කෙරේ. කේරලයේ සිට හම්බුදිරි බ‍්‍රාහ්මනයා මෙම පුරාණ පුද සිරිත් පැවැත් වු බ‍්‍රාහ්මනයෙකු ලෙස ප‍්‍රසිද්ධ වේ. අද පුද්ගලයින් සිය ගණනක් පමණක් මෙම යාග පැවැත්වීමට දන්නා අතර ඉතා සුලූ සංඛයාවක් ශුද්ධ වු ගිනි අඛන්ඩව පවත්වා ගැනිම සහ සාරවුට පුද සිරිත් පැවැත්විම හැකිව තිබේ. දහස් ගණනක් අග්නිනේරු හෝ මුලික අප්පසන ගිනි යාග දිනපතා පවත්වනු ලැබේ.

යාගය - ගිනිදෙවියන් පිදීම - විවිධ පූජනීය අග්නි (ගිනි)

විවාහ මංගල්‍ය අවස්ථාවේදී මනාලයා විසින් දල්වනු ලබන පූජනීය අග්නිය (ගින්න) "අග්න්‍යධන" යනුවෙන් හැඳින්වේ. අනතුරුව සිදු කෙරෙන යාග කර්මයේදී එය ඉන් කොටස් දෙකකට බෙදනු ලැබේ. එක් කොටසක් ගෘයාග්නි යනුවෙන් ද අනෙක් කොටස ශ‍්‍රෟතාග්නි යනුවෙන් ද හඳුන්වයි. ගෘයාග්නිය සම්බන්ධයෙන් වන පුදපූජා විධි පිළිබඳව ගෘහ්‍යසූත‍්‍ර නමැති ග‍්‍රන්ථයෙහි විස්තර කර ඇත.

ශ්‍රෞතාග්නිය හා සම්බන්ධ පූජාවිධි විස්තර කර ඇත්තේ ශ්‍රෞතසූත‍්‍රයෙහි විස්තරය. එම පුදපූජා මෙහෙයවන්නෝ ශ්‍රෞතීන් යනුවෙන් හැඳින්වෙති.

අත්‍යවශ්‍ය යාග 21 කින් 14 ක් ශ්‍රෞතාග්නියෙන් සිදු කෙරේ. එම යාග ගර්හපත්‍ය , ආහවනිය සහ දක්ෂිනාග්නි යනුවෙන් හැඳින්වෙයි. ගර්හපත්‍ය අග්නිය චක‍්‍රාකාර හැඩයක් ගන්නා අතර එය පූජා භූමියෙහි බටහිර පෙදෙසේ පිහිටුවනු ලැබේ. ගර්හපත්‍යයෙන් ලබාගන්නා අග්නියෙන් ඉතිරි අග්නිද්වය දල්වනු ලැබේ. දක්ෂිණාග්නිය අර්ධ කවාකාර වන අතර එය පූජා භූමියේ දකුණු පස පිහිටුවනු ලැබේ. එය භාවිතා කෙරෙන්නේ මියගිය පුද්ගලයින් වෙනුවෙන් සිදු කෙරෙන පූජා විධි සදහාය. ආහවනිය අග්නිය චතුරස‍්‍රාකාර වන අතර එය පූජා භූමියේ නැගෙනහිර පස පිහිටුවනු ලැබේ. හවීර් යාගය සහ සෝමයාග යනුවෙන් හැඳින්වෙන පූජාවන් විශේෂයෙන් ඉදිකෙරෙන යාඥා ආසන මත සිදු කෙරේ.

පඤ්ච මහා යාග

හින්දු සම්ප‍්‍රදායයෙහි (තෛතී‍්‍රය ආරණ්‍යක2.10) සඳහන් පරිදි පඤ්ච මහායාග හෙවත් මහායාග පහ මෙසේය

	දේව යාගය	- දෙවියන් උදෙසා කෙරෙන පූජාවන්ගෙන් සමන්විතය.

	පීතෘ යාගය	- මියගිය අය වෙනුවෙන් කෙරෙන පූජාවන්ගෙන් සමන්විතය.

	භූත යාගය	- මියගිය සියලූ දෙනා වෙනුවෙන් කෙරෙන බලි හෝ ආහාර පූජාවන්ගෙන් සමන්විතය.

	මනුෂ්‍ය යාගය	- අමුත්තන්ට ආහාර පාන වලින් කෙරෙන සංග‍්‍රහවලින් සමන්විතය.

	බ‍්‍රහ්ම යාගය	- චතුර්වේද මන්ත‍්‍ර ගායනා කිරීමෙන් සමන්විතය.

ජ්‍යොතිෂ්තෝම 	- යාග කර්මය දෙව්ලොව දක්වා ඉහල මට්ටමකින් සිදුකිරීම මෙයින් අදහස් කෙරේ.

පීතෘලෝක යාගය	- මුතුන්මිත්තන්ගේ ලෝකය සහ යම වෙනුවෙන් සිදුකෙරෙන යාගය.

පඤ්චාග්නි යාගය	- මෙය ඡාන්දොග්‍ය උපනිෂදයෙහි සඳහන්වන යාගයකි. බ‍්‍රහ්ම ලෝකයෙහි ඉපදීම පිණිස මෙය හේතු වේ.

ද්‍රව්‍යමය යාගය		- ධර්මශාලා, අන්නක්ෂේත‍්‍ර, අතිථිශාලා, අනාථාල්‍ය, විස්ය පිථා යන ශාලා ඒවා අවශ්‍ය පුද්ගලයින් වෙනුවෙන් විවෘත කිරීමදී සිදු කෙරේ.

තපෝමය යාගය	- 	චන්ද්‍රයාන සහ චතුර්මාස්‍ය

උග‍්‍ර තපෝවෘත අනුව ජීවත්වීම සදහා කැපවීම මෙහිදී සිදුවෙයි. නිදසුන් වශයෙන් මාස සතරක් තිස්සේ කොණ්ඩය සහ රැවුල බෑමෙන් වැළකී සිටීම, ඇතැම් ආහාරපාන ගැනීමෙන් වැළකීම හෝ දිනකට දෙවරක් ආහාර නොගැනීම මෙන්ම නිවසින් බැහර නොයාම.

ස්වාධ්‍යාය යාගය	- වේද අධ්‍යයනයෙහි නියැලීම පිණිස කැපවීම.

ප‍්‍රසස්තකර්මනී යාගය	- තමාගේ යුතුකම් ඉටුකිරීම. සිය වර්ණය කුමක්වුව ද එයට නියමිත යුතුකම් ඉටුකිරීම මෙයින් අදහස් කෙරේ.

හරේර් නාමානුකිර්තානාන් යාගය - හරි දෙවිඳුන්ගේ බලමහිමය ඇසීම සහ ගායනා කිරීම

විවාහ යාගය	- හින්දු විවාහ උත්සව අවස්ථාවන්හිදී මෙය සිදුකරනු ලැබේ.

හරේර් නාමානුකිර්තානාන් යාගය - හරි දෙවි`දුන්ගේ බලමහිමය ඇසීම සහ ගායනා කිරීම

විවාහ යාගය	-

හින්දු විවාහ උත්සව අවස්ථාවන්හිදී මෙය සිදුකරනු ලැබේ.

යාග

යාග


Nebiler, Antalya ilinin Korkuteli ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Koyun su andaki yerleskesinin oldugu bolgeye, yaslilarin ifadesi ile cok oncelerde(tarihi net olarak bilinmemektedir)Nebi adinda bir yoruk beyi ve ailesi yerlesmis. Cevredeki farkli bolgelere yerlesmis beylikler Nebi ve ailesi hakkinda konusurken Nebiler cogul adini kullanirlarmis(Nebiler "yani Nebi ve ailesi" orada yasar vb.). Bundan sonra da buraya farkli yoruk beylikleri gelip yerlesmissede, bolge koy kayitlarina gecerilirken Nebiler koyu olarak gecirilmistir.

Coğrafya
Antalya il merkezine 100 km, Korkuteli ilçesine 50 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
Mahallenin YerelNet sayfası

Korkuteli'nin mahalleleri

Nebiler, Korkuteli


An Vriesea crassa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Christian Mez. An Vriesea crassa in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vriesea

Vriesea crassa


Banjalučka eparhija, eparhija Srpske pravoslavne Crkve koja djeluje na području Bosne i Hercegovine. Sjedište eparhije je u Banjoj Luci. Trenutačni episkop je Jefrem Milutinović (od 1980.).

Povijest

Banjalučka eparhija obuhvata sjeverozapadni dio Bosne i Hercegovine. Osnovana je 1900. kao banjalučko-bihaćka mitropolija. Osnivanje nove eparhije i izbor novog mitropolita, po tadašnjem pravilu, potvrdio je car Franjo Josip I. Do tog vremena, ovi prostori bili su u sastavu Mitropolije dabrobosanske.

Organizacija
Eparhija banjalučka ima pet aktivnih i četiri ugašena manastira, i deset arhijerejska namjesništva. Glavna duhovna središta eparhije su manastiri Gomionica, Moštanica i Liplje. Manastir Gomionicu s hramom posvećenim Vaznesenju Presvete Bogorodice obnovili su 1595. godine mileševski monasi, koji su poslije osmanske najezde izbjegli u ovaj manastir.

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice Svetosavske omladinske zajednice Banjalučke eparhije

Eparhije Srpske pravoslavne Crkve u Bosni i Hercegovini

Banjalučka eparhija


Gabriel Boric Font (f. 11. febrúar 1986) er chileskur stjórnmálamaður og fyrrverandi stúdentaleiðtogi sem er núverandi forseti Chile.

Boric hefur setið á fulltrúadeild chileska þingsins frá 11. mars 2014 fyrir kjördæmi Magallanes-fylkis. Hann var kjörinn sem óháður frambjóðandi og var endurkjörinn árið 2017 með hæsta fjölda atkvæða af öllum frambjóðendum í Magallanes-fylkinu. Boric vann prófkjör vinstrisinnaða kosningabandalagsins Apruebo Dignidad (ísl. "Ég kýs reisn") þann 18. júlí 2021 með 60% atkvæðanna og varð þannig forsetaframbjóðandi bandalagsins.

Boric nam við lagadeild Háskólans í Chile og var forseti stúdentafélags háskólans árið 2012. Hann var meðlimur í stúdentahreyfingunni Sjálfstæða vinstrinu (sp. Izquierda Autónoma) og var framkvæmdastjóri óháðra samtaka undir nafninu Nodo XXI.

Æviágrip
Gabriel Boric fæddist árið 1986 í Punta Arenas og er af króatískum ættum. Faðir hans, Luis Borić, er efnaverkfræðingur og vann hjá ríkisolíufélagi Chile í rúma fjóra áratugi. Móðir hans, María Font, er af katalónsk-spænskum ættum.

Boric gekk í breskan skóla í heimaborg sinni. Hann flutti til Santíagó til að nema við lagadeild Háskólans í Chile árið 2004.

Stúdentapólitík
Árið 1999 og 2000 tók Boric þátt í endurstofnun Bandalags framhaldsskólanema í Putna Arenas. Eftir að Boric hóf háskólanám gekk hann í stjórnmálahreyfinguna Sjálfstæða vinstrið (sp. Izquierda Autónoma), sem í upphafi nefndist Sjálfstæðir stúdentar (sp. Estudiantes Autónomos). Hann var ráðgjafi Félags laganema við háskólann árið 2008 og varð forseti þess árið 2009. Það ár leiddi Boric 44 daga mótmæli á móti rektornum Roberto Nahum.

Boric bauð sig fram til formennsku Stúdentafélags Háskólans í Chile (FECH) með kosningalistanum Creando Izquierda í kosningum 5.-6. desember árið 2011. Hann var kjörinn forseti stúdentafélagsins með 30,52% á móti sitjandi forsetanum Camilu Vallejo, sem hafði boðið sig fram til endurkjörs með kosningalista ungliðahreyfingar kommúnista.

Á meðan Boric var forseti FECH braust út önnur alda stúdentamótmælanna sem höfðu hafist árið 2011. Hann varð einn helsti talsmaður stúdenta á tíma mótmælanna. Árið 2012 var Boric nefndur á lista yfir hundrað unga leiðtoga í Chile sem birt var í laugardagsblaði fréttablaðsins El Mercurio í samstarfi við Adolfo Ibáñez-háskóla.

Þingseta (2014–)
Árið 2013 gaf Boric kost á sér í þingkosningum sem óháður frambjóðandi í 60. kjördæmi Magallanes-fylkisins og chileska suðurskautsins. Hann var kjörinn með 15.418 atkvæðum (26,18%), hæsta atkvæðafjölda nokkurs frambjóðanda í fylkinu. Fjölmiðlar vöktu athygli á því að Boric hefði náð kjöri án þess að vera meðlimur í neinu kosningabandalagi og hefði þannig sigrast á tvíflokkakerfinu í chileskum kosningum.

Boric var svarinn í embætti sem þingmaður á fulltrúadeild chileska þingsins þann 11. mars 2014. Á fyrsta kjörtímabili sínu sat Boric í þingnefnd fyrir mannréttindi, frumbyggjamál, jaðarsvæði og chileska suðurheimskautið, og atvinnu- og almannatryggingar.

Boric náði endurkjöri á fulltrúadeild þingsins árið 2017 með auknum meirihluta. Hann hlaut 15.417 atkvæði (24,62%), sem var aftur hæsti atkvæðafjöldi nokkurs frambjóðanda í fylkinu.

Forsetaframboð 2021
Boric bauð sig fram í forsetakosningum Chile árið 2021. Þann 18. júlí 2021 vann Boric óvæntan sigur í prófkjöri vinstrisinnaða kosningabandalagsins Apruebo Dignidad á móti Daniel Jadue, borgarstjóra Recoleta, með um 60% atkvæðanna. Fyrir forkosninguna hafði Jadue haft forskot gegn Boric í skoðanakönnunum. Eftir sigur sinn í prófkjörinu tilkynnti Boric á Twitter að hann myndi vinna ásamt Jadue til að stuðla að sameiningu vinstriaflanna í forsetakosningunum.

Boric vann sigur í annarri umferð forsetakosninganna þann 19. desember 2021 á móti með um 56 prósent atkvæða á móti íhaldsmanninum José Antonio Kast. Boric tók við af Sebastián Piñera sem forseti Chile árið 2022 og varð yngsti forseti í sögu landsins.

Tilvísanir

Forsetar Síle

Gabriel Boric


Those Who Caress the Pale je demo album norveškog avangardnog black metal sastava Ved Buens Ende. Diskografska kuća Ancient Lore Creations objavila ga je 1994. Ponovno je objavljen 1997.

Popis pjesama

Osoblje

 Ved Buens Ende

 C. Michael – bubnjevi, vokali
 Vicotnik – gitara, vokali
 Skoll – bas-gitara, klavijature

Izvori

Albumi iz 1994.
Norveški glazbeni albumi

Those Who Caress the Pale


Rockwell es una estación en la línea Marrón del Metro de Chicago. La estación se encuentra localizada en 4648 North Rockwell Street en Chicago, Illinois. La estación Rockwell fue inaugurada el 14 de diciembre de 1907.  La Autoridad de Tránsito de Chicago es la encargada por el mantenimiento y administración de la estación. La estación fue renovada y abierta el 16 de agosto de 2006.

Descripción
La estación Rockwell cuenta con 1 plataforma central y 2 vías.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones:
 Rutas del CTA Buses

Referencias

Enlaces externos

 Estación Rockwell
 Líneas y estaciones del Metro de Chicago

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1907
Estaciones de la línea Marrón (Metro de Chicago)

Rockwell (Metro de Chicago)


An Bulbostylis eustachii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John McConnell Black ngan Constance Margaret Eardley. An Bulbostylis eustachii in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha South Australia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis eustachii


Whippet, zarif, tazı benzeri, İngiltere kökenli köpek ırkı.

Dış bağlantılar

 Kanada Ulusal Whippet Kulübü
 İngiliz Kolombiyası Whippet Kulübü
 Whippet Irk Bilgisi
 ABD Whippet Kulübü

Köpek ırkları

Whippet


O USS Alabama foi um encouraçado pré-dreadnought da classe Illinois construído para a Marinha dos Estados Unidos. Ele foi o segundo navio de sua classe e o segundo a levar esse nome. Sua quilha foi batida em dezembro de 1896 no estaleiro William Cramp & Sons, e ele foi lançado em maio de 1898. Ele foi comissionado na frota em outubro de 1900. O navio estava armado com uma bateria principal de quatro canhões de 330 milímetros e ele tinha uma velocidade máxima de dezesseis nós (trinta quilômetros por hora).

O Alabama passou os primeiros sete anos de sua carreira na Frota do Atlântico Norte conduzindo treinamento em tempos de paz. Em 1904, ele fez uma visita à Europa e percorreu o Mediterrâneo. Ele participou do cruzeiro da Great White Fleet até que danos em seu maquinário a forçaram a deixar o cruzeiro em San Francisco. Em vez disso, ele completou uma circum-navegação mais curta na companhia do encouraçado . O navio recebeu uma extensa modernização de 1909 a 1912, após o que foi usado como navio de treinamento na Frota de Reserva do Atlântico. Ele continuou nesse papel durante a Primeira Guerra Mundial. Após a guerra, o Alabama foi retirado do registro naval e enviado para testes de bombardeio conduzidos em setembro de 1921. Ele foi afundado nos testes pelos bombardeiros do Serviço Aéreo do Exército dos EUA e posteriormente vendido para sucata em março de 1924.

Descrição
O trabalho de design na classe Illinois de começou em 1896, época em que a Marinha dos Estados Unidos tinha poucos encouraçados modernos em serviço. O debate inicial sobre a possibilidade de construir um novo projeto de borda livre baixa como a classe Indiana já em serviço ou navios de borda livre mais alta como  (então em construção) levaram à decisão de adotar o último tipo. O armamento secundário misto de 152 e 203 milímetros de classes anteriores foi padronizado para armas de apenas 152 milímetros para economizar peso e simplificar o abastecimento de munição. Outra grande mudança foi a introdução de torres modernas e equilibradas com faces inclinadas, em vez das antigas torres de estilo "Monitor" dos encouraçados americanos anteriores.

O Alabama tinha 114 metros de comprimento total e tinha uma boca de 22 metros e um calado de sete metros. Ele deslocava 11 751 toneladas conforme projetado e até 12 450 em plena carga. O navio era movido por motores a vapor de expansão tripla com dois eixos avaliados em 16 mil cavalos de potência, acionando duas hélices helicoidais. O vapor era fornecido por oito caldeiras flamotubulares a carvão, que eram canalizadas para um par de funis colocados lado a lado. O sistema de propulsão gerava uma velocidade máxima de dezesseis nós (trinta quilômetros por hora). Como construído, ele foi equipado com mastros militares pesados, mas estes foram substituídos por mastros treliçados em 1909. Ele tinha uma tripulação de 536 oficiais e praças, que aumentaram para 690 – 713 em atualizações futuras.

O navio estava armado com uma bateria principal de quatro canhões calibre 330 milímetros, com 35 calibres de comprimento, em duas torres de canhões duplos na linha central, uma à frente e outra à ré. A bateria secundária consistia em quatorze canhões Mark IV de 152 milímetros, com 40 calibres de comprimento, que foram colocados em casamatas no casco. Para defesa de curto alcance contra torpedeiros, ele carregava dezesseis canhões de 6 libras montados em casamatas ao longo da lateral do casco e seis canhões de 1 libra. Como era padrão para os navios capitais da época, o Alabama carregava quatro tubos de torpedos de 457 milímetros em lançadores montados no convés.

O cinturão blindado do Alabama tinha 419 milímetros de espessura sobre os paióis e os espaços das máquinas de propulsão e 102 milímetros em outras partes. As torres de canhão da bateria principal tinham 356 milímetros de espessuras em suas paredes, e as barbetas de sustentação tinham 381 milímetros de blindagem em seus lados expostos. A blindagem da bateria secundária consistia em chapas de 152 milímetros de espessura nas paredes das casamatas. A torre de comando tinha 254 milímetros de blindagem em suas paredes.

Histórico de serviço

Construção – 1911

O Alabama teve sua quilha batida no estaleiro William Cramp & Sons na Filadélfia em 2 de dezembro de 1896 e foi lançado em 18 de maio de 1898. Ele foi comissionado em 16 de outubro de 1900, o primeiro membro de sua classe a entrar em serviço. O primeiro comandante do navio foi o capitão Willard H. Brownson. O Alabama foi designado para o Esquadrão do Atlântico Norte, embora tenha permanecido na Filadélfia até 13 de dezembro, quando fez uma visita a Nova York, onde permaneceu até janeiro de 1901. No dia 27, o Alabama navegou para o sul em direção ao Golfo do México, onde se juntou ao resto do Esquadrão do Atlântico Norte para exercícios de treinamento ao largo de Pensacola, Flórida. Em agosto de 1901, enquanto o Esquadrão do Atlântico Norte conduzia tiro ao alvo na Ilha de Nantucket, o Alabama experimentou um surto de caxumba e foi colocado em quarentena, incapaz de participar.
Nos seis anos seguintes, ele seguiu um padrão de treinamento de frota no Golfo do México e no Caribe durante o inverno, seguido de reparos e depois operações na costa leste dos Estados Unidos a partir do meio do ano. A única interrupção ocorreu em 1904, quando ele, os encouraçados ,  e Iowa, e os cruzadores protegidos ,  e  fizeram uma visita ao sul da Europa. Durante a viagem, eles pararam em Lisboa, Portugal, antes de percorrerem o Mediterrâneo até meados de agosto. Eles então cruzaram novamente o Atlântico, parando nos Açores durante o caminho, e chegaram a Newport, Rhode Island, em 29 de agosto. No final de setembro, o Alabama entrou em doca seca no League Island Navy Yard para reparos, que foram concluídos no início de dezembro. Em 31 de julho de 1906, o navio se envolveu em uma colisão com seu companheiro de classe .

A próxima ação significativa do Alabama foi o cruzeiro da Grande Frota Branca ao redor do mundo, que começou com uma revisão naval para o presidente Theodore Roosevelt em Hampton Roads. O cruzeiro da Grande Frota Branca foi concebido como uma forma de demonstrar o poder militar americano, particularmente para o Japão. As tensões começaram a aumentar entre os Estados Unidos e o Japão após a vitória deste último na Guerra Russo-Japonesa em 1905, particularmente sobre a oposição racista à imigração japonesa para os Estados Unidos. A imprensa de ambos os países começou a convocar a guerra, e Roosevelt esperava usar a demonstração de poderio naval para deter a agressão japonesa.

Em 17 de dezembro, a frota partiu de Hampton Roads e navegou para o sul até o Caribe e depois para a América do Sul, fazendo escalas em Port of Spain, Rio de Janeiro, Punta Arenas e Valparaíso, entre outras cidades. Após chegar ao México em março de 1908, a frota passou três semanas praticando artilharia. A frota então retomou sua viagem pela costa do Pacífico das Américas, parando em São Francisco, onde o Alabama foi separado do restante da frota. O navio não conseguiu acompanhar a frota devido a um cilindro rachado, que exigiu reparos no Mare Island Navy Yard. O encouraçado Maine também deixou a frota, pois suas caldeiras se mostraram muito ineficientes, exigindo quantidades excessivas de carvão.

Em 8 de junho, Alabama e Maine iniciaram a travessia do Pacífico de forma independente, via Honolulu, Havaí, Guam e Manila, nas Filipinas. Eles então cruzaram o sul para Cingapura em agosto e cruzaram o Oceano Índico, parando em Colombo, Ceilão e Aden na península arábica no caminho. Os navios então navegaram pelo Mediterrâneo, parando apenas em Nápoles, Itália, antes de fazer escala em Gibraltar e depois atravessar o Atlântico no início de outubro. Eles pararam nos Açores antes de chegarem à costa leste dos Estados Unidos em 19 de outubro; os dois navios então se separaram, com o Alabama navegando para Nova York, enquanto o Maine foi para Portsmouth, New Hampshire. Ambos os navios chegaram no dia seguinte. Após sua chegada, o Alabama foi reduzido ao status de reserva em 3 de novembro. Ele permaneceu em Nova York e, em 17 de agosto de 1909, foi desativado para uma grande reforma que durou até o início de 1912.

1912–1919

O Alabama voltou ao serviço em 17 de abril de 1912 na Atlantic Reserve Fleet, sob o comando do comandante Charles F. Preston. Os navios da Frota de Reserva do Atlântico - que incluía outros oito encouraçados e três cruzadores - foram mantidos em serviço com tripulações reduzidas que poderiam ser complementadas com milicianos navais e voluntários em caso de emergência. Havia oficiais e homens suficientes na Frota de Reserva do Atlântico para tripular dois ou três navios, o que lhes permitia levá-los ao mar em grupos rotativos para garantir que os navios estivessem em boas condições. Em 25 de julho, o Alabama foi temporariamente colocado em comissão total para o serviço com a Frota do Atlântico durante os exercícios de treinamento de verão, antes de retornar ao status de reserva em 10 de setembro. Em meados de 1913, a Marinha começou a usar a Frota de Reserva do Atlântico para treinar unidades de milícias navais. O Alabama operava na costa leste dos Estados Unidos e fez dois cruzeiros de treinamento para as Bermudas naquele verão para treinar homens das milícias navais de vários estados. Essas operações terminaram em 2 de setembro e em 31 de outubro ele foi novamente desativado.

O navio permaneceu praticamente inativo na Filadélfia pelos próximos três anos. Em 22 de janeiro de 1917, ele se tornou um navio de recebimento de recrutas navais. O Alabama foi transferido para o sul de Chesapeake para começar a treinar recrutas em meados de março. Pouco depois, em 6 de abril, os Estados Unidos declararam guerra à Alemanha. Dois dias depois, o Alabama tornou-se a nau capitânia da 1ª Divisão, Frota do Atlântico, e pelo resto da guerra ele continuou sua missão de treinamento na costa leste dos Estados Unidos. Durante este período, ela fez um cruzeiro para o Golfo do México do final de junho ao início de julho de 1918. Em 11 de novembro, a Alemanha assinou o armistício que pôs fim aos combates na Europa; Alabama continuou treinando recrutas navais, embora em um nível reduzido. Ele participou de manobras da frota em fevereiro e março de 1919 nas Índias Ocidentais antes de retornar à Filadélfia em abril para reparos. Seguiu-se um cruzeiro de treinamento de verão para aspirantes da Academia Naval dos Estados Unidos; O Alabama partiu da Filadélfia em 28 de maio com destino a Annapolis, onde chegou no dia seguinte. Depois de enfrentar um contingente de 184 aspirantes, ele partiu de Annapolis em 9 de junho. O cruzeiro foi para as Índias Ocidentais e passou pelo Canal do Panamá e voltou. Em meados de julho, o navio cruzava a costa da Nova Inglaterra. Ele voltou para o sul em agosto para manobras e, no final do mês, devolveu os aspirantes a Annapolis antes de atracar na Filadélfia.

Testes de bombardeio

O Alabama foi desativado pela última vez em 7 de maio de 1920, tendo passado os nove meses anteriores inativo na Filadélfia. O navio foi transferido para o Departamento de Guerra para uso como navio-alvo em 15 de setembro de 1921, e foi retirado do registro naval. Ele foi alocado para testes de bombardeio conduzidos pelo Serviço Aéreo do Exército dos Estados Unidos em 27 de setembro de 1921, sob a supervisão do General Billy Mitchell. Além do Alabama, os antigos encouraçados  e  seriam afundados nos testes. A primeira fase do teste começou em 23 de setembro e incluiu testes com bombas químicas, incluindo gás lacrimogêneo e fósforo branco, para demonstrar como tais armas poderiam ser usadas para desativar sistemas de comando e controle e matar pessoal exposto. Naquela noite, outro teste ocorreu com bombas de demolição de 136 kg, cujo objetivo era determinar se os sinalizadores poderiam iluminar suficientemente um alvo para um bombardeio preciso. A segunda fase ocorreu na manhã seguinte e foi uma operação muito maior. A 1ª Brigada Aérea Provisória participou dos testes, que deveriam simular um cenário de combate. Um grupo de oito Royal Aircraft Factory SE5s, armados com bombas de 11 kg atacaram primeiro; suas bombas e tiros de metralhadora tinham como objetivo simular a limpeza dos conveses dos artilheiros antiaéreos em preparação para os bombardeiros pesados. Quatro bombardeiros Martin NBS-1 atacaram em seguida, com bombas de 136 kg a uma altitude de 1 500 pés (457 metros). Duas das bombas atingiram o convés em direção à proa. Mais três NBS-1s seguiram com bombas perfurantes de 499 kg, embora nenhuma delas tenha atingido o alvo.

Em 25 de setembro de 1921, ocorreu a última rodada de testes. Mais sete NBS-1s atacaram o vaso de guerra; três levaram estavam armados com bombas de 499 kg, enquanto as outras quatro unidades carregavam uma bomba de 910 kg cada. Uma das bombas de 910 kg atingiu perto do navio a bombordo; o efeito da mina causou danos consideráveis, com o Alabama começando a inclinar para o porto. Os bombardeiros marcaram mais dois quase acertos com as bombas de 910 kg, seguido de um acerto direto e dois quase-acertos com as bombas de 499 kg. A última bomba, de 910 kg, atingiu o navio em sua popa. A explosão quebrou as correntes de sua âncora, e o navio danificado começou a derivar em direção aos destroços de San Marcos e , este último tendo sido afundado em testes de bombardeio no início daquele ano. O navio permaneceu flutuando por mais dois dias antes de finalmente afundar em águas rasas em 27 de setembro de 1921. Mitchell tentou usar o naufrágio como prova da liderança do bombardeiro em seus esforços para garantir uma força aérea independente, embora a Marinha apontou que o navio estava estacionário, indefeso, não tripulado e não estava protegido com o mais recente esquema de blindagem "tudo ou nada". O naufrágio foi vendido como sucata em 19 de março de 1924.

Bibliografia

Classe Illinois
Navios de 1898
Navios construídos pela William Cramp & Sons
Navios construídos na Pensilvânia
Couraçados da Marinha dos Estados Unidos
Couraçados dos Estados Unidos na Primeira Guerra Mundial
Navios afundados como alvos

USS Alabama (BB-8)


Uta Hassler (* 1950) ist eine deutsche Architektin, Bauforscherin und Denkmaltheoretikerin.

Leben
Sie studierte Architektur an der Technischen Universität München und der Universität Karlsruhe (TH), wo sie 1982 am Institut für Baugeschichte mit einer Arbeit über die Baupolitik des Kardinals Damian Hugo von Schönborn promoviert wurde. Dort war sie wissenschaftliche Mitarbeiterin (1981–1984). Während ihrer Laufbahn als Architektin in der Staatlichen Hochbauverwaltung Baden-Württemberg (1984–1991) absolvierte sie die Führungsakademie Baden-Württemberg und war in freier Praxis tätig.

Von 1991 bis 2005 war sie Professorin für Bauforschung, Denkmalpflege und Entwerfen an der Technischen Universität Dortmund. Von 2005 bis zu ihrer Pensionierung 2015 hatte sie die Professur und Leitung des Instituts für Denkmalpflege und Bauforschung (IDB) der ETH Zürich inne. Seit 2016 ist sie am Departement Architektur der ETH Zürich und an der TU München tätig. 2017 erhielt sie die Ehrendoktorwürde (Dr. h. c.) der Technischen Universität Braunschweig sowie eine Ehrenprofessur (TUM Distinguished Affiliated Professor) der TU München. Ihre Forschungsschwerpunkte sind bau- und wissenschaftsgeschichtliche Themen zum 18., 19. und 20. Jahrhundert, Themen zur Bestandsdynamik und zu Alterung und Sterblichkeit von Bauten und Beständen.

Weblinks

 Homepage von Uta Hassler mit Lebenslauf und vollständiger Literaturliste

Literatur
 Karl-Eugen Kurrer: Report on the State of Construction History in Austria, Germany and Switzerland. In: Antonio Becchi, Massimo Corradi, Federico Foce, Orietta Pedemonte (Hrsg.): Construction History. Research Perspectives in Europe. Kim Williams Books, Florenz 2004, ISBN 88-88479-11-2, S. 61–112, hier S. 84f.

Einzelnachweise

Bauforscher
Denkmalpfleger (Deutschland)
Hochschullehrer (Technische Universität Dortmund)
Hochschullehrer (ETH Zürich)
Deutscher
Geboren 1950
Frau

Uta Hassler


Volga neagră (în ) se referă la o legendă urbană vehiculată pe scară largă în Polonia, Rusia, Belarus, Ucraina și Mongolia, mai ales în anii 1960 și 1970. Era vorba de o limuzină Volga neagră (sau în unele versiuni roșie) care se presupune că a fost folosită pentru a răpi oameni, mai ales copii. Potrivit unor versiuni diferite, ea era condusă de preoți, călugărițe, evrei, vampiri, sataniști sau Satana însuși. Mașina este descrisă ca având jante albe, perdele albe sau alte elemente albe.

Copiii erau răpiți pentru a se folosi sângele lor ca un remediu pentru oamenii bogați occidentali sau arabi care sufereau de leucemie; în alte variante motivul era furtul de organe, combinat cu o altă faimoasă legendă despre furtul de rinichi de către KGB. Legenda a apărut din nou la sfârșitul secolului al XX-lea, cu mașini BMW sau Mercedes în locul Volgăi, având uneori coarne în loc de oglinzi retrovizoare. În această versiune, șoferul oprește și îi întreabă câte ceva pe trecători, apoi îi ucide atunci când ei se apropie de mașină pentru a răspunde. Într-o altă versiune a legendei, victima va muri la aceeași oră, o zi mai târziu.

În România, aceasta legenda a apărut în anii 1970, unde a devenit cunoscută ca "Dacia neagră", dar după 1989, Dacia neagră a fost înlocuită cu ambulanța neagră.

Referințe

Lectură suplimentară
 Dionizjusz Czubala, Współczesne Legendy Miejskie [Legende urbane contemporane], teză de doctorat, Uniwersytet Sląski, Katowice, 1993,
 Piotr Gajdziński, Imperium plotki [The empire of rumours], Prószyński i S-ka, Warszawa, 2000, pp. 197–200

Legende poloneze
Legende urbane

Volga neagră


Cidade Velha (portugalski naziv za "stari grad ", također: Santiago de Cabo Verde ) grad je u južnom dijelu otoka Santiago u Zelenortskoj Republici. Osnovano 1462. godine, , najstarije je naselje u Zelenortskoj Republici i njegov nekadašnji glavni grad. Grad je prvotno nazvan Ribeira Grande, ali je krajem 18. stoljeća naziv promijenjen u Cidade Velha.

Smješten uz sjeverozapadnu afričku obalu, ovaj je grad bio prvo europsko kolonijalno naselje u tropskim krajevima. Neki od pomno isplaniranih izvornih lokaliteta još su uvijek neiskorišteni, uključujući kraljevsku tvrđavu, dvije crkve i gradski trg iz 16. stoljeća. Danas je Cidade Velha brodsko stajalište i centar kreolske kulture. Grad je 2009. godine stavljen na UNESCO-ov popis svjetske baštine.

Geografski smještaj
Cidade Velha smješten je na južnoj obali Santiaga, na ušću rijeke Ribeira Grande de Santiago. Udaljen je 10 kilometres zapadno od glavnog grada Praije. Područja grada uključuju naselja Largo Pelourinho, São Sebastião, Santo António i São Pedro .

Povijest
Otok Santiago otkrio je Genovežanin António da Noli, 1460. godine.  Da Noli je nastanio Ribeiru Grande s članovima svoje obitelji i Portugalcima iz Algarvea i Alenteja 1462. godine   Uvjeti naseljavanja bili su dobri zbog obilja vode iz rijeke Ribeira Grande, što joj je dalo prednost u odnosu na drugo naselje na Santiagu, Alcatrazes.   Naselje je postalo ključna luka za portugalsku kolonizaciju prema Africi i Južnoj Americi. U 16. i 17. stoljeću bio je središte pomorske trgovine između Afrike, Rta dobre nade, Brazila i Kariba. Zbog blizine afričke obale bio je bitna stanica za trgovinu robovima.
Luka Cidade Velha bila je stajalište dvojice sjajnih moreplovaca: Vasca da Game 1497. godine na putu za Indiju i Kristofora Kolumba 1498. godine dok je bio na trećem putovanju Amerikom. Godine 1522. bio je mjesto za zaustavljanje kasnijeg istraživača Ferdinanda Magellana.

Cidade Velha ima najstariju kolonijalnu crkvu na svijetu - crkvu Nossa Senhora do Rosário, koja je izgrađena 1495. godine. Godine 1533. Cidade Velha postaje sjedište nove rimokatoličke biskupije Santiago de Cabo Verde, stvorene papinskom bulom pape Klementa VII. Trenutno je sjedište biskupije u Praji.

Bogatstvo Ribeire Grande i sukobi između Portugala i suparničkih kolonijalnih sila Francuske i Britanije privukli su gusre, uključujući Francisa Drakea (1585.) i Jacquesa Cassarda (1712.).  Unatoč izgradnji Forte Real de São Filipe 1587–93., Ribeira Grande ostala je ranjiva i pala u propast. Stoga je Praia 1770. godine postao glavni grad Zelenortske Republike.

Ribeira Grande (danas Cidade Velha) svedena je na rang sela i njezini su civilni, vjerski i vojni objekti propadali. Od 1960-ih započeli su restauratorski radovi  te je 2009. godine uvršten na UNESCO-ov popis svjetske baštine .

Znamenitosti

 Pelourinho ( Stup ), podignut 1512. ili 1520. godine. Na ovom mramornom stupu pobunjeni su robovi javno kažnjavani. Obnovljen je 1960-ih. Stoji na glavnom gradskom trgu.
 Forte Real de São Filipe, izgrađena 1587–93.   Ova je utvrda izgrađena kao obrana od napada pirata (uglavnom francuskih i engleskih). Nalazi se na nadmorskoj visini od 120 m.
 Crkva Nossa Senhora do Rosário, najstarija kolonijalna crkva na svijetu, sagrađena 1495. godine. Ima bočnu kapelu u manuelskom gotičkom stilu.
 Ruševine Sé katedrala, gradnja je započela 1556., a završena 1705., a opljačkana 1712. Njegove impresivne ruševine konzervirane su 2004 godine.
 razrušeni samostan Sao Francisca, sagrađen 1657. godine na padini izvan središta grada. Samostanska crkva obnovljena je 2002 godine.

Galerija

Izvori

Svjetska baština u Africi
Zemljopis Zelenortske Republike
Gradovi

Cidade Velha


Francesco Gabrieli (* 27. April 1904 in Rom, Italien; † 13. Dezember 1996 ebenda) war ein italienischer Arabist und Orientalist.

Leben
Francesco Gabrieli wurde im obersten Geschoss des römischen Palazzo Corsini, dem Sitz der Accademia Nazionale dei Lincei, in der Dienstwohnung seines Vaters geboren, der an der Accademia Bibliothekar war. Bei seinem Vater lernte er die arabische Sprache und ging dann an die Universität La Sapienza in Rom, wo er bei dem Orientalisten Carlo Alfonso Nallino studierte. Gleichzeitig erlernte er sowohl die persische als auch die türkische Sprache, daneben sprach er auch perfekt Französisch, Deutsch, Englisch und Russisch.

Nachdem Gabrieli sich zuerst dem Mittelalter als Studiengebiet zugewandt hatte, befasste er sich mit den Dichtern der frühislamischen Zeit. Weitere Arbeiten galten zum Beispiel dem Heerführer Maslama Ibn ʾAbd al-Malik unter dem Umayyadenherrscher Hisham Ibn ʾAbd al-Malik oder den beiden Brüdern, den Abbassidenkalifen al-Amin und al-Ma'mūn. Seine Übersetzungen der arabischen Quellen aus der Zeit der Kreuzzüge eröffneten der Geschichtswissenschaft neue Erkenntnisse über diese Zeit.

Gabrieli war Professor an der Universität Palermo, an der Universität Neapel L'Orientale und danach bis zu seiner Pensionierung an der Universität La Sapienza in Rom. Er arbeitete an der Enciclopedia Italiana, kurz Treccani bezeichnet, mit und war verantwortlich für die zweite Ausgabe der The Encyclopaedia of Islam. New Edition, welche in Leiden und Paris verlegt wurde. Gabrieli war auch Mitglied und zeitweise Präsident der Accademia Nazionale dei Lincei.

Preise und Auszeichnungen
 1955: Antonio-Feltrinelli-Preis
 1983: Balzan-Preis

Veröffentlichungen
 Arabische Geschichte und Literatur
 Al-Maʾmūn e gli Alidi. E. Pfeiffer, Leipzig 1929.
 Viaggi di Sindibad, Sansoni, Florenz 1943.
 (Hrsg., Übers.): Alfarabius, compendium legum Platonis. 1952 (Band 3 von Plato Arabus, hrsg. Richard Walzer).
 Dal mondo dell'Islam, 1954
 Storici arabi delle Crociate, 1957.
 deutsch: Die Kreuzzüge aus arabischer Sicht. Aus arabischen Quellen ausgewählt und übersetzt von Francesco Gabrieli. ins Deutsche übersetzt von Barbara von Kaltenborn-Stachau und Lutz Richter-Bernburg. Bechtermünz, Augsburg 2006, ISBN 3-8289-0371-1 (1. Aufl. 1973).
 Gli Arabi. Sansoni, Florenz 1958.
 Geschichte der Araber. Kohlhammer, Stuttgart 1963, .
 Il risorgimento arabo, 1958.
 deutsch: Die arabische Revolution. DuMont Schauberg, Köln 1961, .
 Saggi orientali. 1960.
 Mohammad e le grandi conquiste arabiche, Il Saggiatore, Mailand 1967.
 Mohammed und die arabische Welt, Kindler, München 1968.
 Tra Mimnermo e Solone. Pagine stravaganti di un arabista. 1968.
 Arabeschi e studi islamici. Guida, Napoli 1973.
 Maometto in Europa
 als Herausgeber: Mohammed in Europa: 1300 Jahre Geschichte, Kunst, Kultur. List, München 1983, ISBN 3-471-77633-8 (Beiträge von C. Lo Jacono, G. E. Carretto, A. Ventura).
 Cultura araba del Novecento. (Arabische Kultur des 10. Jahrhunderts), 1983.
 Francesco Gabrieli, Heiko Steuer u. a.: Carlomagno e Mahomette.
 deutsch: Mohammed und Karl der Große. Belser Verlag, 1993, ISBN 3-7630-2097-7.

 Reiseberichte und anderes
 Escursioni. 1958.
 Abozzi e profili. 1960.
 Uomini e paesaggi del Sud. R. Ricciardi, Mailand 1960.
 L'arabista petulante. R. Ricciardi, Mailand 1972.

Weblinks
 Biografie des Orientalisten

Arabist
Orientalist
Hochschullehrer (Universität Palermo)
Hochschullehrer (Universität Neapel L'Orientale)
Hochschullehrer (Universität La Sapienza)
Balzan-Preisträger
Italiener
Geboren 1904
Gestorben 1996
Mann

Francesco Gabrieli


El mosquero pirata (Legatus leucophaius), es una especie de ave paseriforme de la familia Tyrannidae que vive en América, desde el sur de México hasta Bolivia y Argentina. Es la única especie del género Legatus. Aunque la mayoría de las poblaciones son sedentarias, al menos las de América Central y Trinidad son migratorias ya que se desplazan a América del Sur y a Tobago.

Nombres comunes
Se le denomina mosquero pirata (en Costa Rica, Perú, Panamá y Ecuador), atrapamoscas pirata (en Colombia), chilero pirata (en Honduras), mosquitero listado (en Nicaragua), papamoscas pirata o papamoscas rayado chico (en México), atrapamoscas ladrón (en Venezuela) o tuquito chico (en Argentina, Uruguay y Paraguay).

Distribución y hábitat
Las poblaciones que crían desde el este de México, por Guatemala, Belice, Honduras, Nicaragua, Costa Rica hasta Panamá, migran hacia América del Sur en los inviernos boreales; es residente permanente en Colombia, Venezuela, Trinidad y Tobago, Guyana, Surinam, Guayana francesa, este y oeste de Ecuador, Brasil (excepto la región árida del noreste), este de Perú, Bolivia, este deParaguay hasta el noreste y noroeste de Argentina.

Esta especie, ampliamente diseminada, es considerada bastante común en sus hábitats naturales: los bordes de bosques húmedos y en árboles altos de clareras adyacentes, principalmente abajo de los 1200 m de altitud.

Descripción

Los mosqueros piratas adultos miden unos 15 cm de longitud y pesan alrededor de 23 g. Sus partes superiores son de color pardo liso, aunque las plumas de vuelo tienen un borde estrecho blanco. En la cabeza tiene una larga lista superciliar blanquecina, una lista pileal oculta amarilla y una banda oscura que a través de sus ojos. Su garganta es blanca, y también tiene una lista malar blanca. Sus partes inferiores son blanquecinas con tonos amarillentos, con veteados difusos de color marrón en el pecho y los costados. Su pico es corto, ancho y de color oscuro.

Comportamiento

Alimentación
Se alimentan principalmente de frutos, aunque alimentan a sus polluelos con insectos. Suele encontrárselos posados en ramas altas de los árboles.

Reproducción
El mosquero pirata recibe su nombre porque no construye sus propios nidos sino que se apropia los nidos cerrados construidos por otras aves, a menudo mucho más grandes que él, como el cacique coliamarillo (Cacicus cela) o la oropéndola crestada (Psarocolius decumanus). Una vez que los han conseguido ahuyentar a los legítimos propietarios del nido, sacan sus huevos y la hembra de mosquero pirata pone los suyos, generalmente dos aunque puede poner hasta cuatro, de color pardo con motas negras. Ella los incuba sola durante 16 días hasta que eclosionan, y los polluelos tardan 18-20 días en desarrollarse.

Vocalización
Su llamada es un «wiii» ascendente, que emite desde una rama alta durante gran parte del día, o a veces un monótono «wip wip wip».

Sistemática

Descripción original
La especie L. leucophaius fue descrita por primera vez por el naturalista francés Louis Jean Pierre Vieillot en 1818 bajo el nombre científico Platyrhynchos leucophaius; la localidad tipo es «Cayenne».

El género Leucophaius fue propuesto por el zoólogo británico Philip Lutley Sclater en 1859, la especie tipo definida fue Tyrannus albicollis , 1819, recombinada como Legatus albicollis, en realidad un sinónimo de Platyrhynchos leucophaius, actualmente Legatus leucophaius.

Etimología
El nombre genérico masculino «Legatus» en latín significa 'gobernador'; y el nombre de la especie «leucophaius», proviene del griego «leukophaios» y significa 'gris blanquecino', 'de color de ceniza'.

Taxonomía
Las afinidades son inciertas. Posiblemente hermanado con Myiozetetes, con base en la morfología de la siringe y en el nido globular totalmente encapsulado. Los datos moleculares ofrecen soporte limitado a que sea basal a un clado incluyendo Phelpsia y Philohydor, mientras análisis adicionales indican alguna afinidad con Pitangus y Myiozetetes; la relación con Myiozetetes también sugerida por las prácticas de piratear nidos, aunque las observaciones sugieren que tal comportamiento y/o adopción de nidos tanto pueden haber evolucionado independientemente o ser un carácter ancestral en la subfamilia.

Los amplios estudios genético-moleculares realizados por Tello et al. (2009) descubrieron una cantidad de relaciones novedosas dentro de la familia Tyrannidae que todavía no están reflejadas en la mayoría de las clasificaciones. Siguiendo estos estudios, Ohlson et al. (2013) propusieron dividir Tyrannidae en cinco familias. Según el ordenamiento propuesto, Legatus permanece en Tyrannidae, en una subfamilia Tyranninae , 1825, junto a Attila, Ramphotrigon y a las tribus Myiarchini , 1927 y Tyrannini , 1825.

Subespecies
La subespecie variegatus se distingue de la nominal apenas por la coloración; a pesar de que los límites no están bien definidos, las dos subespecies se juntan en Honduras. Aves del sur de Brasil, Paraguay y Argentina que fueron descritas como la forma L. leucophaius albicollis (, 1819), son meramente un poco mayores en promedio. Las formas descritas L. leucophaius minor (), 1925 y L. leucophaius nevagans (), 1919, son sinónimos de la nominal.

Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC)  y Clements Checklist/eBird, se reconocen dos subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Legatus leucophaius variegatus (, 1857) - este de México (sur de San Luis Potosí al este hasta Tabasco, norte y centro de Campeche y Quintana Roo hasta el norte de Oaxaca y norte de Chiapas) hasta el norte y centro de Guatemala, Belice y Honduras.
 Legatus leucophaius leucophaius (, 1818) - Nicaragua hacia el sur hasta Panamá y Colombia, al este por Venezuela, las Guayanas y Trinidad y Tobago, y al sur a través de Ecuador, Perú, noroeste y centro de Brasil (al sur hasta el norte de Río Grande del Sur) y norte y este de Bolivia hasta el centro y este de Paraguay y norte de Argentina (Salta, Jujuy y Tucumán; este de Formosa, este del Chaco, Corrientes y Misiones).

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Legatus leucophaius en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Legatus leucophaius en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de bem-te-vi-pirata Legatus leucophaius en Wikiaves.

Tyrannidae
Aves de América Central
Aves de América del Sur
Géneros monotípicos de aves
Animales descritos en 1818
Taxones descritos por Louis Pierre Vieillot

Legatus leucophaius


Kameni most u zaselku Hanu kod Obrovca Sinjskog i Gale, most na rijeci Cetini, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Nalazi se na starom trgovačkom putu koji je vodio iz Salone preko Cetine u unutrašnjost rimske provincije Dalmacije. Ovdje je već u prapovijesti bilo ljudsko naseljavanje, a dokumentirani su rimski i osmanski most.

Na današnjem položaju, podignut je 1846./1849. godine, za druge austrijske uprave. Sagrađeni su kameni piloni. Godine 1926. zamijenjene su kamenom drvene grede na njima. Više je puta popravljan i nadograđivan.
S jedne strane mosta je selo Glavice, a s druge strane Obrovac Sinjski, Han i Gala.

Zaštita
Pod oznakom P-5639 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Građevine u Sinju
Cestovni mostovi u Hrvatskoj
Zaštićena kulturna dobra u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Mostovi na Cetini

Most na Hanu na Cetini


Orbot est un projet de serveur proxy de logiciel libre et gratuit pour fournir l'anonymat sur Internet aux utilisateurs du système d'exploitation Android. Il agit comme une instance du réseau Tor sur de tels appareils et permet le routage du trafic à partir du navigateur Web, du client de messagerie, du programme cartographique, etc. d'un appareil, via le réseau Tor, garantissant l'anonymat de l'utilisateur.

Cet outil est utilisé pour garder les communications des utilisateurs anonymisées et cachées aux gouvernements et aux tierces parties qui pourraient surveiller leur trafic Interne.

Accueil
En 2014, Orbot a été discuté en détail dans un article sur « les rapports en toute sécurité depuis un appareil Android ».

En juillet 2021, Tech Radar a nommé Orbot l'une des 8 "Meilleures applications de confidentialité pour Android en 2021", mais a mis en garde contre des vitesses plus lentes.

En juillet 2021, Android Authority a discuté du navigateur Tor et d'Orbot dans de brèves critiques des "15 meilleurs navigateurs Android".

Notes et références

Voir aussi

Logiciel libre sous licence BSD

Orbot


Celso Emilio Ferreiro Míguez (* 6. Januar 1912 in Celanova; † 31. August 1979 in Vigo) war ein spanischer Schriftsteller und Journalist, der in galicischer Sprache schrieb.

Leben

Ferreiro besuchte eine Schuler der Padres Escolapios. Er schloss sich frühzeitig der galicischen nationalistischen Bewegung an und gründete 1932 mit Xosé Velo Mosquera die Mocedades Galeguistas de Celanova. 1934 nahm er an der Gründung der Federación de Mocedades Galeguistas teil. Im Folgejahr debütierte er als Schriftsteller mit dem Lyrikband Cartafol de poesía. Während des Spanischen Bürgerkrieges wurde er zu den frankistischen Truppen eingezogen.

Nach dem Bürgerkrieg studierte er Jura in Santiago de Compostela. Er schrieb für verschiedene Zeitungen und Zeitschriften. 1940 ließ er sich in Pontevedra nieder und heiratete dort Luisa Moraima Loredo, mit der er vier Kinder hatte. Ab 1950 lebte er als Rechtsanwalt in Vigo. Er veröffentlichte in dieser Zeit in den von Camilo José Cela geleiteten Papeles de Sor Armadans und Alvaro Cunqueiros Faro de Vigo.

Mit dem Gedichtband Longa noite de pedra (1962) etablierte sich Ferreiro als Erbe des Lyrikers Manuel Curros Enríquez. 1963 gründete er mit Xosé Luis Méndez-Ferrín und anderen galicischen Intellektuellen die Unión do Povo Galego. 1966 emigrierte er nach Venezuela und leitete dort das Kulturzentrum der Hermandad Galega, die Zeitschrift Irmandade und die Escola Castelao und betreute ein Radioprogramm. Ab 1973 lebte Ferreiro in Madrid und leitete dort die Aula de Literatura Galega am Ateneo de Madrid.

Werke
 Cartafol de poesía (1935)
 O sono sulagado (1954)
 Longa noite de pedra (1962)
 Viaxe ao país dos ananos (1968)
 Cantigas de escarnio e maldicir (1968)
 Terra de ningures (1969)
 Paco Pixiñas (1970)
 Cemiterio privado (1972)
 A fronteira infinida (Prosa, 1972)
 Antipoemas (1973)
 Onde o mundo se chama Celanova (1975)
 A taberna do galo (Prosa, 1978)
 Homenaxes (posthum 1979)

Weblinks

 Biblioteca Vitrual Galega - Celso Emilio Ferreiro
 Escritores.org - Celso Emilio Ferreiro Míguez

Autor
Lyrik
Roman, Epik
Journalist (Spanien)
Literatur (Spanisch)
Tag der Galicischen Literatur
Geboren 1912
Gestorben 1979
Mann

Celso Emilio Ferreiro


James Martin Pacelli McGuinness (irski Séamus Máirtín Pacelli Mag Aonghusa; Londonderry, Sjeverna Irska, 23. svibnja 1950. – Londonderry, Sjeverna Irska, 21. ožujka 2017.) irski političar.

Životopis
McGuinness je rođen u Derryju kao jedno od sedmero djece u katoličkoj obitelji. Već u mladosti priključio se Irskoj republikanskoj armiji u kojoj je bio aktivan niz godina. Kasnije prelazi u politiku kao predstavnik stranke Sinn Féin. Dao je doprinos i sjevernoirskom mirovnom sporazumu zaključenom 1998. godine. Od 1997. godine bio je zastupnik u britanskom parlamentu, a od 1998. u sjevernoirskom parlamentu. Obnašao je i dužnost potpredsjednika vlade (Deputy First Minister) te ministra obrazovanja Sjeverne Irske. Bio je oženjen i otac četvero djece. Umro je 21. ožujka 2017. godine.

Izvori
Bilješke i literatura
 McGuinness, Martin, The Columbia Encyclopedia, www.encyclopedia.com, pristupljeno 23. ožujka 2017.
 McGuinness, Martin James, CAIN Web Service - Conflict and Politics in Northern Ireland, cain.ulst.ac.uk, pristupljeno 23. ožujka 2017.
 Robert D. McFadden, Martin McGuinness, an I.R.A. Leader Turned Peacemaker, Dies at 66, New York Times, www.nytimes.com, objavljeno 21. ožujka 2017., pristupljeno 23. ožujka 2017.

Vanjske poveznice
Ostali projekti

Mrežna mjesta
 Martin McGuinness, Britanska enciklopedija

Sjevernoirski političari
Ministri obrazovanja

Martin McGuinness


Handbollsligan er er den bedste række i håndboldens sverigesturnering for mænd og består af 14 svenske håndboldhold. Den første sæson var i 1931–32. Sæsonen ender med en play-off og en finale.

Klubber 2016–17

Mestre

1931–32 – Flottans IF Karlskrona
1932–33 – Redbergslids IK
1933–34 – Redbergslids IK
1934–35 – Majornas IK
1935–36 – SoIK Hellas
1936–37 – SoIK Hellas
1937–38 – Västerås IK
1938–39 – Uppsala Studenters IF
1939–40 – Majornas IK
1940–41 – IFK Kristianstad
1941–42 – Majornas IK
1942–43 – Majornas IK
1943–44 – Majornas IK
1944–45 – Majornas IK
1945–46 – Majornas IK
1946–47 – Redbergslids IK
1947–48 – IFK Kristianstad
1948–49 – IFK Lidingö
1949–50 – IK Heim
1950–51 – AIK Handboll
1951–52 – IFK Kristianstad
1952–53 – IFK Kristianstad
1953–54 – Redbergslids IK
1954–55 – IK Heim
1955–56 – Örebro SK
1956–57 – Örebro SK
1957–58 – Redbergslids IK
1958–59 – IK Heim
1989-60 – IK Heim

1960–61 – Vikingarnas IF
1961–62 – IK Heim
1962–63 – Redbergslids IK
1963–64 – Redbergslids IK
1964–65 – Redbergslids IK
1965–66 – IS Göta
1966–67 – Vikingarnas IF
1967–68 – IF Saab
1968–69 – SoIK Hellas
1969–70 – SoIK Hellas
1970–71 – SoIK Hellas
1971–72 – SoIK Hellas
1972–73 – IF Saab
1973–74 – IF Saab
1974–75 – HK Drott
1975–76 – Ystads IF
1976–77 – SoIK Hellas
1977–78 – HK Drott
1978–79 – HK Drott
1979–80 – Lugi HF
1980–81 – Vikingarnas IF
1981–82 – IK Heim
1982–83 – IK Heim
1983–84 – HK Drott
1984–85 – Redbergslids IK
1985–86 – Redbergslids IK
1986–87 – Redbergslids IK
1987–88 – HK Drott
1988–89 – Redbergslids IK

1989–90 – HK Drott
1990–91 – HK Drott
1991–92 – Ystads IF
1992–93 – Redbergslids IK
1993–94 – HK Drott
1994–95 – Redbergslids IK
1995–96 – Redbergslids IK
1996–97 – Redbergslids IK
1997–98 – Redbergslids IK
1998–99 – HK Drott
1999-00 – Redbergslids IK
2000–01 – Redbergslids IK
2001–02 – HK Drott
2002–03 – Redbergslids IK
2003–04 – IK Sävehof
2004–05 – IK Sävehof
2005–06 – Hammarby IF
2006–07 – Hammarby IF
2007–08 – Hammarby IF
2008–09 – Alingsås HK
2009–10 – IK Sävehof
2010–11 – IK Sävehof
2011–12 – IK Sävehof
2012–13 – HK Drott
2013–14 – Alingsås HK
2014–15 – IFK Kristianstad
2015–16 – IFK Kristianstad
2016–17 – IFK Kristianstad

Håndboldligaer
Etableret i 1931
Håndbold i Sverige

Handbollsligan


Elena (Ecaterina) Rareș (n. aprox. 1490, Serbia – d. 1553, Suceava, Moldova) a fost o principesă sârbă ce a devenit soția domnului Moldovei Petru Rareș (1527–1538, 1541–1546).

Familie
Era cea de-a doua fiică a prințului sârb Jovan Branković, despot al Serbiei în perioada 1496-1502, și al nobilei Jelena Jakšić. Sora ei vitregă, Despina Milița, a fost soția lui Neagoe Basarab, domn al Țării Românești (1512-1521), și soacră a domnilor Radu de la Afumați și Radu Paisie (prin fiica sa Ruxandra), precum și a lui Ștefăniță Vodă (prin fiica sa Stana).

Principesa Jelena Branković s-a căsătorit cu Petru Rareș, fiu nelegitim al lui Ștefan cel Mare și domn al Moldovei (1527–1538, 1541–1546). Voievodul moldovean era văduv, după ce prima sa soție, Maria (o fată de boier), murise la 28 iunie 1529 și fusese înmormântată la Mănăstirea Putna. Petru Rareș și Doamna Elena au avut împreună patru copii: trei băieți (Iliaș (n. 1531), Ștefan (n. 1532) și Constantin (n. 1542)) și o fată (Ruxandra (n. 1538)). Unii autori afirmă în mod eronat că și Despina, cunoscută ca Doamna Chiajna, ar fi fiica lui Petru Rareș și a Doamnei Elena, dar aceasta pare să fie mai degrabă fiica lui Petru Rareș și a primei sale soții.

Soție și mamă de domn

Elena a domnit alături de Petru Rareș, în cele două domnii ale acestuia (1527–1538, 1541–1546). Prima domnie a luat sfârșit în anul 1538, atunci când oștile turcești ale sultanului Soliman Magnificul au invadat Moldova, aducându-l ca domn pe Ștefan Lăcustă. Prevăzându-și înfrângerea, voievodul moldovean și-a trimis din timp soția și copiii în Cetatea Ciceului din Transilvania, pe care o stăpânea. Cetatea este asediată timp de patru luni de oștile lui Ioan I Zápolya. Domnul rămâne acolo timp de un an și jumătate într-o stare de semiprizonierat.

Aflat în exil, Petru Rareș a pus-o pe Doamna Elena să scrie o scrisoare în limba sârbă către sultan în care fostul domn al Moldovei își arăta pocăința pentru faptele săvârșite de el și își afirma supunerea către turci dacă va fi sprijinit să ajungă din nou pe tronul țării. Cronicarul Grigore Ureche atestă astfel acest fapt: "Petrecându Pătru vodă în cetatea Ciceiului un an și 6 luni, cu multe nevoi și pedepse de la unguri și nu mai putu suferi răotățile și nevoile ce petrecea la dânșii, au socotit să să dezbată de suptu mâna ungurilor și s-au sfătuitu cu doamnă-sa ca să trimită carte cu mare jalbă și plângere la Suleimanu împăratul turcescu, ca să i să facă milă, să-l ierte, plecându-și capul suptu sabiia împăratului și să trimiță cărți la Ianoșu craiul ungurescu, ca să-l sloboază din țară, să margă la împărăție, să slujască porții împăratului. Și știindu carte sârbască Elena, doamnă-sa, au scris la împăratul cu mare jalobă și plângere, poftindu ca să să milostivască, să-i ierte".

În ianuarie 1540 Petru Rareș părăsește Cetatea Ciceului și se pleacă la Istanbul, în timp ce Doamna și copiii rămân în cetate. Domnul se îngrijește de soarta familiei sale, trimițându-i periodic vești. Demersurile lui Petru Rareș au avut efect, iar voievodul moldovean a obținut sprijinul turcilor pentru a redobândi domnia țării. El redevine domn al Moldovei în martie 1541 și, după ce-i execută pe boierii trădători, trimite oameni de încredere la Ciceu pentru a-i aduce familia. Doamna și copiii sosesc la Suceava la 25 mai 1541, fiind întâmpinați cu mare bucurie după cum consemnează cronicarul Grigore Ureche: "Întru acestaș anu, daca s-au așezat al doilea rând Pătru vodă la domnie, trimis-au de ș-au adus pre doamnă-sa, pre Elena, și pre fii săi pre Iliiașu și pre Ștefan și pre fiică-sa, Roxanda, de la Ciceu. Și sosindu la Suceava, mai 25 de zile, le-au ieșit Pătru vodă înainte trei mile. Acolo multă bucurie și veselie era la adunarea lor, că pre câtă jale era când să despărțisă de la Ciceu, de să dusése Pătru vodă la Țarigrad, mai multă bucurie și veselie era acum la împreunarea lor".

Cea de-a doua domnie a sa a durat cinci ani și s-a sfârșit odată cu moartea domnului în anul 1546. Această perioadă a fost una destul de liniștită.

După moartea lui Petru Rareș, Doamna Elena a domnit ca regentă, împreună cu primul fiu, Iliaș (1546-1551), nevârstnic, o perioadă, și apoi împreună cu al doilea fiu, Ștefan (1551-1552), până la asasinarea acestuia la 1 septembrie 1552. Doamna Elena era "disperata" pentru a-si pune fii pe tron, deoarec dorea ca linia Raresilor s[ continuie pe linia masculina, ironia fiind ca fiica ei va fi cea care va duce mai departe mostenirea tatalui si a bunicului."Cel dintâi s-a lepădat de credință și a trecut la mahomedanism, renegare care a fost socotită ca o rușine pentru țară și numele lui fu șters din pomelnice și de pe pisaniile bisericilor. Ștefan Rareș era un om cu mintea tulburată și boierii îl omorâră" (Panaitescu 1990, 155). Cu mare probabilitate, în această perioadă, Elena Ecaterina nu îndrăzni să propună să domnească fi ul cel mic și ea să fi e regentă. Ea vroia să ridice la domnie o persoană pe care ar putea- o manipula și dirija și apoi, după ce Constantin va atinge vârsta majoratului, ca să-l poată scoate mai ușor din domnie. În acel an s-a amestecat în problemele succesiunii la tron, sprijinind pe boierul Joldea, fost mare comis, căruia i-a oferit mâna tinerei sale fiice de 17 ani, domnița Ruxandra, pentru a fi îndreptățit să ocupe tronul țării. Alexandru Lăpușneanu a sosit cu ajutor polonez în Moldova și l-a alungat pe Joldea, devenind domnul Moldovei. El s-a căsătorit cu domnița Ruxandra, devenind ginerele Doamnei Elena Rareș. Organizând un complot ce viza urcarea pe tron a lui Constantin, cel de-al treilea fiu, Doamna Elena a murit sugrumată din porunca ginerelui său, Alexandru Lăpușneanu.

A fost înmormântată în biserica Mănăstirii Probota, alături de Petru Rareș. Cele două morminte domnești se află în încăperea mormintelor (aflată între pronaos și naos), lângă zidul dinspre pronaos: mormântul lui Petru Rareș se află lângă peretele sudic, iar mormântul doamnei de-a lungul aceluiași perete, înspre culoar. Inscripția în limba slavonă ce se află pe lespedea funerară a mormântului său conține următoarele cuvinte: "Această groapă e a roabei lui Dumnezeu Elina, doamna lui Petru Voievod, fiica lui Despot țarul, care s-a strămutat în acest lăcaș și în veșnicele lăcașuri, Veșnica ei pomenire. 7..."

Ctitorii
Desi femeile din Moldova au avut si un rol politic , acestea s-au concentrat cel mai mult pe construirea "edificilor religioase, a donarii de sate, vii, paduri si livezi".

A ctitorit mai multe lăcașe de cult în Moldova: bisericile "Sfântul Gheorghe" (1551) și "Uspenia" (1552) din Botoșani (târg cu care avea legături speciale, vama fiind apanajul ei personal) sau "Sfânta Înviere" (1551) din Suceava.

Pisania bisericii ctitorite în Suceava conține următoarea inscripție: "Cu vrerea Tatălui și cu ajutorul Fiului și cu săvârșirea Sfântului Duh, a început acest hram în numele Învierii lui Hristos, L-a făcut și isprăvit Elena Doamna lui Petru Voievod, fiica lui Ioan Despot, pentru sufletul Domnului ei, Petru Voievod, și pentru sine, în anul 7059 [1551], luna ianuarie 15 zile".

Doamna Elena a continuat și a dus la bun sfârșit reparațiile începute de soțul său și a finalizat lucrările bisericilor ctitorite de ea, așa cum rezultă din  "pisaniile bisericilor Învierea Domnului din Suceava , Sfântul Gheorghe din Botoșani și Adormirea Maicii Domnului din Hârlău".

La Bilblioteca Patriarhiei din Ierusalim se pastreaza pana astazi un Evanghelier, copiat si ferecat din dorinta "Elenei Despotovna a raposatului domn Io Petru voievod si mama lui Ilias voievod" si daruit manastirii Probota.

Imagini

Referințe

Bibliografie
 George Marcu (coord.), Enciclopedia personalităților feminine din România, Editura Meronia, București, 2009, .

Vezi și
Petru Rareș
Dinastia Mușatinilor
Listă de personalități feminine ale României
Botoșani

Nașteri în 1490
Decese în 1553
Soții de domni și domnitori
Regenți

Elena Rareș


Un féminisme décolonial est un essai de Françoise Vergès, politologue et féministe décoloniale française, paru le 15 février 2019 à La Fabrique édition. Il constitue une production théorique majeure du féminisme antiraciste en France.

Résumé

Dans un contexte où la pensée décoloniale fait débat, Françoise Vergès revient sur ce sujet en mettant l'accent spécifiquement sur la question féministe.

Le féminisme décolonial se distingue du féminisme dominant, qui est le féminisme «blanc» des femmes occidentales ; il se situe, pour sa part, du côté ici des femmes racisées, des travailleuses souvent employées dans les industries du nettoyage. Ce féminisme décolonial est critique à l'égard du capitalisme qu'il considère comme foncièrement racial et patriarcal.

L'autrice propose un autre récit du féminisme, et soulève de nouvelles questions comme celle de l'alliance possible des femmes racisées avec les hommes racisés, ou de l'alliance des femmes racisées avec les femmes blanches. Elle cherche à identifier les premières victimes du «capitalisme racial».

Le livre a vocation à recréer un imaginaire capable de porter une transformation radicale de la société, et de renouer ainsi avec la puissance utopique du féminisme.

Chapitres

 Invisibles, elles « ouvrent la ville » - page 7

Dans l'introduction du livre, l'autrice revient sur la grève qu'ont menée en 2017 des femmes racisées à la Gare du Nord contre leur employeur, une société de nettoyage sous-traitante pour la SNCF. Elle évoque le travail que mènent ces femmes qui nettoient le monde avant son ouverture, « ce travail indispensable au fonctionnement de toute société, et qui doit rester invisible ». Elle met en opposition cette grève avec la tribune de femmes bourgeoises défendant « la liberté d'importuner  » qui a alors les honneurs de la presse et  qui accuse les féministes de haïr les hommes,  et d'avoir fomenté une « campagne de délations », de « justice expéditive » à l'occasion de la campagne #metoo.

 I. Définir un camp : le féminisme décolonial - page 11

Dans cette première partie et comme l'indique son nom, Françoise Vergès définit son camp, celui d'un féminisme décolonial « ayant pour objectif la destruction du racisme, du capitalisme et de l'impérialisme ». Elle revient sur des questions telles que l'époque coloniale, l'esclavage ou encore les mouvements féministes du Sud- global.

 II. L'évolution vers un féminisme civilisationnel du  - page 67

Dans cette seconde partie l'autrice développe la thèse selon laquelle le féminisme européen, solidaire en cela de l'idéologie coloniale, s'est assigné une mission civilisatrice envers les femmes du sud. Ce féminisme blanc se pose comme l'avant-garde du féminisme et se considère comme un de ses garants. Le capitalisme, le libéralisme et le racisme auraient épousé cette perspective, ce qui peut expliquer la place des femmes racisées dans le système économique, une place de travailleuses invisibles, usées et précaires.

Réception et critique
Françoise Vergès a été invitée dans différentes émissions telles qu'à France Culture pour parler de son livre ainsi qu'un débat sur Médiapart face à Martine Storti auteure de « Pour un féminisme universel ».

Ce livre est plutôt bien reçu dans les milieux féministes de gauche, Françoise Vergès sera par exemple invitée à l'université d'été de Révolution Permanente.

Bibliographie

Anaïs Nony, «Review of Un féminisme décolonial par Françoise Vergès.» The French Review, vol. 94 no. 2, 2020, p. 252-253. Project MUSE, doi:10.1353/tfr.2020.0309, lire en ligne

, mars 2019

Notes et références

Articles connexes
 Féminisme antiraciste en France
 Féminisme postcolonial
 Sous les yeux de l'Occident : recherches féministes et discours coloniaux
 De la marge au centre : Théorie féministe

Essai féministe
Essai en sociologie
Essai français paru en 2019
Intersectionnalité
Postcolonialisme
Antiracisme
Critique de l'ethnocentrisme

Un féminisme décolonial


Le palais du Credito Italiano (en italien : Palazzo del Credito Italiano) est un bâtiment éclectique de la ville de Milan en Italie.

Histoire
Le bâtiment, conçu par l'architecte italien Luigi Broggi, est construit entre 1901 et 1902. Son inauguration a lieu le 25 août 1902. Il a abrité le siège du group bancaire italien Unicredit jusqu'en 2013, quand ses bureaux sont déplacés dans la nouvelle tour Unicredit.

Description
Le palais se situe dans la  dans le centre-ville de Milan, à côté du palais des Magazzini Contratti.

Le palais présente un style éclectique connu en Italie sous le nom de style humbertien, très populaire dans la péninsule à la fin du . Il est caractérisée par une façade concave qui s'adapte à la forme de la place.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Articles connexes
 Palais Broggi
 Palais des Assurances générales (Milan)

Credito Italiano
Édifice construit en 1902
Architecture éclectique en Italie

Palais du Credito Italiano


An Lepidosperma inops in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Mueller ngan Rodway. An Lepidosperma inops in nahilalakip ha genus nga Lepidosperma, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Tasmania. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepidosperma

Lepidosperma inops


Mutsuo Shishido (født 1929 i Asahikawa City, Japan - død 2007) var en japansk komponist og lærer.

Shishido studerede komposition hos Olivier Messiaen og Andre Jolivet i Paris. Han har skrevet en symfoni, orkesterværker, kammermusik og vokalværker etc.

Han hører til de betydningsfulde japanske komponister i den moderne klassiske musik. Han har undervist på bl.a. Toho Gauken College of Music.

Udvalgte værker

 Symfoni (1995) - for orkester

Kilde
 Om Mutsuo Shishido på www.musicweb-international.com

Komponister fra Japan
Lærere

Mutsuo Shishido


The Carpenters, Karen ve Richard Carpenter adlı iki kardeş tarafından oluşturulan, pop ve soft rock tarzı müzikler yapmış olan ikili. Yaptıkları albüm satışları 100 milyonu aştığı için en çok satan müzisyenler listesinde yer almaktadırlar.

Grup hakkında

New Haven, Connecticut doğumludurlar. Richard 15 Ekim 1946, Karen 2 Mart 1950 doğumludur. 1963 yılında Kaliforniya'ya taşınmışlar ve burada gittikleri Downey Lisesinde Richard piyano ile Karen ise bateri ile ilgilenmeye başlamıştır. 1966 yılında bir arkadaşları ile Richard Carpenter Trio grubunu kurmuşlardır.

1970'li yıllarla birlikte çıkış yaptıkları şarkılar gelmeye başlamıştır. Close to You, We've Only Just Begun, For All We Know ve Rainy Days and Mondays bunlardan bazılarıdır. 1980'li yılların başına dek süren başarılı dönem sonrası Karen Carpenter'ın Anoreksiya nervoza adlı rahatsızlığı ilerlemiş ve bu dönem psikoterapi dahil olmak üzere çeşitli tedaviler almıştır. Ancak 4 Şubat 1983 tarihinde Downey'de babasının evinde 32 yaşında bu rahatsızlığının sonucu gelişen kalp yetmezliği sonucu yaşama veda etmiştir. Richard Carpenter sonrasında bir dönem daha çalışmalarını devam ettirse de ikili oldukları dönemdeki kadar başarıyı yakalayamamıştır.

Albümleri
 1969 Offering (Ticket to Ride ismiyle sonradan yeniden yayınlandı)
 1970 Close to You - ABD #2 / İNG #23 / JP #53
 1971 Carpenters - ABD #2 / İNG #12  / JP #47
 1972 A Song for You - ABD #4 / İNG #13  / JP #5
 1973 Now & Then - ABD #2 / İNG #2  / JP #1
 1975 Horizon - ABD #13 / İNG #1  / JP #1
 1976 A Kind of Hush - ABD #33 / İNG #3  / JP #5
 1977 Passage - ABD #49 / İNG #12  / JP #7
 1978 Christmas Portrait - ABD #145 (1990 sürümünde #159 numaraya çıktı)
 1981 Made in America - ABD #52 / İNG #12  / JP #44
 1983 Voice of the Heart * - ABD #46 / İNG #6  / JP #41
 1984 An Old-Fashioned Christmas * - ABD #190
 1989 Loveliness * - İNG #73
 2001 As Time Goes By *

A&M Records sanatçıları
Soft rock grupları
Amerikalı müzikal ikililer
Grammy Ödülü sahipleri

The Carpenters


Éliane Castelnau, née le  au Mont-Dore (Puy-de-Dôme, France) est une architecte française qui a essentiellement travaillé au Maroc.

Biographie

Elle est la fille adoptive de Raymond Castelnau, médecin (1892-1972), et de Geneviève Percepied (1891-1989). Elle commence ses études d'architecte à l'École régionale d'architecture de Clermont-Ferrand.

Elle entre en 1943 à l'École nationale supérieure des beaux-arts et est admise au sein du  atelier d'Auguste Perret. Elle est diplômée le  avec un projet de groupe scolaire au Maroc.

Elle épouse Henri Tastemain, architecte rencontré à l'École des Beaux-Arts, et ils deviennent associés. Ils vont travailler ensemble au Maroc et elle y réalise de nombreux bâtiments.

Elle est inspectrice de l'urbanisme de Rabat et de Meknès de 1956 à 1962. En 1960, elle participe à la reconstruction d'Agadir après le tremblement de terre qui touche la ville cette année-là. En 1970 elle est chargée de la réalisation de l'hôpital universitaire de Rabat. Elle construit différents hôpitaux au Maroc : l'hôpital militaire Mohammed V de Rabat, l'hôpital de Tétouan.

Elle est membre du Groupement des architectes modernes marocains (GAMMA) avec des architectes tels que Domenico Basciano, Édouard Delaporte ou Michel Écochard.

Ses archives sont déposées à la Cité de l'architecture et du patrimoine en 2011.

Récompenses

Elle obtient, en 2016, le Prix des femmes architectes avec la mention spéciale "Pionnière".

Notes et références

Architecte français du XXe siècle
Femme architecte
Élève de l'École nationale supérieure des beaux-arts au XXe siècle
Naissance en septembre 1923
Naissance dans le Puy-de-Dôme
Centenaire français

Éliane Castelnau


Gonzales may refer to:

Places
 Gonzales, California, U.S.
 Gonzales, Louisiana, U.S.
 Gonzales, Texas, U.S.
 Gonzales County, Texas

Other uses
 Battle of Gonzales, 1835
 Gonzales (horse) (1977 – after 1996), an American-bred Thoroughbred racehorse
 Gonzales (surname)
 Gonzales v. Raich
 Speedy Gonzales, animated cartoon character in the Warner Brothers Looney Tunes
 Gonzales (musician), Chilly Gonzales

See also

 Spanish surname González (surname), also known as Gonzales
 Gonçalves, Portuguese equivalent of Gonzalez (Spanish surname)
 Gonsales, Portuguese variation of Gonzalez (Spanish surname)
 Gonsalves, English language variation of Gonçalves
 Gonzalez (disambiguation)

Gonzales


Lefkeli Mustafa Paşa II. Osman'ın katlinden ve I. Mustafa'nın ikinci defa tahtta çıkartılmasından hemen sonra 8 Temmuz 1622 - 21 Eylül 1622 tarihleri arasında iki buçuk ay sadrazamlık yapmış bir Osmanlı devlet adamıdır.

Hayatı
Bilecik'in Osmaneli ilçesi olan Lefke doğumludur. Enderun'da yetişmiştir. Sonra Silahtar görevine atanmıştır. Aralık 1617'de saraydan çıkmayla Mısır valiliği görevi verilmiştir. Sultan II. Osman olayının çıkması olan tarihi olan 1622'den önce İstanbul'a dönmüştü ve bu olaylar sırasında vezir olarak görev yapmakta idi.

8 Temmuz 1622'de I. Mustafa'nın tayasının kocası olduğu için Mere Hüseyin Paşa yerine sadrazam olarak tayin oldu. Sultan Mustafa devlet işleriyle ilgilenecek akıl ve dirayeti olmadığı için ancak zihninden noksan bir kişinin yaptıkları ile meşgul olmaktaydı. Örneğin ceplerini altın ve akça ile doldurup  bir ata binip yoldaki kişilere "balıklara altın saçma niyetiyle" bu paraları dağıtmakta idi. Ramazan bayramı kutlaması sırasında kurulan tahtta oturmayıp önünde durmuştu. Sadrazam da iktidarsız idi ve asi kapıkulu askerleri ve elebaşıları zaten her devlet işine sekte koymaktaydılar.  İstanbul'da egemen olan zorba kapıkulu asileri çok geçmeden sadrazamı istemediklerini ilan ettiler. I. Mustafa ve annesi Davut Paşa Sarayı'nda bulunmakta iken asilerin ileri gelenleri ona bir name gönderip sadrazamın rüşvet yediğini ve herkese yumuşak davrandığını ileri sürerek onu istemediklerini bildirdiler. Bunun üzerine 21 Eylül 1622'de Lefkeli Mustafa Paşa sadrazamlıktan azledildi ve tecrübeli bir vezir olan Gürcü Hadim Mehmed Paşa sadrazamlığa atandı.

Sonraları Lefkeli Mustafa Paşa'ya İzmit ve Kastamonu sancakları arpalık olarak verilerek İstanbul'da konağında oturdu. 1648 yılı sonlarına doğru İstanbul'da hayat gözlerini yumdu. Divanyolu üzerinde bulunan Ali Paşa Camii mezarlığına defnedilmiştir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Uzunçarşılı, İsmail Hakkı, (1954) Osmanlı Tarihi III. Cilt, 2. Kısım , XVI. Yüzyıl Ortalarından XVII. Yüzyıl Sonuna kadar), Ankara: Türk Tarih Kurumu (Altıncı Baskı 2011 ISBN 978-975-16-0010)  say.377-378.
 Danişmend, İsmail Hâmi (1971), Osmanlı Devlet Erkânı,  İstanbul:Türkiye Yayınevi.
 Tektaş, Nazım. (2009), Sadrâzamlar - Osmanlı'da İkinci Adam Saltanatı. İstanbul:Çatı Kitapları. ISBN 9789758845000

Osmanlı sadrazamları
1648 yılında ölenler
İstanbul'da ölenler
İstanbul'da defnedilenler
Doğum tarihi bilinmeyenler
Osmaneli doğumlular
Osmanlı Mısır valileri

Lefkeli Mustafa Paşa


Halaciler (Farsça: سلطنت خلجی soltanat-e khaljī; 1290 - 1321), Hindistan'daki Delhi Sultanlığı'nı yöneten hanedanı.

Uzun süre önce Afganistan'a yerleşmiş bir kabileden gelen Türk kökenli olup diğer unsurlarıyla melezleşmiş Halacilerin üç hükümdarı da güneydeki Hindu topraklarını ele geçirmeye çalışmıştır.

İlk Halaci hükümdarı Firuz Şah,  bir grup soylunun desteğiyle son Kölemen hükümdarı Keyûmers'i devirerek başa geçti.Hindu egemenliğindeki Dekkan'a bir sefer düzenlereyek Elliçpur'u ve hazinesini ele geçiren damadı Cuna Han tarafından öldürüldü. Cuna Han, Aleaddin adıyla 20 yıl hükümdarlık yaptı.

Sultanlar

 Celaleddin Firuz Halacı (1290 - 1296)
 Sultan Rükneddin İbrahim Şah I Kadir Han (1296)
 Alaeddin Halaci (1296 - 1316)  Celaleddin Firuz Halaci'nin yeğenidir.
 Şihabüddin Ömer Şah (1316)
 Kutbüddin Mübarek Şah (1316 - 1320)
 Nasırüddin Hasan Hüsrev Şah (1320)

Kaynakça

Delhi Sultanlığı
13. yüzyılda Hindistan'da kurulan oluşumlar

Halaciler


Fræhvíta (enska: endosperm) er vefur sem myndast innan í fræi blómplantna eftir frjóvgun. Fræhvítan umlykur kímið (plöntufóstrið) og sér því fyrir næringu á formi sterkju, en getur einnig innihaldið fitu eða prótein. Fræhvíta er mikilvæg fæða fyrir sum dýr. Menn nota fræhvítu í mat, til dæmis er malað hveiti gert úr fræhvítu hveitiplöntunnar, hvít hrísgrjón eru fræhvíta hrísgrjónagrassins, kókoshneta inniheldur bæði fljótandi fræhvítu (kókosmjólk) og fasta fræhvítu (aldinkjöt) og fræhvíta byggs er aðalinnihaldsefnið í bjór.

Fræhvíta er þrílitna, ólíkt flestum öðrum vefjum blómplantna, sem eru tvílitna.

Blómplöntur

Fræhvíta


Errol Fuller (* 19. Juni 1947 in London) ist ein britischer Autor und Zeichner, der sich vor allem mit ausgestorbenen Tierarten beschäftigt.

Leben und Wirken
Fuller ist der Sohn von Errol Fuller senior, der 1921 in Kalkutta, Indien geboren wurde und 1986 in London verstarb. Er wuchs in Süd-London auf und ging auf die Addey and Stanhope School.

1987 erschien beim Verlag Penguin Books Fullers erstes Werk Extinct Birds, eine Fortschreibung von Walter Rothschilds 1907 erschienenen gleichnamigen Buch. Miriam Rothschild verfasste dazu das Vorwort und im Jahr 2000 erschien bei Oxford University Press eine zweite überarbeitete Auflage. 1990 wurde in Zusammenarbeit mit dem neuseeländischen Zeichner Ray Ching das Buch Kiwis veröffentlicht. 1995 folgte das Werk The Lost Birds of Paradise über Paradiesvögel und deren Hybride. 1999 erschien das Buch The Great Auk über den Riesenalk und im Jahr 2002 Dodo – From Extinction to Icon. Im selben Jahr verfasste Fuller für den siebten Band Jacamars to Woodpeckers des Handbook of the Birds of the World ein einleitendes Essay über neuzeitlich ausgestorbene Vogelarten. 2004 wurde der Katalog Lost Worlds. National Council for Culture, Arts and Heritage, Doha, Qatar in den zwei Sprachen Englisch und Arabisch veröffentlicht. 2010 erschien ein Buch über den Kupferstecher Hedley Fitton (1857–1929).

Auch für das britische Fernsehen stellte sich Fuller als Experte zur Verfügung. So drehte er 2001 mit Julian Pender Hume die Riesenalk-Folge aus der Serie Extinct. 2007 folgte ebenfalls mit Hume und Edward O. Wilson die Dokumentation The Dodo's Guide to Surviving Extinction und im Jahr 2010 wirkte er in einer Folge der BBC-Reihe The One Show mit.

Bei seinen eigenen Zeichnungen widmet sich Fuller häufig Sportereignissen, insbesondere Boxen und Snooker.

Werke

Bücher
 Errol Fuller: Extinct Birds. Penguin Books, 1987, ISBN 0-670-81787-2.
 Errol Fuller: Kiwis. Seto Publishing Auckland, 1990, ISBN 0-908697-49-X.
 Errol Fuller: The Lost Birds of Paradise. 1995, Swan Hill Press, ISBN 1-85310-566-X.
 Errol Fuller: The Great Auk. 1999, ISBN 0-9533553-0-6.
 Errol Fuller: Extinct Birds Oxford University Press, 2000, ISBN 0-19-850837-9.
 Errol Fuller: Dodo – From Extinction To Icon. HarperCollins, 2002, ISBN 0-00-714572-1.
 Errol Fuller: The Dodo: Extinction in Paradise Bunker Hill Publ, 2003, ISBN 1-59373-002-0.
 Errol Fuller: The Great Auk – The Extinction of the Original Penguin Bunker Hill Publ, 2003, ISBN 1-59373-003-9.
 Errol Fuller: Mammoths: Giants of the Ice Age Bunker Hill Publ, 2004, ISBN 1-59373-018-7.
 Errol Fuller: Lost Worlds. National Council for Culture, Arts and Heritage, Doha, Qatar 2004, ISBN 99921-58-29-8.
 Errol Fuller: Dana Quarry and its Dinosaurs. Dinosauria International, 2009, ISBN 978-0-9533553-3-4.
 Errol Fuller: Hedley Fitton - The Accent of Truth. Southern Cross the Dog Publishing, 2010.
 Errol Fuller: Drawn From Paradise: The Discovery, Art and Natural History of the Birds of Paradise. 2012, (mit Sir David Attenborough).
 Errol Fuller: Lost Animals: Extinction and the Photographic Record, Bloomsbury Natural History, 2013, ISBN 978-1408172155.
 Errol Fuller: Voodoo Salon, Summers Place Auctions, Billingshurst., Sussex, 2014, ISBN 978-0-9533553-4-1.
 Errol Fuller: The Passenger Pigeon, University Press Group Ltd, 2014, ISBN 978-0691162959.
 Errol Fuller: Elephant, Princeton University Press, 2019, ISBN 978-0691191324.

Sonstiges
 Vorwort Extinct Birds In: J. Hoyo, A. Elliott (Hrsg.): Handbook of the Birds of the World. Volume 7: Jacamars to Woodpeckers. Lynx Editions, Barcelona 2002, ISBN 84-87334-37-7, S. 11–68

Magazinartikel
 Errol Fuller: Voyage of a Painter. In: Natural History. New York, April 1998, S. 12–14.

Filmografie
 Extinct Episode 4: The Great Auk, 2001 (auf Channel 4) (deutsch: Die geheimnisvolle Welt der Urzeittiere, 2009 (auf SuperRTL))

Literatur
 Richard Milner: Darwin's Universe - Evolution From A to Z. University of California Press, 2009, ISBN 978-0-520-24376-7.
 Errol Fuller. Gale Literature: Contemporary Authors, Gale, 2011. Gale In Context: Biography, abgerufen am 3. Februar 2022

Weblinks
 Review: Armitstead, Claire. "Fishing For Pearls". The Guardian (24. November 2000)
 Review: Moss, Stephen. "Dodo – From Extinction to Icon by Errol Fuller". The Guardian (14. Dezember 2002)
 Offizielle Website
 Biografischer Eintrag in der Huffington Post

Autor
Illustrator (Vereinigtes Königreich)
Tiermaler
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Brite
Geboren 1947
Mann

Errol Fuller