Željko Krznarić ( Varaždin, 12.ožujak 1946.) hrvatski je književnik, pjesnik, novinar i TV i radio voditelj. Živi i radi u Zagrebu.

Životopis
Objavio je 15 knjiga poezije i autor je preko 500 uglazbljenih pjesama. Dobitnik je mnogih nagrada na brojnim festivalima. Dobitnik je Porina (nagrada) 1994. godine za pjesmu "Uzalud vam trud svirači" u izvedbi Prljavog kazališta i pobjednik na Hrvatskom natjecanju za pjesmu Eurovizije, popularnoj Dori, iste godine s pjesmom "Nek' ti bude ljubav sva" koju je otpjevao Tony Cetinski. Autor je mnogobrojnih pjesama koje su zaživjele među ljudima poput pjesme "Otiš'o je otac moj polako" u izvedbi, Krunoslava Slabinca, a za svoj književni rad primio je nagradu "Nagrada Zvonimir Golob" za najljepšu neobjavljenu ljubavnu pjesmu "Ti imaš oči koje sam nekada viđao".

Radijsku karijeru započeo je na Petrinjskom radiju gdje je radio kao glavni urednik. 1992. godine seli se u Zagreb te nastavlja novinarsku karijeru na radio Sljemenu, Velikoj Gorici (RVG), Narodnom radiju, Obiteljskom radiju, kao i na Otvorenoj televiziji. Autor je brojnih reklamnih jinglova i pjesama,te uvodnih i odjavnih špica popularnih emisija. Iako je u službenoj mirovini od 2010.godine honorarno još uvijek radi na Zabavnom radiju, te dalje stvara i piše ljubavnu poeziju i tekstove za hrvatske izvođače.

U Domovinskom ratu 1991. godine, utemeljitelj je i glavni urednik novina "Hrvatski bojovnik"  lista Zapovjedništa Hrvatske vojske i OS za Sisak i Banovinu. Novinarski duh odveo ga je iste godine u dopisništvo Hrvatske radiotelevizije, tada smješteno u Hotelu Panonija u Sisku, gdje je nastavio raditi kao ratni novinarski izvjestitelj s područja Siska i Banovine na terenu.

Dobitnik je "Nagrade Grada Zagreba" 2015. godine i "Medalje grada Zagreba" 2021. godine koje je dobio za svoj sveukupni doprinos pisanju posvećenom Zagrebu.

Član je Hrvatskog društva skladatelja i Društva hrvatskih književnika.

Obitelj
 Supruga: Vesnica Krznarić, vjenčani 1985. godine
 Kćer: Lara Krznarić

Galerija

Diskografija (dio opusa)
 https://www.discogs.com/artist/908048-%C5%BDeljko-Krznari%C4%87?filter_anv=1&anv=%C5%BD.+Krznari%C4%87
 https://diskografija.com/umjetnik/zeljko-krznaric.htm

Izvori

 http://dhk.hr/clanovi-drustva/detaljnije/zeljko-krznaric
https://blog.dnevnik.hr/zajednoprotivplagijata/2016/11/1632051900/postujte-autorska-prava.html
https://www.haoss.org/t1841-zeljko-krznaric
https://www.index.hr/magazin/clanak/kako-je-nastala-pjesma-otiso-je-otac-moj-polako-kico-me-zvao-dok-sam-bio-u-emisiji/2230388.aspx
https://belizagrebgrad.com.hr/zeljko-krznaric-moje-pisanje-o-zagrebu-je-uzvracanje-ljubavi-gradu-koji-me-uvijek-ceka-rasirenih-ruku/
https://dalmatinskiportal.hr/zivot/video-pero-kozomara--ovo-je-ponajbolja-pjesma-klape-rispet/37552
https://www.jutarnji.hr/kultura/glazba/rijesen-misterij-zalozene-dore-cijela-estrada-pokusavala-je-doznati-tko-je-htio-prodati-glazbenu-nagradu-a-onda-je-propadalo-okoncao-potragu-9391235
https://totalinfo.hr/video-kraljice-grupa-latino-i-gazde-i-pjesma-u-cast-nasim-rukometasicama/
http://www.vojvodina.cafe/showthread.php/1935-%C5%BDeljko-Krznari%C4%87
https://direktno.hr/zagreb/skare-ozbolt-ovo-datum-kojeg-ce-se-svi-zagrepcani-zauvijek-sjecati-gazde-su-posvetile-pjesmu-djevoji-227302

Hrvatski novinari
izvjestitelji na HTV-u
Hrvatski radijski urednici

Željko Krznarić


පෝහාලේ ලෙන්, හෙවත් පෝහාලා ලෙන් නැතහොත් පාවාලා ලෙන්, යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියාවේ මහාරාෂ්ට්‍රයේ කොල්හාපූර් දිස්ත්‍රික්කය තුළ පිහිටි බෞද්ධ ලෙන් සමූහයකි. මෙය කොල්හපූර් සිට 15km පමණ ඊසානදිගින් පිහිටා ඇත.

ලෙන් සරල අයුරින් නිමවා ඇති අතර, ඒවා ජ්‍යෝතිබා හි කඳුගැටය අසල කැන ඇත.

මෙහි අඩි 34 පමණ වූ විශාල විහාර ශාලාවක් ඇති අතර, එහි පැති තුනෙහි කුළුණු 14ක් ඇති අතර, ප්‍රධාන ශාලාව වටා කුටි 22ක් දක්නට ලැබේ.

ආශ්‍රේයයන්

ඉන්දියාවේ බෞද්ධ ලෙන්
මහාරාෂ්ට්‍රයේ ලෙන්
ඉන්දියානු ශෛලමය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
ඉන්දියාවේ පැරණි ජනාවාස පැවති ස්ථාන
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ වන්දනා ස්ථාන
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ ආරාම
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ විහාර
රත්නගිරි දිස්ත්‍රික්කයේ සංචාරක ආකර්ෂණයන්

පෝහාලේ ලෙන්


الحمام مروحي الذيل سلالة مشهورة من حمام الزينة، يميزها ذيل على شكل مروحة يتألف من ثلاثين الإثنين والخمسون ريشة، ويعد هذا استثناءً بين سلالات الحمام التي عادة لديها إثنتا عشرة إلى أربع عشرة ريشة. يعتقد أن الموطن الأصلي لهذه السلالة هو الهند والصين أو إسبانيا، وهناك أنواع متعددة لهذه السلالة مثل الحمام مروحي الذيل الإنجليزي والهندي التايلاندي والأمريكي . ويعرف الحمام مروحي الذيل في العالم العربي بعدة أسماء منها الشماسي والرقاصي والفانتيل والمروحة .

مراجع

حمام

الحمام مروحي الذيل (الفانتيل)


Desmåskrig er en dokumentarfilm fra 2007 instrueret af Anna Lindenhoff Elming, Max Kestner og produceret af Klassefilm og Team Productions ApS. Filmens titel er flertydig og kan f.eks. både læses som De smås krig og som De små skrig. Filmen blev vist offentligt første gang den 13. september 2007 ved Shhh! Københavns Børne- og Ungdomsfilmfest.

Den engelske titel for filmen er School Yard Spies.

Handling
Filmen er en dokumentarfilm om bruddet i Landsorganisationen af Elever i 1985. Elevbevægelsens historie er både fascinerende, skræmmende og spændende. Har man hang til at forstå de konflikter, der indimellem tegner sig internt i bevægelsen, og vil man gerne vide, hvad det præcis var, der skete i 1985, da Dennis Lund og Marianne Kamper kæmpede om formandsposten, så er denne film måske noget.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Desmåskrig i IMDb

Danske film fra 2007

Folkeskolen
Dokumentarfilm fra Danmark
Elev- og studenterbevægelsen

Desmåskrig


Autoportretul unei fete cuminți este un film românesc din 2015 regizat de Ana Lungu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Elena Popa și Emilian Oprea.

Prezentare

Distribuție

Note

Legături externe

Vezi și
 2015 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2015
Filme dramatice românești

Autoportretul unei fete cuminți


Crkva sv. Martina je crkva u naselju Prozorje koje je u sastavu grada Dugo Selo, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Ruševna crkva podignuta je na vrhu Martin-brega u naselju, okružena vinogradima. Sagrađena je na nekadašnjem templarskom posjedu na prijelazu 15. u 16. st. u kasnogotičko/renesansnim oblicima, kasnije preoblikovana. Jednobrodna je građevina, većih dimenzija, pravokutnog broda s užim svetištem i trostranom apsidom. Ispred glavnog pročelja je visoki oktogonalni zvonik na masivnom podnožju pravokutnog tlocrta. Crkva je bila barokizirana, svodovi su danas urušeni, a stariji gotički sloj vidljiv je u strukturama ziđa, u spoja kamena i cigle, te u kamenim profilacijama na sjevernom zidu i u svetištu. Građa i svodovi baze zvonika upućuju na njegovu izvornu obrambenu funkciju u 16. st.

Zaštita
Pod oznakom Z-3529 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Dugo Selo
Prozorje

Crkva sv. Martina u Prozorju


Tahtalar, Ankara ilinin Kızılcahamam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Daha önceleri Adaköy köyüne bağlı bir mahalle iken, 14 Temmuz 1954'te köy statüsü kazandı. 2012 yılındaki yasa değişikliğinden sonra yeniden mahalle oldu.

Coğrafya
Ankara il merkezine 81, Kızılcahamam ilçe merkezine 45 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 YerelNET

Kızılcahamam'ın mahalleleri

Tahtalar, Kızılcahamam


Utrka 500 milja Indianapolisa, službeno 40th International 500-Mile Sweepstakes, održana je na stazi Indianapolis Motor Speedway, u Indiani u Sjedinjenim Američkim Državama 30. svibnja 1956.

Nekoliko dana prije održavanja trke, za vrijeme treninga, neprestano je padala kiša. Staza je bila puna stajaće vode, pristupni tuneli su bili potpuno poplavljeni, a unutrašnjost je bila blatnjava. Nadzornik staze, Clarence Cagle, nadzirao je masivne napore za čišćenje, u kojem su iz tunela i sa staze ispumpavani stotine tisuća galona vode. Cagle i njegova posada radili su neprekidno 48 sati ravno, neki bez spavanja, a stajali su spremni za rad i ujutro uoći same utrke. Zbog svega toga, ova utrka je poznata kao Cagle's Miracle (Cagleovo čudo).

Svjetski prvak Formule 1 iz 1950., Talijan Nino Farina u bolidu Ferrarija, odlučio se natjecati na ovom izdanju 500 milja Indianapolisa, no nije se kvalificirao za utrku.

Prvo startno mjesto osvojio je Pat Flaherty. Početni dio utrke pretvorio se u troboj uzmeđu Flahertyja, Paula Russa i Pata O'Connora. Russo je ubrzo odustao, a utrku je poveo O'Connor, a nakon njega Johnnie Parsons. No njegovo vodstvo nije bilo dugatrajno. Flaherty je vodio ukupnp 127 krugova, te pobijedio u utrci.

Rezultati utrke

* Bodovi su uključeni u prvenstvo Formule 1 - sezona 1956.

(R) - vozači koji prvi put voze Indianapolis 500 (rookie)

(W) - vozači koji već imaju pobjedu na Indianapolisu 500 (winner)

Izvori

Indy 500 - 1956. DeviantArt (eng.)

Vanjske poveznice
Indianapolis 500 - 1956. na champcarstats.com

1956
Izvješća utrka Formule 1

500 milja Indianapolisa 1956.


Contele Lajos Batthyány de Németújvár () a fost primul prim-ministru al Ungariei, exercitându-și mandatul în timpul Revoluției Maghiare din 1848-1849. A fost împușcat de un pluton de execuție la Pesta în 6 octombrie 1849, în aceeași zi cu cei 13 ofițeri revoluționari maghiari executați la Arad.

Cariera politică
Tatăl său era contele József Sándor Batthyány (1777-1812), iar mama lui era Borbála Skerlecz (1779-1834). Părinții lui s-au separat la scurt timp după nașterea lui, iar mama lui s-a stabilit la Viena, împreună cu Lajos și cu fratele lui. La moartea tatălui său, micul Lajos avea doar cinci ani, iar mama lui a moștenit o avere imensă și a dus o viață luxoasă. Educat inițial acasă de un profesor particular, Lajos a fost trimis apoi de mama lui la o școală internat. Și-a revăzut rar mama în anii următori. A crescut ca un copil aproape orfan și a dobândit un caracter dificil și rebel.

Primii ani
La vârsta de 16 ani Batthyány a absolvit studiile medii la școala-internat  din Viena, după s-a înscris pentru studii superioare la Universitatea din Zagreb. Începând din 1826 a urmat un stagiu militar de patru ani în Italia, unde a fost avansat locotenent și a obținut licența în drept. În această perioadă a dus o viață frivolă și a acumulat mari datorii în așteptarea vârstei când va intra în posesia moștenirii, pe care a obținut-o la vârsta de 24 de ani după o ceartă lungă cu mama lui. S-a întors în 1830 la moșiile sale din comitatul Vas și s-a familiarizat cu cultura și limba maghiară.

În același an, 1830, a devenit membru ereditar al Camerei Superioare a Parlamentului Ungariei, fără a avea în acel moment ambiții politice.

În decembrie 1834 s-a căsătorit cu Antónia Zichy (fiica lui Károly Zichy și a Antóniei Batthyány). Au avut trei copii: Amália Batthyány (1837-1922), Ilona Batthyány (1842-1929) și Elemér Batthyány (1847-1932). Potrivit prietenilor săi, soția lui, Antónia, l-a încurajat pe Lajos Batthyány să-și asume responsabilități mai mari în domeniul politic. Cumnata lui, Karolina Zichy, era soția contelui György Károlyi (1802-1877), comite, om politic și președinte al Academiei Maghiare de Științe. Aceste două familii s-au aflat apoi în centrul vieții publice, politice și culturale din Ungaria.

Politici reformiste
Batthyány a devenit mai implicat în politică începând cu Dieta de la Pozsony din 1839-1840 și a fost lider al opoziției. El a elaborat un plan precis de reforme. Batthyány i-a sfătuit pe stenografi să înregistreze întocmai discuțiile purtate în Camera Superioară a Ungariei începând din anul 1840.

Batthyány a împărtășit ideile politice și economice ale contelui István Széchenyi. La începutul anilor 1830 a promovat creșterea cailor în Ungaria, apoi și a altor animale, și a fondat Asociația Economică Maghiară. Batthyány, urmând sfatul lui Széchenyi, a susținut creșterea viermilor de mătase: a plantat mai mult de 50.000 de duzi la ferma lui cu scopul de a crește viermi de mătase. Asociația Economică din comitatul Vas, cu sediul la Szombathely, a fost fondată cu sprijinul lui Batthyány.

În ciuda adeziunii inițiale la ideea lui Széchenyi că noua mișcare reformistă trebuia condusă de tinerii nobili maghiari, Batthyány s-a apropiat de avocatul Lajos Kossuth și a început să colaboreze îndeaproape cu aceasta din 1843.

În sezonul parlamentar 1843-1844 Batthyány a fost liderul opoziției pentru întregul parlament și a criticat politica internă și externă a Monarhiei Habsburgice.

După dizolvarea parlamentului Batthyány s-a mutat la Pesta și a fost ales în 1845 ca președinte al Biroului Electoral Central. El a îndeplinit în acea perioadă un rol important în numeroase asociații economice (printre care Asociația Comercială și Asociația producătorilor de zahăr din Ungaria) și a înființat Védegylet (într-o traducere aproximativă: "Societatea de Apărare"). Pe 15 martie 1847 a avut loc fuziunea mișcărilor politice reformatoare maghiare și a fost fondat astfel Partidul Opoziției (Ellenzéki Párt). Primul președinte al partidului a fost ales contele Batthyány.

Batthyány l-a sprijinit pe Kossuth atât moral, cât și financiar. Kossuth a devenit reprezentant al comitatului Pesta în dieta din 1847. Apoi Batthyány a fost lider al opoziției în Camera Superioară, în timp ce Kossuth a avut același rol în Camera Inferioară.

Guvernul Batthyány

Batthyány a făcut parte din delegația maghiară care s-a întâlnit cu împăratul Ferdinand I al Austriei. Delegații maghiari au cerut o autonomie mai mare pentru Ungaria și formarea unui guvern maghiar, care să fie autoritatea politică supremă pe teritoriul Ungariei. Împăratul și-a dat acordul în 17 martie 1848 și l-a însărcinat pe contele Batthyány să formeze un guvern. Pe 23 martie 1848, în calitate de șef al guvernului, Batthyány a prezentat Dietei lista miniștrilor primului guvern al Ungariei.

Prima sarcină a noului guvern a fost să stabilească măsurile politice care trebuiau implementate. După ce acestea au fost convenite, guvernul a început punerea lor în practică pe 11 aprilie 1848. La acel moment situația politică internă și externă a Ungariei era instabilă, iar Batthyány s-a confruntat cu multe probleme. Prima și cea mai importantă acțiune a guvernului a fost organizarea forțelor armate și a administrației locale. El a insistat că armata austriacă, atunci când se află pe teritoriul Ungariei, trebuie să respecte constituția maghiară, iar această solicitare a fost admisă de autoritățile Imperiului Austriac. El a încercat să-i repatrieze pe militarii imperiali recrutați de pe teritoriul Ungariei. A înființat gărzile naționale, a căror misiune era să asigure menținerea ordinii publice interne. În mai 1848 a început să organizeze o armată revoluționară maghiară independentă. Batthyány a preluat controlul gărzilor naționale până la întoarcerea în țară a generalului Lázár Mészáros. În același timp, el a fost ministru de război.

Batthyány a fost un conducător foarte capabil, dar s-a aflat în mijlocul unui conflict între monarhia austriacă și separatiștii maghiari. În ciuda devotamentului lui Batthyány față de monarhia constituțională austriacă și de păstrarea constituției, împăratul a fost nemulțumit de activitatea lui. Pe 29 august, cu acordul parlamentului, Batthyány și Ferenc Deák s-au dus la împărat pentru a-l ruga să le ceară sârbilor să capituleze și să-l oprească pe feldmareșalul Jelačić, comandantul trupelor imperiale din Croația, care plănuia să atace Ungaria. În același timp, Batthyány i-a propus lui Jelačić separarea pașnică a Croației - care făcea parte din teritoriile supuse Coroanei Ungariei - de Ungaria. Eforturile politice ale lui Batthyány nu au avut succesul scontat: chiar dacă împăratul l-a eliberat formal pe Jelačić de atribuțiile sale, armata lui Jelačić a invadat Ungaria pe 11 septembrie 1848.

Această situație a cauzat demisia lui Batthyány și a membrilor guvernului său, cu excepția miniștrilor Kossuth, Szemere și Mészáros. Mai târziu, la cererea arhiducelui Ștefan, palatinul Ungariei, Batthyány a devenit din nou prim-ministru. Pe 13 septembrie Batthyány a solicitat declanșarea unei revolte populare maghiare și i-a cerut palatinului să o conducă. Cu toate acestea, palatinul a demisionat din funcție la ordinul împăratului și a părăsit Ungaria.

Împăratul nu a recunoscut noul guvern pe 25 septembrie și l-a numit pe feldmareșalul conte Philipp Franz von Lamberg în funcția de comandant al armatei maghiare. Trei zile mai târziu, Lamberg a fost asasinat de rebelii maghiari la Pesta. Între timp, Batthyány s-a deplasat din nou la Viena pentru a căuta un nou compromis cu împăratul.

Eforturile lui Batthyány de a organiza Armata Revoluționară Maghiară au avut totuși succes: noua armată i-a învins pe croați în Bătălia de la Pákozd din 29 septembrie 1848.

Dându-și seama că nicio înțelegere cu împăratul nu ma era posibilă, Batthyány a demisionat din nou din funcția de prim-ministru pe 2 octombrie 1848 și l-a desemnat ca succesor pe Miklós Vay, care a refuzat propunerea. În același timp, el a demisionat, de asemenea, din Parlament.

Demisia
Batthyány s-a alăturat ca simplu soldat gărzii naționale conduse de József Vidos și a luptat împotriva brigăzii imperiale conduse de generalul Kuzman Todorović, dar pe 11 octombrie 1848 a căzut de pe cal și și-a rupt brațul.

După ce s-a însănătoșit, Batthyány și-a reluat activitatea politică și s-a opus refugierii Parlamentului la Debrețin. La propunerea sa Parlamentul a trimis o delegație maghiară (din care făcea parte Batthyány) care să se întâlnească cu generalul Alfred de Windisch-Grätz pentru a-i cunoaște intențiile. Generalul austriac nu a vrut să se întâlnească cu Batthyány, ci doar cu ceilalți membri ai delegației.

Pe 8 ianuarie 1849 Batthyány s-a întors la Pesta, fiind capturat în Palatul Károly și întemnițat în cazarma din cetatea Buda. Atunci când Armata Revoluționară Maghiară s-a apropiat de Pesta, Batthyány a fost scos din castelul Buda și transportat la Pozsony, de unde a fost dus apoi la Ljubljana și Olmütz (azi Olomouc, Republica Cehă). Ungurii au încercat să-l salveze de mai multe ori, dar Batthyány le-a cerut să nu o facă. Batthyány a insistat permanent că acțiunile sale au fost legitime și că tribunalul militar nu avea competența să-l judece.

Execuția

Pe 16 august 1849 Tribunalul Militar din Olmütz a stabilit sentința lui Batthyány. Inițial membrii tribunalului au vrut să-l condamne pe Batthyány doar la o pedeapsă cu închisoarea și să-i confiște averea, dar la presiunea prințului Schwarzenberg și a administrației imperiale austriece l-au condamnat la moarte.

Batthyány a fost transportat la Pesta pentru a putea cere grațierea feldmareșalului Haynau, guvernatorul militar al Ungariei, dar acesta din urmă a confirmat sentința de condamnare la moarte pe 3 octombrie 1849 și a decis ca fostul prim-ministru maghiar să fie spânzurat. În ultima ei vizită, soția lui Batthyány i-a strecurat clandestin un pumnal. Batthyány a încercat să se sinucidă, tăindu-și vena jugulară, dar nu a reușit. Din cauza cicatricilor de pe gât, curtea marțială a hotărât schimbarea modului de aplicare a pedepsei din spânzurare în executare prin împușcare.

În seara zilei de 6 octombrie Lajos Batthyány a fost drogat și condus în curtea interioară a Noii Clădiri. Pierduse mult sânge în urma tentativei de suicid și a trebuit susținut de doi oameni. A fost ușurat să vadă că nu va fi spânzurat. Generalul Johann Kempen, comandantul districtului militar Buda și Pesta, a înțeles că era foarte greu să execute sentința în aceste circumstanțe. Nedorind să întârzie punerea în aplicare a sentinței, a hotărât să-l împuște în cap. Batthyány a îngenunchiat în fața plutonului și a strigat: "Éljen a haza! Rajta, vadászok!" ("Trăiască patria! Haideți, vânători!").

Lajos Batthyány a fost înmormântat în cripta bisericii franciscane din Pesta. După încheierea Compromisului austro-ungar din 1867, rămășițele sale pământești au fost mutate în 1870 într-un mausoleu nou-construit în cimitirul Kerepesi.

Lucrări
Discursurile parlamentare ale lui Batthyány sunt păstrate în ziarele și în jurnalele politice contemporane. Eseul său cu privire la cultivarea sfeclei de zahăr a fost tipărit în periodicul Magyar Gazda în anul 1842.

In memoriam
 Mausoleul lui Batthyány din cimitirul Kerepesi din Budapesta (Ungaria), construit de către Albert Schickedanz la comanda primăriei orașului Székesfehérvár
 Portretul lui Batthyány realizat de Miklós Barabás
 Monumentul dedicat lui Batthyány (în ) la intersecția străzilor Báthory și Hold din cartierul Lipótváros al Budapestei. El se află pe locul unde a fost executat Lajos Batthyány în 6 octombrie 1849.
 Piața Batthyány și Strada Batthyány din Budapesta. În 2008 a fost dezvelită o statuie a lui Batthyány în Piața Batthyány.
 Fundația Batthyány Lajos (înființată în 1991)
 Medalionul Asociației Batthyány, emis în 1994, proiectat de László Szlávics, Jr.

Strămoși

Galerie

Note

Bibliografie

Legături externe
 Batthyany Family

Nașteri în 1807
Decese în 1849
Oameni din Bratislava
Nobili maghiari
Politicieni maghiari
Revoluționari maghiari
Participanți la Revoluțiile de la 1848
Prim-miniștri ai Ungariei
Maghiari executați
Oameni executați prin împușcare
Politicieni executați
Persoane executate în Ungaria
Nașteri pe 10 februarie
Decese pe 6 octombrie

Lajos Batthyány


Os hifomicetos aquáticos, hifomicetos anfíbios, hifomicetos de água doce, fungos de água doce, ou fungos ingoldianos são um grupo polifilético dos chamados fungos imperfeitos, que habitam e se reproduzem exclusivamente em ambientes aquáticos. Os hifomicetos aquáticos se reproduzem por esporos assexuais (conídio e clamidósporo) formados a partir da mitose, com poucas espécies em que se conhece seu ciclo sexuado. Majoritariamente possuem representantes dos filos Ascomycota e Basidiomycota.
O termo fungos ingoldianos remete ao taxonomista que os isolou, identificou e descreveu pela primeira vez: Cecil Terence Ingold. Em 1942, enquanto buscava por representantes de Chytridiomycota, Ingold descreveu um grupo de fungos que se reproduziam apenas em ambientes aquáticos, diferentemente dos grupos aero-aquáticos ou aquáticos facultativos.
O primeiro espécime descrito deste grupo foi Heliscus lugdunensis (Sacc. & Therry, 1880), encontrado em cascas de pinheiros na cidade de Lyon (França), sendo considerado o primeiro devido às suas funções ecossistêmicas semelhantes aos demais hifomicetos aquáticos.

Ocorrências e habitats

Os hifomicetos aquáticos ocorrem em ambientes de água doce no mundo todo, em diferentes latitudes e altitudes. Podem ocorrer desde lagoas artificiais, projetadas para fins turísticos e paisagísticos em centros urbanos, como em riachos e rios no Ártico.

Taxonomia

O corpo de um hifomiceto aquático é denominado micélio, um conjunto de hifas. Não é usual distinguir espécies de acordo com o micélio, os taxonomistas geralmente utilizam os conídios, para a identificação das espécies e o desenvolvimento de chaves de identificação. Os conídios podem apresentar formatos únicos que variam entre ramificados, sigmóides, tetrarradiados ou multirradiados.

Em geral, hifomicetos aquáticos possuem representantes nas famílias Leotiomycetes (Helotiales), Dothideomycetes (Dothideales e Pleosporales), Orbiliomycetes (Orbiliales) e Sordariomycetes (Hypocreales), além de alguns em famílias de basidiomicetos.

Importância ecológica

As espécies têm seu valor intrínseco na existência e o simples fato de coabitarem neste planeta com as pessoas é algo a ser celebrado, sendo todas partes da mesma biosfera, derivada de um ancestral comum de tempos imemoriais. Além de seu valor intrínseco, os serviços ambientais (ecossistêmicos) são imprescindíveis à humanidade. Os hifomicetos aquáticos exercem: serviços de regulação, como decomposição de detritos foliares e capacidade de autodepuração de rios, lagos e áreas úmidas; serviços de suporte, como ciclagem de nutrientes e bioindicação de condições ambientais; serviços de provisionamento, como metabólitos e água limpa; serviços culturais, como educacional e valores inspiracionais. Esses são exemplos de serviços que grande parte das espécies de hifomicetos aquáticos exercem, garantindo maior qualidade da água para a biota (que inclui a população humana). É importante salientar que se fosse precificar os serviços ambientais realizados pelos ecossistemas no mundo todo, estimativas apontam para valores gigantescos: total global por ano de 33 trilhões de dólares americanos (US $33.000.000.000.000,00 por ano; outra estimativa é por hectare por ano de rios, lagos e áreas úmidas de: 113 mil dólares americanos (US $113.000,00 por hectare por ano). Os hifomicetos aquáticos provêm parte desses serviços em conjunto com as demais espécies dos ecossistemas, o que torna economicamente inviável prover serviços dos hifomicetos aquáticos e de outras espécies caso fossem extintos, o que levaria a um colapso dos ecossistemas.

Importância sanitária

Apesar de algumas espécies serem patogênicas e poderem causar prejuízos sanitários a plantas e animais, e consequentemente econômicos a agricultura e pecuária, espécies de microfungos, em sua maioria, são altamente benéficas para a sociedade. Por exemplo, o desempenho em diversos serviços ecossistêmicos para a qualidade da água (ver Importância ecológica). Algumas espécies podem atuar como inibidoras da atividade de outros fungos conhecidamente como patógenos, como o hifomiceto Tetracheatum elegans no combate do Fusarium oxysporum.

Potencial biotecnológico

O potencial biotecnológico dos hifomicetos aquáticos tem sido estudado e pesquisas envolvendo a capacidade de tratamento de efluentes foram desenvolvidas nos últimos anos. Exemplos de aplicações com potencial econômico são a metabolização (degradação) de vários poluentes ambientais orgânicos que são encontrados em ecossistemas aquáticos: incluindo nonilfenóis, fragrância de almíscar policíclico, metabólitos de pesticidas, e tintas sintéticas. Um grupo de enzimas que tem sido estudado são as lacases, cuja função na degradação desses poluentes tem sido estudada recentemente. Portanto, o uso econômico do grupo ainda é pequeno comparado ao potencial de degradação de efluentes.

Conservação

O primeiro e único esforço (projeto) de conservação que incluía esse grupo de fungos foi realizado entre 2007 e 2010 e financiado pela UK Darwin Initiative. O projeto focou na conservação dos microfungos nos ecossistemas terrestres, de água doce e marinhos. As causas para esse desprezo do grupo provavelmente estão ligadas ao foco que as iniciativas de conservação de espécies têm perante espécies macroscópicas, que normalmente ignoram a biota microscópica. Outros empecilhos são falta de informações, de taxonomistas, limitações na capacidade científica, acessibilidade a regiões geográficas e financiamento insuficiente. Dessa forma, a falta de informações sobre a biodiversidade e distribuição desse grupo impede a elaboração e execução de planos de conservação adequados.

Hifomicetos aquáticos e mudanças climáticas

Por serem cosmopolitas e os estudos detectarem sua ocorrência em diferentes condições, experimentos têm sido conduzidos para identificar a influência das mudanças climáticas nas comunidades de hifomicetos aquáticos. Até o momento sabe-se que a temperatura reduz a diversidade de conídios e altera as taxas de decomposição (principal atividade destes microrganismos), no entanto carecem de trabalhos para as demais características das mudanças climáticas.

Referências

 Aquáticos, Hifomicetos

Hifomicetos Aquáticos


En náutica, la mesa de guarnición es la reunión de algunos tablones por sus cantos, empernados del mismo modo en los costados, desde el frente de cada mástil hacia popa, para sujetar en ella y hacer abrir mayor ángulo a la obencadura correspondiente.

Descripción
Se colocan a izquierda y derecha un poco hacia popa de cada mástil, debajo o en unión sobre la cinta del galón de la borda para servir de apoyo a los obenques, y para separarlos del eje del navío para que no rocen sobre las regalas de las bordas, y para que formando entre ellos un ángulo más abierto, la arboladura pueda estar mejor sostenida por los obenques.

Cada uno de los tres palos mayores tiene su mesa de guarnición a cada costado del buque.

Las mesas de guarnición se forman con tablones de madera de pino. Se ligan a los costados del buque por medio de curvatón, cuatro en la parte superior y dos en la inferior, y pernos de hierro que las penetran en todo su ancho; y por la parte de afuera o
externa están sostenidas por un guardacadena de pino, del grueso de la mesa.

Mesa de Guarnición del Palo Mayor
El largo de las dos mesas de guarnición del palo mayor está por lo general a los dos tercios de la mayor anchura del buque, su ancho al décimo de su largo, y su grueso a un quinto de su ancho: y con relación a la borda del saltillo lo correspondiente para evitar el
rozamiento.

Mesa de Guarnición del Palo de Trinquete
El largo de las del palo de trinquete es menor de un noveno que el de las
del palo mayor: su ancho y grueso siguen proporcionalmente la misma razón.

Mesa de Guarnición del Palo de Mesana
El largo de las del palo mesana es un tercio menos que el de las mesas mayores de guarnición; su ancho y grueso siguen proporcionalmente la misma razón.

El grueso de las mesas de guarnición por lo general disminuye aproximadamente un cuarto hacia el canto exterior.

Las cadenas sirven de retenida a los obenques. Cada obenque tiene su cadena, y cada cadena está determinada sobre el canto de la mesa de guarnición por un anillo, igualmente de hierro, que coge verticalmente una especie de polea que se llama vigota. El extremo
de cada obenque rodea igualmente un motón semejante, y por los ojos recíprocos de estos dos motones pasan los retornos de un cabo que se llama acollador, que sirve para tesar el obenque, y después se arrolla alrededor de este.

Cada cadena de obenque termina por su parte inferior en una pata que se llama estribo. Esta se fila y emperna por sus dos extremos sobre la segunda y tercera cinta. Estos dos pernos penetran el grueso de la cinta del miembro y del tablón
interior sobre el cual se aforran con anillo y chabeta. Estos estribos
siguen  la dirección diagonal, apartada de la vertical de la de los obenques, gradualmente desde el primero de proa que está recto, con el fin de que dichos estribos hagan la fuerza según la dirección de los obenques.

El grueso de estos pernos debe ser proporcionado al de la cadena, cuidando de que las cabezas de estos pernos formen un botón grueso y muy chato. El grueso de las cadenas de las mesas de
guarnición u obenques, lo mismo que el grueso y ancho de los estribos, tienen proporciones relativas a la fuerza de su respectiva mesa de guarnición. Colocadas las cadenas de la mesa de guarnición,
estas se cubren por encima con un listón de madera que las contiene.

Los pernos de que se ha hablado, y que aseguran cada mesa de guarnición a los costados del buque, deben embutirse varias pulgadas en el grueso de aquellas por razón de la colocación de las cadenas, cuidando de que estos no caigan en el paraje donde haya cadena. Dichos pernos tienen su grueso un poco mayor que el de los empalmes y se rebaten por la parte interior del buque.

Véase también
Batemar

Referencias
Cartilla práctica de construcción naval, dispuesta en forma de vocabulario (1847), pp. 72-73

Estructura de un barco

Mesas de guarnición


Martin Frese (født 4. januar 1998) er en dansk fodboldspiller, der spiller for FC Nordsjælland.

Han startede sin karriere i BK Frem, inden han sidenhen som U/15-spiller skiftede til FC Nordsjælland.

Klubkarriere
Frese spillede i BK Frem, indtil han som U/15-spiller skiftede til FC Nordsjælland/Farum Boldklub.

Han fik sin debut i Superligaen den 5. maj 2017, da han startede inde og spillede de første 35 minutter i en 1-1-kamp hjemme mod F.C. København. Han måtte udgå med en skade, der senere viste at være en korsbåndsskade. Skaden blev da estimeret til at holde ham ude i 12 måneder. Han blev for sine præstationer for U/19-holdet i U/19 Ligaen 2016-17 kåret som årets spiller internt i FC Nordsjællands trup.

På trods af den langvarige skade blev det den 2. juni 2017 offentliggjort, at Frese i en alder af 19 år blev en del af FC Nordsjællands førsteholdstrup, hvor han i samme ombæring skrev under på fuldtidsprofessionel kontrakt. Oprykningen til Superligatruppen skete blandt andet som et resultat af at være med ved førsteholdets træningslejr i Spanien, hvor han var med som U/19-spiller og greb chancen.

Efter at have spillet fire kampe i 2018-19-sæsonen blev han skadet i februar 2019, hvorfor han var ukampdygtig den resterende del af sæsonen.

Landsholdskarriere
Han har blandt andet være udtaget til U/16 Future-landsholdet i marts 2014 til to venskabskampe mod Belgien. I den første kamp spillede han fuld tid i en kamp, som Danmark tabte 2-3, hvor Frese samtidig var anfører.

Han har dog jævnfør DBU's landsholdsdatabase ikke spillet officielle landskampe for Danmark.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Boldklubben Frem
Fodboldspillere fra FC Nordsjælland

Martin Frese


خمر  (بالفارسية: روستاى خمر ) قرية صغيرة تـتبع بلدة جناح (بالفارسية: بخش جناح ) من توابع مدينة بستك وتقع في محافظة هرمزگان في جنوب غرب إيران.إحدى قرى « إقليم فرامرزان».

حدود قرية خمر
حدود قرية خمر: من الشمال دهنو قلندران، ومن الجنوب دهنو خواجه، ومن الغرب قرية عالي أحمدان، ومن الشرق تنتهي بـقرية هنكويه.

السكان
يبلغ عدد سكان هذه القرية حسب تعداد السكان لعام 2006 للميلاد، (89) نسمه تشكل (20) عائلة، من أهل السنة والجماعة وعلى المذهب الشافعي. يتكلمون اللغة الفارسية باللهجة المحلية، القرية بها مسجد، ومدرسة ابتدائية صغيرة، وبرك لحفظ مياه الأمطار، إذا سالت الأودية أيام هطول الأمطار الموسمية، و100 نخلة مثمرة.

مهنة سكان القرية
يمتهن سكان القرية بمهنة تربية المواشي والأغنام، والزراعة، أراضيهم خصبة، وتزرع فيها البر والشعير.

المصادر
 الكوخردى، محمد، بن يوسف، (كُوخِرد حَاضِرَة اِسلامِيةَ عَلي ضِفافِ نَهر مِهران) الطبعة الثالثة، دبى: سنة 1997 للميلاد.
 محمدیان، كوخردى، محمد.  «شهرستان بستک وبخش کوخرد»  ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2005 میلادی. (فارسي)
 عباسی، قلی، مصطفی،  «بستک وجهانگیریه»، چاپ أول، تهران: ناشر: شرکت انتشارات جهان معاصر، سال 1372 خورشیدی.
 سلامى، بستكى، أحمد.  (بستک در گذرگاه تاریخ)  ج2 چاپ أول، 1372 خورشيدى.
 عباسی، قلی، مصطفی،  «بستک وجهانگیریه»، چاپ أول، تهران: ناشر: شرکت انتشارات جهان معاصر، سال 1372 خورشیدی.
 محمدیان، كوخردى، محمد،  (شهرستان بستک وبخش کوخرد) ، ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2005 میلادی.
 بالود، محمد.  (فرهنگ عامه در منطقه بستک)  ناشر همسايه، چاپ زيتون، انتشار سال 1384 خورشیدی.
 بنى عباسيان، بستكى، محمد اعظم،  «تاريخ جهانگيريه»  چاپ تهران، سال 1339 خورشيدى.
 بختيارى، سعيد،  «اتواطلس إيران» ، " مؤسسه جغرافيايى وكارتگرافى گيتا شناسى، بهار 1384 خورشيدى

انظر أيضاً
  كوخرد حاضرة إسلامية على ضفاف نهر مهران

وصلات خارجية
 التقسيمات الادارية لمحافظة هرمزگان

بلدة جناح
مدن إيران

قرية خمر


Song of the West é um filme musical pre-Code estadunidense de 1930, dirigido por Ray Enright, e estrelado por John Boles, Vivienne Segal e Joe E. Brown. O roteiro de Harvey F. Thew foi baseado na peça teatral "Rainbow" (1928), de Oscar Hammerstein II e Laurence Stallings. Fotografado em Technicolor, esse foi o primeiro longa-metragem totalmente colorido a ser filmado inteiramente ao ar livre.

Sinopse
Em Fort Independence, Kansas, no ano de 1849, o Tenente Singleton (Rudolph Cameron), rival de Virginia (Vivienne Segal), reconhece Stanton (John Boles), um jovem olheiro que anteriormente estava envolvido em um escândalo e uma briga com Davolo (Sam Hardy), e tudo por causa de uma mulher chamada Lotta (Marie Wells). Em uma das tenebrosas brigas, Stanton atira e mata Davolo, e logo depois é acusado de assassinato; mas na manhã da partida de um vagão para a Califórnia, Stanton escapa e, disfarçado nos trajes de um ministro, junta-se ao trem e logo se apaixona por Virginia, que sente o mesmo pelo rapaz. Secretamente, eles vão para São Francisco e abrem um cassino. Stanton, envergonhado por seus ex-associados militares, decide deixar sua amada e partir; depois de se envolver em um incidente em um campo de mineração, ele tem a opção de se alistar novamente para se tornar um soldado ou de ser deportado. Stanton, depois de decidir se alistar, descobre que Virginia ainda o ama, mesmo com todos os acontecimentos de seu passado.

Elenco
 John Boles como Capitão Stanton
 Vivienne Segal como Virginia
 Joe E. Brown como Hasty
 Marie Wells como Lotta
 Sam Hardy como Davolo
 Marion Byron como Penny
 Eddie Gribbon como Sargento
 Edward Martindel como Coronel
 Rudolph Cameron como Ten. Singleton

Produção
O filme foi o seguimento de Boles ao seu papel de sucesso em "The Desert Song". O filme foi concluído em junho de 1929. Após lançar inúmeras prévias da produção, no entanto, a Warner Bros. encurtou o filme em dois rolos, removendo boa parte do conteúdo musical no processo. Apesar de ser adiado por quase um ano, o filme teve um faturamento mundial de US$ 920.000, e as músicas apresentadas se tornaram bastante populares, levando a RCA Victor a contratar Boles, que estava no auge de sua popularidade, para gravar "The One Girl" e "West Wind" e assim lançá-lo comercialmente.

Músicas
Todas compostas por Vincent Youmans e Oscar Hammerstein II, a menos que indicado.

 The One Girl (cantada por Boles)
 I Like You As You Are (cantada por Boles)
 Come Back to Me (cantada por Boles e Vivienne Segal) – composta por Harry Akst e Grant Clarke
 The Bride Was Dressed in White (cantada por Joe E. Brown)
 West Wind (cantada por John Boles) – composta por Vincent Youmans, com letra de J. Russell Robinson
 Kingdom Coming (cantada por coro) – autores desconhecidos

Preservação
Desde a década de 1970, não existem cópias do filme, hoje considerado perdido. A trilha sonora completa ainda sobrevive.

Embora os direitos autorais do filme tenham sido renovados em 1956, ele não parece ter sido exibido na televisão. Impressões em 16mm dos primeiros filmes da Warner Bros., incluindo filmes sonoros em disco, foram feitas na década de 1950 para distribuição como pacote para a televisão, e alguns filmes Technicolor agora sobrevivem (em preto e branco) somente por causa dessas cópias. Alguns filmes sonoros feitos antes de 1931 pela Warner Bros. e First National foram perdidos porque a United Artists (antiga detentora dos direitos dos filmes da Warner anteriores a 1950) doou a maioria das cópias para agências de preservação de filmes estrangeiros ou colecionadores particulares, e atualmente é impossível procurar pelo filme, já que a UA doou à Biblioteca do Congresso dos Estados Unidos o material de pré-impressão mais antigo de filmes anteriores a 1950 (incluindo alguns anteriores a 1931) da Warner Bros., e da biblioteca filmográfica da First National posteriores a 1923.

Em uma discussão em um fórum, em junho de 2011, um pequeno fragmento, com cerca de um minuto, foi descoberto no Reino Unido e identificado como sendo do filme. A impressão está disponível em DVD pela Warner Archive Collection. Um pequeno fragmento de uma impressão colorida original foi identificado nos arquivos do Instituto Britânico de Cinema em 2018.

Ligações externas
 Song of the West. no The New York Times.

Filmes dos Estados Unidos de 1930
Filmes musicais da década de 1930
Filmes musicais dos Estados Unidos
Filmes de comédia musical dos Estados Unidos
Filmes baseados em operetas
Filmes perdidos
Filmes dirigidos por Ray Enright
Filmes da Warner Bros.
Filmes baseados em obras de autores dos Estados Unidos
Filmes baseados em peças de teatro
Filmes em língua inglesa

Song of the West


Varaždinsko-zagorska nogometna liga  za sezonu 1971./72. je predstavljala ligu četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.  Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bila "Sloboda" iz Varaždina.

Ljestvica

 Ladanje danas podijeljeno na Donje Ladanje i Gornje Ladanje. "Metalac" (danas "Rudar 47") je iz Donjeg Ladanja

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Poveznice
 Zagrebačka zona 1971./72.
 Međimurska liga 1971./72.
 Međupodručna liga Sisak – Karlovac – Kutina 1971./72.

Izvori
 Franjo Novak, Zvonko Gerić: NK Podravina : Ludbreg : [1919.-2009.], Ludbreg, 2011.,

1971-72 Varaždinsko-zagorska
Varaždinsko-zagorska
1971-72 Varaždinsko-zagorska

Varaždinsko-zagorska nogometna liga 1971./72.


Le traité de Königsberg a été conclu le 17 janvier 1656 pendant la Première guerre du Nord. Frédéric-Guillaume Ier, grand électeur de Brandebourg et duc de Prusse, est contraint de rejoindre le camp suédois et devient vassal de la Suède pour les duchés de Prusse et de Varmie. Dans un deuxième traité, négocié le 24 février 1656 à Kœnigsberg, Frédéric-Guillaume Ier conclut une alliance défensive avec la France.

Contexte
En 1655, les progrès rapides de la campagne suédoise en Pologne-Lituanie inquiétèrent l'électeur de Brandebourg Frédéric-Guillaume Ier, dont le duché de Prusse, vassal de la république des Deux Nations, était directement menacé. Frédéric-Guillaume Ier, qui maintenait une armée de 14 000 hommes dans le Brandebourg, fit marcher son armée vers la Prusse et, par le traité de Rinsk du 12 novembre, conclut une alliance défensive avec la noblesse royale prussienne, qui a disposait d'une armée composée de 600 troupes levées par les domaines prussiens et une levée de 3 000 à 4 000 hommes. De plus, 3 600 soldats de l'armée régulière et des mercenaires étaient stationnés en Prusse royale.

Charles X Gustave avait entre-temps conquis la quasi-totalité de la Pologne et exilé le roi polonais Jean II Casimir Vasa. Depuis Cracovie occupée, il se dirigea vers le nord en octobre pour soumettre la Prusse royale, où il avait l'intention d'établir une province suédoise. En décembre, toute la Prusse royale était occupée par la Suède, à l'exception de Dantzig (Gdańsk), qui résista pendant toute la guerre, et de Marienburg (Malbork), qui ne tomba qu'en mars 1656. Thorn (Toruń) et Elbing (Elbląg) n'avaient pas participé à l'alliance de Rinsk et s'étaient déjà rendues à la Suède en novembre. Partant, Charles X Gustave se tourna vers l'est et fit marcher ses troupes dans la Prusse ducale, à la suite du retrait de l'armée de Frédéric-Guillaume Ier. Alors que le feld-maréchal Georg Friedrich von Waldeck exhortait le « grand électeur » à affronter les forces suédoises, ce dernier choisit de ne pas combattre et accepter les conditions suédoises en janvier.

Traité entre le Brandebourg-Prusse et la Suède
Frédéric-Guillaume Ier offrit le duché de Prusse en fief à Charles X Gustave, et dut lui fournir des troupes. Il accepta de ne pouvoir entretenir de flotte en mer Baltique sans l'autorisation de la Suède. En retour, Frédéric-Guillaume Ier reçut la Varmie.

Dans l'article XVII, le roi suédois, luthérien,obligea en outre l'électeur, calviniste, à accorder la liberté religieuse aux luthériens de Prusse.

Traité entre le Brandebourg-Prusse et la France
Le traité franco-prussien prévoyait une alliance défensive entre les parties. Rédigé le 24 février, il a été ratifié le 12 avril par Louis XIV à Paris et le 24 octobre par Frédéric-Guillaume à Kœnigsberg.

Conséquences
Le traité de Kœnigsberg a été suivi du traité de Marienbourg le 25 juin, lorsque la fortune de la guerre s'était retourné contre la Suède et que le Brandebourg-Prusse était devenu un allié suédois.

Toujours vassal de Charles X Gustave pour la Prusse, Frédéric-Guillaume Ier entra en guerre et les forces combinées de la Suède et du Brandebourg vainquirent l'armée polonaise lors de la bataille de Varsovie en juillet. En août, Jean II Casimir Vasa fit envahir la Prusse par Wincenty Korwin Gosiewski pour « punir Frédéric-Guillaume pour sa trahison ». Treize villes et 250 villages furent incendiés jusqu'à ce que Gosiewski soit expulsé en octobre ; la campagne fut suffisamment terrifiante pour persister dans le folklore local jusqu'au 20e siècle.

Mis en difficulté par de l'entrée en guerre de nombreux pays contre la Suède, Charles X Gustave signa en janvier 1656 avec Frédéric-Guillaume Ier le traité de Labiau, qui libéra les maison de Hohenzollern de la vassalité envers la Suède en échange de la perte de la Warmie et d'une participation plus active à la guerre. Dans les traités ultérieurs de Wehlau et de Bromberg, Jean II Casimir confirma la souveraineté de Frédéric-Guillaume Ier en Prusse après que ce dernier a abandonné la Suède dans la guerre.

Notes et références

Bibliographie

1656 en Europe
Königsberg
Königsberg
Königsberg
Königsberg
Relations entre la Prusse et la Pologne

Traité de Kœnigsberg (1656)


GOM may refer to:
Konkani language's ISO 639-3 code
Knight Grand Officer Royal Order of Monisaraphon, post-nominal letters
Gomshall railway station's National Rail station code
Good Old Mad or GOM, a reimplementation of the original 7090 MAD programming language
 Group & Organization Management, a peer-reviewed academic journal
Gulf of Mexico, an ocean basin bordering on Mexico, the southern United States and Cuba

People
Leona Gom (born 1946), Canadian novelist and poet
William Ewart Gladstone (nickname from the phrase "Grand Old Man")

See also
Gom jabbar, a fictional device in Frank Herber's Dune universe
GOM Player, a media player for Windows
GOMS, Goals, Operators, Methods, and Selection rules, specialized model for human computer interaction observation
Ousmane N'Gom Camara (born 1975), Guinean football player

GOM


Gigacuma halei, vrsta sitnih morskih račića u redu Cumacea koja pripada porodici Bodotriidae i potporoici Vaunthompsoniinae. Ova vrsta jedini je prestavnik u svome rodu, a otkriveni su uz obalu Kerale u Indiji, a primjerci su sakupljeni u zaljevu Vizhinjom ( Vizhinjam) i obližnjem otvorenom moru. I rod i vrstu opisao je C. V. Kurian 1951.

Izvori

Viši rakovi

Gigacuma halei


Olaylar
 27 Ocak - Bir Halkalı Güneş tutulması meydana geldi.
 23 Şubat - Muhammed, Veda Hutbesini gerçekleştirdi.
 8 Haziran - Ebu Bekir ilk halife seçildi.
 16 Haziran - 8 yaşındaki III. Yezdicerd, Ahameniş İmparatorluğu'nun kralı (şahı) olarak tahta çıktı . Sasani Hanedanlığının (modern İran) son hükümdarı olur.
 Büyük Bulgar Hanlığı kuruldu (dağılışı 668).
 Râşidîn Halifeliği kuruldu (dağılışı 661).

Doğumlar
 Muhammed bin Ebû Bekir, Ebu Bekir'in oğlu, Mısır valisi (ö. 658)

Ölümler
 3 Haziran - Esved el-Ansî, kahin, İslam'a göre sahte peygamber
 8 Haziran - Muhammed, İslam dininin peygamberi (d. y. 570)
 5 Ağustos - Fatıma bint Muhammed, İslam peygamberi Muhammed'in kızı, Ali bin Ebu Talib'in eşi
 tarihi bilinmeyen
 VI. Hürmüz, Sasani hükümdarı
 Muhsin bin Ali, Ali bin Ebu Talib ile Fatıma Zehra'nın oğlu
 Müseylime, 7. yüzyılda Arabistan'da peygamberliğini ilan etmiş din kurucusu, İslam'a göre sahte peygamber

632


Songs in A Minor is the debut studio album by American singer and songwriter Alicia Keys, released on June 5, 2001, by J Records.

Keys began writing songs for the album in 1995 at age 14 and recording the album in 1998 for Columbia Records, but after they rejected it, she signed a recording contract with Clive Davis's Arista Records and eventually J Records. An accomplished, classically trained pianist, Keys wrote, arranged and produced the majority of the album herself. It is a neo soul album with elements of R&B, soul, jazz, hip hop, blues, classical, and gospel music. Lyrically, the songs explore the complexities and various stages of personal relationships. Despite the album's title, only two songs, "Jane Doe" and "Mr. Man," are actually in the key of A minor.

Songs in A Minor debuted at number one on the US Billboard 200, selling 236,000 copies in its first week. The album has since sold over 7 million copies in the United States and 12 million copies worldwide. It was also an immediate critical success and has since been regarded as a classic. The album earned Keys several accolades, including five Grammy Awards at the 44th Annual Grammy Awards. To promote the album, Keys embarked on her first headlining concert tour, entitled Songs in A Minor Tour.

In 2022, the album was selected by the Library of Congress for preservation in the National Recording Registry.

Recording and production
Keys began writing the songs that would constitute Songs in A Minor at age 14, "Butterflyz" being her first composition for the album. Keys had been accepted to Columbia University, which she attended after graduating from the Professional Performing Arts School at age 16. She dropped out after four weeks to pursue her music career full time. She signed a demo deal with Jermaine Dupri and his So So Def label. Keys co-wrote and recorded a song titled "Dah Dee Dah (Sexy Thing)", which appeared on the soundtrack to the 1997 film Men in Black. She also contributed to the So So Def Christmas recordings. Keys began producing and recording the album in 1998. She completed it that same year, but it was rejected by Columbia Records. Keys explained that the producers she was required to work with by the label would tell her to "just get in the booth and sing", which frustrated her. Her record contract with Columbia ended after a dispute with the label. Keys then performed for Clive Davis, who sensed a "special, unique" artist; he bought Keys' contract from Columbia and signed her to Arista Records, which later disbanded.

Following Davis to his newly formed J Records label, Keys rented an apartment and struggled to create an album. She began writing the song "Troubles" and came to a realization: "That's when the album started comin' together. Finally, I knew how to structure my feelings into something that made sense, something that can translate to people. That was a changing point. My confidence was up, way up." Keys learned how to produce by asking questions to the producers and engineers; she wrote, arranged and produced a majority of the album. She recorded the songs "Rock wit U" and "Rear View Mirror", which were featured on the soundtracks to the films Shaft (2000) and Dr. Dolittle 2 (2001), respectively. One of the final songs Keys recorded was "Fallin". A total of 32 songs were recorded for the album. Originally titled Soul Stories in A Minor, the title of the album was changed over concerns that it would limit exposure only to black radio stations.

Music and lyrics

Songs in A Minor is a neo soul album with classical piano references and arpeggios. Keys incorporates classical piano with R&B, soul and jazz into the album's music. With influences of classical piano, classic soul and East Coast hip hop, Keys described the album as a "fusion of my classical training, meshed with what I grew up listening to [...] things I've been exposed to and drawn from and my life experiences". Jane Stevenson of Jam! described the music as "old-school urban sounds and attitude set against a backdrop of classical piano and sweet, warm vocals". USA Todays Steve Jones wrote that Keys "taps into the blues, soul, jazz and even classical music to propel haunting melodies and hard-driving funk". John Mulvey of Yahoo! Music called the album "a gorgeous and ambitious melding of classic soul structures and values to hyper-modern production technique".

The album's opening track, "Piano & I", begins with a rendition of Ludwig van Beethoven's Moonlight Sonata, combined with a hip hop beat. The introduction is followed by "Girlfriend", which was produced by Jermaine Dupri. Commended for its "crisp production", the song samples Ol' Dirty Bastard's "Brooklyn Zoo". Keys' cover of Prince's 1982 ballad "How Come U Don't Call Me Anymore?" (retitled "How Come You Don't Call Me") was inspired by a long-term relationship with a partner. The music critic for PopMatters felt that the song was credible, but fell short from the original and Stephanie Mills's 1980s cover. "Fallin", the gospel-driven lead single and often considered Keys' signature song, contains a sample of James Brown's "It's a Man's Man's Man's World". The song earned Keys comparisons to Aretha Franklin.

"A Woman's Worth", the second single released from the album, is a "gospel-tinged" song that recommends that men show respect to their female partners. "Jane Doe" is a funk-driven song, with backing vocals provided by Kandi Burruss. "The Life", which elicits Curtis Mayfield's "Gimmie Your Love", describes Keys' "philosophy of life and struggle". The song was compared to the work of the English band Sade. "Mr. Man" contains elements of Latin American music and was described as a "sexy and soulful duet", in which Jimmy Cozier "adds his spice". The album ends with the hidden track "Lovin' U", which Christian Ward of NME compared to works of the musical group the Supremes.

Release and promotion

In advance of Songs in A Minor, "Girlfriend" was serviced to urban contemporary radio as a promotional single in early 2001 to "introduce" Keys to the general public. In order to promote her, music executive Clive Davis booked Keys to The Tonight Show with Jay Leno. Davis also wrote a letter to Oprah Winfrey, asking her to allow Keys, along with Jill Scott and India Arie, to perform on her show. The singers performed on The Oprah Winfrey Show, where Keys "wowed" the audience. This led to the album's pre-orders to double that night. From August to October 2001, Keys toured alongside recording artist Maxwell in promotion of the album. Soon after, she embarked on her Songs in A Minor Tour. A concert at KeyArena in Seattle was partly recorded and the live performances were included on the bonus disc of a European reissue of the album, titled Songs in A Minor: Remixed & Unplugged, which was released on October 28, 2002; the bonus disc also includes remixes to the songs from Songs in A Minor. The bonus disc was made available on its own exclusively in Japan, under the title Remixed & Unplugged in A Minor, on February 26, 2003.

On June 28, 2011, Songs in A Minor was re-released in two editions to commemorate its tenth anniversary of release. Both editions feature previously unreleased material and a documentary chronicling the making of Songs in A Minor. At the BET Awards 2011 on June 26, Keys performed a medley of songs, including "Typewriter", "A Woman's Worth" with Bruno Mars and "Maybach Music" with Rick Ross and "Fallin. On June 28, Keys performed "Fallin, "Butterflyz" and "Empire State of Mind (Part II) Broken Down" on Good Morning America. BET aired The Story So Far... Alicia Keys special, highlighting Keys' ten-year career through her BET moments, on June 28. On June 30, Keys performed Songs in A Minor in its entirety and told stories of its recording in a show titled Piano & I: A One Night Only Event With Alicia Keys at the Beacon Theatre in New York City. In an interview for MTV, Keys called its tenth anniversary "incredibly surreal for me" and said of the album in retrospect: "This album is possibly the most precious to me as your first album only happens once, and so Songs in A Minor will always hold a special place in my life that's filled with amazing memories. I'm so proud the songs are still being enjoyed, and I'm crazy excited to share songs never heard before." To celebrate the 20th anniversary of the release of Songs in A Minor, the album was yet again re-released on June 4, 2021 with four bonus tracks, including the previously unreleased "Foolish Heart" and "Crazy (Mi Corazon)".

Singles
Davis sent the music video of the album's lead single "Fallin" to MTV; "half the women had tears down their face" when the video finished playing. The song was serviced to rhythmic contemporary, urban adult contemporary and urban contemporary radio stations in April 2001. "Fallin" peaked at number one on the Billboard Hot 100 and Hot R&B/Hip-Hop Songs charts, remaining atop the charts for six and four weeks, respectively. It became the most played song in the United States at the time and was certified gold by the Recording Industry Association of America (RIAA). Internationally, "Fallin" peaked within the top ten in almost all countries it charted in, topping the charts in Flanders, the Netherlands and New Zealand, as well as the UK R&B Singles chart.

"A Woman's Worth" was released as the album's second single on October 2, 2001. It peaked at number seven on the Billboard Hot 100. The single was certified gold by the RIAA. Internationally, the song reached number one in Croatia and top ten in Hungary and New Zealand. The single's accompanying music video was directed by Chris Robinson, who directed the video for "Fallin". Its plot continues from the video for "Fallin", which revolves around Keys' travel to her imprisoned boyfriend, and picks up where it left, depicting his release from prison and tries to acclimate to society.

The third single "How Come You Don't Call Me" was released on March 11, 2002. It peaked at number 59 on the Billboard Hot 100, failing to duplicate the commercial success of its predecessors. Elsewhere, the song peaked within the top ten in Hungary and within the top 40 in Australia, Ireland, Scotland and the United Kingdom.

"Girlfriend" peaked at number 82 on the Hot R&B/Hip-Hop Songs chart upon its 2001 release as a promotional single. It was released as the album's fourth and final single outside the United States on November 25, 2002. The song reached top 20 in Australia and the Netherlands, while peaking at number 24 in the UK.

Critical reception

Songs in A Minor received positive reviews from critics. At Metacritic, which assigns a normalized rating out of 100 to reviews from mainstream critics, it received an average score of 78, based on 10 reviews.

Reviewing the album in NME, Sam Faulkner described the balance between contemporary music and retrospective as "an act of pure genius". Q magazine hailed it as "a prime candidate to head up the nu-soul revolution ... with a voice that challenges Mary J. Blige's". Steve Jones of USA Today said that "Keys already has a musical, artistic and thematic maturity that many more experienced artists never achieve". The Washington Posts Richard Harrington wrote favorably of Keys' musical influences on the album and expressed that she has "vocal maturity and writing instincts beyond her years". PopMatters critic Mark Anthony Neal praised Keys' performance on the album and called it "a distinct and oft-times brilliant debut from an artist who clearly has a fine sense of her creative talents". Robert Christgau, writing in The Village Voice, said that the "grace and grit" of the first half warrant the "auspicious debut" label and that, after some "bores that threaten to sink the project midway through," Keys sustains the album with the songs at the end.

Keys' vocal performance was lauded; Sal Cinquemani from Slant Magazine declared that Keys' displayed a "powerful range, proving she can belt along with the best of them". Uncut called the album "frequently stunning" and said that Keys sings like "a young Aretha Franklin". However, some found her lyrics to be sub-par to her singing and musical ability. The New Zealand Heralds Russell Baillie stated that Keys "might indicate abundant talent aligned to neatly reverential vintage soul style", but expressed that the songs "don't add up to anything particularly memorable". Entertainment Weeklys Beth Johnson called the second half of the album slacked with "sad sack teen themes", but called it a promising album. Rolling Stones Barry Walters perceived her singing as more mature than her songwriting, but commended Keys for her "commanding presence" on the album. Los Angeles Times writer Robert Hilburn said that it "makes a convincing case that's she's going far—in both a commercial and creative sense".

In a retrospective review, AllMusic's Stephen Thomas Erlewine perceived the album's music as "rich enough to compensate for some thinness in the writing" and called it "a startling assured, successful debut that deserved its immediate acclaim and is already aging nicely". Barry Walters wrote in a later article for Rolling Stone, "the album has aged well – excepting a drum-machine beat or two, it feels timeless." In the Encyclopedia of Popular Music (2011), Colin Larkin said Keys had fused urban R&B, hip hop, and blues on what he called "a minor classic of modern soul". Songs in A Minor is regarded as an influential and distinctive album of its era.

Accolades
Songs in A Minor led Keys to win five awards at the 44th Annual Grammy Awards: Song of the Year, Best Female R&B Vocal Performance, and Best R&B Song for "Fallin, Best New Artist, and Best R&B Album; "Fallin was also nominated for Record of the Year. Keys became the second female solo artist to win five Grammy Awards in a single night, following Lauryn Hill at the 41st Annual Grammy Awards (1999). The album also won a NAACP Image Award for Outstanding Album. Keys was also named Best New Artist at the 2002 World Music Awards. "Fallin was ranked at number 37 on VH1's 100 Greatest Songs of the Past 25 Years in 2003 and was ranked the 413th greatest song of all time by Blender magazine. The album was ranked at number two on the Rolling Stone magazine's Top 10 of 2001, number 18 on The Village Voices 2001 Pazz & Jop list, number 27 on Mojo magazine's Best 40 Albums of 2001 and was also named one of Q magazine's 100 Greatest Albums Ever. Q also listed the album as one of the best 50 albums of 2001. In 2009, Rolling Stone named it the 95th best album of the past decade, while "Fallin ranked at number 62 on the magazine's "100 Best Songs of the Decade" list. In 2012, Entertainment Weekly ranked Songs in A Minor the 57th best album of all time.

Commercial performance
Songs in A Minor debuted at number one on the US Billboard 200, selling 236,000 copies in its first week. Through word of mouth and promotion, the album remained at number one on the chart, selling a further 221,000 copies in its second week. The album spent a total of three non-consecutive weeks at number one, and became one of the best-selling albums of 2001. As of June 2014, the album had sold 6,348,000 copies in the United States. Billboard ranked the album at number 32 on the Billboard 200 decade-end chart for the 2000s and at number 12 on the Top R&B/Hip-Hop Albums decade-end chart. In 2001 the album was the 7th best-selling album globally, selling 6.7 million copies. By March 2008, Songs in A Minor had sold over 12 million copies worldwide. On August 19, 2020, the album was certified septuple platinum by the Recording Industry Association of America (RIAA) for combined sales and album-equivalent units of seven million units in the United States.

Track listing

Notes
  signifies an additional producer
  signifies a main producer and remixer
  signifies a remix producer
  signifies a co-producer
  signifies an additional producer and remixer

Sample credits
 "Girlfriend" contains an interpolation of "Brooklyn Zoo" by Ol' Dirty Bastard.

Personnel
Credits adapted from the liner notes of Songs in A Minor.

Musicians

 Alicia Keys – vocals ; piano ; vocal arrangement ; keyboards ; background vocals ; all instruments ; arrangement ; all instruments except violin ; all instruments except bass ; digital programming ; piano concept ; string arrangements
 Kerry "Krucial" Brothers – drum programming ; digital programming
 Brian Cox – keyboards
 Miri – violin ; keyboards ; additional strings
 Cindy Mizelle – background vocals
 Tammy Saunders – background vocals
 Andricka Hall – background vocals
 Tim Shider – bass ; bass concept
 Paul L. Green – background vocals
 Isaac Hayes – string arrangements, flute arrangements, Rhodes piano
 The Isaac Hayes Orchestra – string arrangements, flute arrangements
 Norman Hedman – percussion
 Gerald G. Flowers – guitar
 Vic Flowers – bass
 Arty White – guitar
 Kandi – background vocals
 Brian McKnight – all instruments
 Anthony Nance – drum programming
 Rufus Jackson – bass
 Jimmy Cozier – vocals
 Arden Altino – additional keyboards
 Cato – guitar concept
 Richie Goods – upright bass ; bass
 Reggie Flowers – additional fills
 John Peters – organ
 A & C Productions – strings

Technical

 Alicia Keys – production ; executive production
 Kerry "Krucial" Brothers – production ; recording ; additional production concepts
 Gerry Brown – recording ; mixing
 Jermaine Dupri – production
 Brian Frye – recording
 Phil Tan – mixing
 Russ Elevado – mixing
 Manny Marroquin – mixing
 Kandi – production
 Ralph Cacciurri – recording
 Brian McKnight – production
 Chris Wood – recording
 Mary Ann Souza – recording assistance
 Jimmy Cozier – production
 Arden Altino – production
 Miri Ben-Ari – production
 Rick St. Hillaire – recording
 Tony Maserati – mixing
 Acar Key – recording
 Clive Davis – executive production
 Peter Edge – executive production
 Jeff Robinson – executive production
 Herb Powers Jr. – mastering

Artwork
 Tony Duran – photography
 Alli – creative direction, art direction
 Nowhere – design, logo design

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Decade-end charts

All-time charts

Certifications

Release history

See also
 Album era
 List of best-selling albums by women
 List of Billboard 200 number-one albums of 2001
 List of Billboard number-one R&B albums of 2001
 List of UK R&B Albums Chart number ones of 2001
 List of top 25 albums for 2002 in Australia
 New Zealand top 50 albums of 2001
 New Zealand top 50 albums of 2002

Notes

References

Bibliography

External links
USA Today article about said album's 20th anniversary

2001 debut albums
2002 remix albums
Albums produced by Alicia Keys
Albums produced by Brian McKnight
Albums produced by Jermaine Dupri
Albums recorded at Unique Recording Studios
Albums with cover art by Tony Duran
Alicia Keys albums
Grammy Award for Best R&B Album
J Records albums
J Records remix albums
United States National Recording Registry recordings
United States National Recording Registry albums

Songs in A Minor


Apis mellifera lamarckii er ein undirtegund alibýflugna. Útbreiðsla hennar er í Nílardal (Egyptaland og Súdan). Heimildir um nytjar á henni ná 5000 ár aftur í tímann.

Tilvísanir

 Apis mellifera lamarckii, abgerufen am 12. Januar 2019.
 Apis mellifera lamarckii. In: Atlas Hymenoptera, abgerufen am 6. Januar 2019.
 Friedrich Ruttner: Naturgeschichte der Honigbienen. Franckh-Kosmos-Verlag, Stuttgart 1992, ISBN 3-440-09125-2.
 Ruttner F. (1988) Biogeography and Taxonomy of Honeybees, Springer-Verlag, Berlín.

Býflugur

Apis mellifera lamarckii


Ilija Violoni (Albacina, 1879. – uz Savu kod Brčkog, 10. travnja 1945.), bosanski katolički svećenik, mučenik vjere, kulturni djelatnik talijanskog podrijetla Zaslužan je za podizanje župne crkve i kupovinu današnje zgrade HKD Napredak u Brčkom.

Životopis

Rodio se 1879. u Italiji. Poslije svršetka školovanja zaređen je 29. lipnja 1902. za svećenika Vrhbosanske nadbiskupije. Doktorirao je filozofiju i crkveno pravo. Obnašao je dužnost župnika četrdesetak godina i dekana Brčanskog dekanata u kojem je bilo oko 20 župa. Mnogo je pridonio Katoličkoj Crkvi u Brčkom. Dok nije došao crkva je bila skromna. Violoni je cijeli život posvetio gradnji nove velike crkve koju je posvetio Srcu Isusovu, danas nacionalnog spomenika Bosne i Hercegovine. Gradnja nove katoličke crkve konačno je počela 1931. i već je bila završena 1933. godine. Posveta crkve koje je jedna od njegovih velikih životnih djela bila je svečanija od uobičajenih posveta. Došlo je na tisuće vjernika, od čega samo iz Bijeljine u Brčko je došlo oko 1.000 katolika, svi u svojim seljačkim haljinama pjevajući katoličke pjesme.

Violoni je bio i školski vjeroučitelj. Osnovao je 1906. Marijinu kongregaciju travničkih samostanskih učenica i stavio ju pod zaštitu Majke Divne, učvrstivši joj štovanje. Ostavio je veliki trag u kulturnom i vjerskom životu u Brčkom i drugim mjestima. Njegovo Brčko je od 1939. do 1945. imalo veliki broj hrvatskih kulturnih udruga poput HKD Napredak. Njegovim zalaganjem i pomoći, HKD Napredak je kupiti veliku lijepu zgradu za svoj dom kulture. Dom je imao veliku dvoranu i knjižnicu i druge prostorije za društveno okupljanje građana. U njoj je sjedište imalo Hrvatsko pjevačko društvo Hrvat. Bila je to jedina zgrada u gradu za velike društvene skupove. Violoni je bio prvi predsjednik križarskog pokreta Hrvatskog bratstva u Brčkom. Violoni je bio apostolski protonotar i duhovnik Bratstva. Organizirao je hrvatska kulturna društva i udruženja.  Bio je veliki zaštitnik brčanske sirotinje bez obzira na vjeru.

Violonija su vrlo voljeli pripadnici sviju vjera. I u Drugome svjetskom ratu bio je dobročinitelj. zauzimao za Srbe i njihove obitelji i to je bilo poznato partizanima. Još polovice lipnja 1944. kad je bila u tijeku invazija na Normandiju, rekao je rodbini da je dobio pismo od partizana iz okolice, da ga pohvaljuju što se zauzeo za Srbe i da su mu napisali i da slobodno ostane na svom mjestu i da mu se ništa ne smije dogoditi. Zadnje mjesece rata došli su partizani. OZNA je uhitila brojne Hrvate optuživši ih da su ustaše. Premda se u Violonija nisu dirali, nije mogao ostati miran. Kao što se u NDH zauzeo za uhićene Srbe, smatrao je da može i smije zauzeti se za uhićene Hrvate. Čuvši za ova uhićenja smjesta je otišao u partizanski štab i intervenirao za te Hrvate. No nisu uvažili njegove argumente nego su i njega zadržali i stavili među uhićene Hrvate.

Široj javnosti slabo su poznati stravični razmjeri partizanskih zločina u Brčkom. Već prvi dan po ulasku u Brčko pobili su oko 300 civila katolika i muslimana. Nisu bili ni ustaše niti su bili ikakvi politički dužnosnici u NDH. Potom su 80 ranjenika iz brčanske bolnice odveli u obližnju šumu i pobili. Komunistički režim je i ovdje napravio svoju uobičajenu praksu. Svoj masovni zločin prikrio je podignutim partizanskim spomen- obilježjem na masovnom stratištu svojih žrtava. Rijetko koji Brčak danas zna da su s Križnog puta partizani vratili 70 žena Brčanki te ih strašno zlostavljali i silovali u Brčkom cijeli mjesec dana, a preživjela je samo jedna svjedokinja. Naredne dane partizani su u Brčkom smaknuli još najmanje 400 ljudi. Uhićene su odvodili u manjim skupinama do Savskog mosta i gdje su ih ubili. Poimence se zna za 1.188 stradalih Hrvata iz brčanskih sela od partizana. Većina je likvidirana u poslijeratnim masovnim egzekucijama. Nisu prikupljena sva imena žrtava pa popis nije konačan.

Računavši da se nitkom nije zamjerio a mnogima pomogao, ostao je u župnom stanu. Unatoč tome što se nitkome nije zamjerio, ubijen je u poslijeratnim jugokomunističkim progonima Katoličke Crkve i Hrvata.
Izgovor za uhićenje bio je da je surađivao s kardinalom dr. Alojzom Stepincem i zbog "pokrštavanja Srba" u ovom kraju. Činjenice su da nije htio prekrštavati pravoslavce ako im nadležne ustaške vlasti u Brčkom nisu izdale uredne potvrde za taj čin. Komunistička historiografija nije prepoznavala dobru namjeru katoličkih svećenika za spašavanje života srpskim pravoslavcima kojima je prelazak na katoličanstvo bio fiktivan, nego je za to govorila da je to "osnovu svibanjske poslanice nadbiskupa Stepinca 1941." čime je počelo "prekrštavanje srpskog stanovništva u rimokatoličku vjeru", a da su "U Brčkom su rimokatolički svećenici Ante Kljajić i Ilija Violoni s kotarskim predstojnikom Vjećeslavom Montanijem postavili sebi cilj da do kraja 1941. godine izvrše pre-
krštavanje svog srpskog stanovištva u kotaru." Novoj partizanskoj vlasti činjenica da je Violoni katolički svećenik, župnik, visoki hrvatski intelektualac, karizmatična ličnost u narodu bila je, kao i drugdje, sasma dovoljan razlog da ga likvidiraju.

Više je inačica o tome kako je uhićen i likvidiran. Prema jednoj, uhitili su ga u crkvenom dvorištu, udarali, vrijeđali i odveli. Mučki je ubijen 10. travnja 1945., tek tri dana nakon što su partizanske snage ušle u Brčko. Više je inačica o tome kako je ubijen jer nema sigurnih provjerenih podataka. Uhićenu skupinu katolika vodili su kroz Brčko, a uhićenici su glasno molili. Prema prvoj ubijen je bez suda u velikoj skupini katolika, a tijela ubijenih zatrpana su u zajedničkoj grobnici. Druga inačica je da su pripadnici te skupine ubijeni na Savskom mostu i bačeni u Savu. U tim skupinama strijeljani su pored ostalih i dr. Anto Cebalo, djed hrvatskoga šahovskog velemajstora, te Maru Jozić, ženu koja je bila od prvih dana predsjednica katoličkih žena u Brčkom. Prema trećoj inačici, uhićena skupina odvedena je do rijeke Save (ispod mosta), ondje pogubljena i bačena u Savu. Prema četvrtoj inačici, ubijenog Violonija zakopali su u stajsko gnojivo kraj župnog stana. Po petoj inačici, uhićen je studenoga 1945., stavljen u zatvor u Brčko, odakle su ga izveli i ubili negdje kraj Save. Prema šestoj, već drugog dana po ulasku u Brčko i "oslobađanja", istjerali su ga iz stana u župnoj kući. Trojac naoružanih partizana odveo ga je ispod savskog mosta i tu su ga ustrijelili. Mrtvo Violonijevo tijelo ovdje je ležalo tri dana, jer nitko nije smio doći odnijeti ga na groblje i dostojno pokopati. Za pogubljenje nikada nitko nije odgovarao, iako su komunisti i propartizanski dužnosnici HSS rekli Titu što je bilo. Istaknuti brčanski komunisti, nekadašnje vođe URS-ovih sindikata, kao i propartizanski narodni zastupnici HSS-a doputovali su u Brčko čim su doznali što se zbilo, zauzeti se za Violonija, ali prekasno.

Jugoslavenski režim nesmiljeno je zatirao neistomišljenike, a njihove stečevine prisvajao sebi. Napretkov dom prenamijenjen je, uklonjen je naziv hrvatskog, i preimenovan u Dom JNA. Ilija Violoni je bio nositelj visokih crkvenih odličja zbog čega je smio nositi mitru i ljubičastu reverendu i veliki zlatni križ. Violoni je nosio naslov začasnog kanonika Vrhbosanskog. Na 65. obljetnici smrti Ilije Violonija, otkrivena je 10. travnja 2010. na župnoj crkvi u Brčkom spomen-ploča i služena sv. Misa zadušnica.

Izvori

Bibliografija
Mirko Sančević, Od Bosanskih šuma do Venezuele, Barcelona, 1982.
Don Anto Baković, Hrvatski martirologij XX. stoljeća, Zagreb, 2007.
Dr. Zlatko Jakobović, Brčko hrvatski povijesni grad, Brčko, 2007.

Vanjske poveznice
Kamenjar.com Diktator izbačen s Pantovčaka. Vrijeme došlo za ulice, trgove… Popis 663 svećenika, redovnika, redovnice, bogoslova i sjemenišatarca s područja Hrvatske i Bosne i Hercegovine koji su ubijeni u ime politike zločinca i diktatora Josipa Broza Tita.

Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski kulturni djelatnici iz Bosne i Hercegovine
Talijani u Bosni i Hercegovini
Životopisi, Brčko

Ilija Violoni


පහතින් දැක්වෙන්නේ එක් එක් වර්ෂ වලදී මිහිකත රූ රැජිණ කිරුළ හිමිකරගත් ජයග්‍රාහිකාවන්ගේ විස්තරයයි.

මිහිකත රූ රැජිණ ජයග්‍රාහිකාවන්

අනු ස්ථාන

කරුණු

A. කිරුළ පලඳින විට වයස.
B. චිලී හි පැවැත්වීමට තීරණය කොට තිබුනත් පිලිපීනයට ගෙන යන ලදී.

මේවාද බලන්න
ලෝක රූ රැජිණ
ලෝක රූ රැජිණ ජයග්‍රාහිකාවන්
මිහිකත රූ රැජිණ
විශ්ව රූ රැජිණ
විශ්ව රූ රැජිණ ජයග්‍රාහිකාවන්
ජාත්‍යන්තර රූ රැජිණ
ජාත්‍යන්තර රූ රැජිණ ජයග්‍රාහිකාවන්
ශ්‍රී ලංකා විශ්ව රූ රැජිණ

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැදි
Official Miss Earth website
Miss Earth Foundation website

Miss Earth

මිහිකත රූ රැජිණ ජයග්‍රාහිකාවන්


El mielero o mielerito piquicorto, (en Ecuador) (Cyanerpes nitidus), también denominado mielero pico de tuna (en Colombia), copeicillo pico corto (en Venezuela) o mielero de pico corto (en Perú), es una especie de ave paseriforme de la familia Thraupidae, perteneciente al  género Cyanerpes. Es nativo de América del Sur, en el occidente de la cuenca amazónica y parte del escudo guayanés.

Distribución y hábitat
Se distribuye por el sur y este de Colombia, sur y este de Venezuela, Guyana, extremo oeste de Surinam, extremo norte de Brasil, este de Ecuador, hasta el centro este de Perú, y en el noroeste y centro oeste de la Amazonia brasileña.

Esta especie es considerada generalmente poco común y local en sus hábitats naturales: el dosel y los botdes de bosques húmedos, hasta los 400 m de altitud, llegando hasta los 1000 m en Perú, principalmente en bosques altos y de suelos arenosos.

Descripción
En promedio mide 10,2 cm de longitud y pesa 9 g. El pico tiene 10 mm de largo. Presenta dimorfismo sexual. El macho tiene plumaje predominantemente azul brillante, claro en las partes inferiores, con un parche negro en el centro de la garganta y el pecho, otra en el centro del vientre y alas y cola negras; las patas son rojas. La hembra tiene el dorso y los lados de la cabeza de color verde; lores negruzcos; línea malar corta azul; garganta color ante; partes inferiores verdosas con el pecho flameado de blanco y el vientre crema y bajo las coberteras de las alas color blanco amarillento; patas rosadas.

Alimentación
Se alimenta de frutos, bayas e insectos.

Sistemática

Descripción original
La especie C. nitidus fue descrita por primera vez por el ornitólogo alemán Gustav Hartlaub en 1847 bajo el nombre científico Coereba nitida; su localidad tipo es: «norte de Perú».

Etimología
El nombre genérico masculino Cyanerpes se compone de las palabras griegas «kuanos»: azul oscuro, y «herpēs»: trepador; y el nombre de la especie «nitidus» del latín y significa brillante, reluciente.

Taxonomía
Es monotípica. Los amplios estudios filogenéticos recientes comprueban que la presente especie es hermana de Cyanerpes lucidus, y el par formado por ambas es hermano del par formado por Cyanerpes cyaneus y  C. caeruleus.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Cyanerpes nitidus en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Cyanerpes nitidus en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de  Cyanerpes nitidus en Wikiaves.

nitidus
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Gustav Hartlaub
Animales descritos en 1847

Cyanerpes nitidus


An Andropogon canaliculatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Christian Friedrich Schumacher. An Andropogon canaliculatus in nahilalakip ha genus nga Andropogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Andropogon

Andropogon canaliculatus


Wolinia (deutsch Wollin, slowinzisch Vʉ̀ɵ̯lämɵ) ist ein Dorf im Powiat Słupski (Kreis Stolp) der polnischen Woiwodschaft Pommern.

Geographische Lage
Wolinia liegt in Hinterpommern, an der Westseite des Lebatals, etwa 16 Kilometer nordwestlich der Stadt Lębork (Lauenburg in Pommern), 16 Kilometer südlich der Stadt Łeba (Leba) und drei Kilometer südlich des Dorfs Cecenowo (Zezenow).

Geschichte

Das ehemalige Rittergut Wollin war in älterer Zeit ein Lehen der Familie Puttkamer, die dort seit mindestens dem Jahr 1457 ein Stammhaus hatte. Der Gut wurde stets im gleichen Mannesstamm  weitervererbt, wobei seit der zweiten Hälfte des 16. Jahrhunderts Erbteilungen vorkamen. 1523 wird Baltzar to puttkummer to Wollineke genannt. Im Jahr 1590 hatte Wollin noch dreizehn Bauernhöfe, von denen allerdings einige unbewirtschaftet waren, und sechs Kossäten. Am Anfang des 17. Jahrhunderts war Albrecht Puttkamer der Gutsbesitzer. In einem 1621 zu Groß Stepenitz von dem pommerschen Herzog Bogislaw X. ausgefertigten Gnadenbrief wird der Familie Puttkamer  das Recht freier Fischerei in der Leba auf den beiden Feldmarken Wollin und Zezenow von Podel bis Poblotz eingeräumt, jedoch unter Ausklammerung des Lachsfangs, den der Herzog für sich selbst beanspruchte.

Anfang des 18. Jahrhunderts wurde Wollin durch den in polnischen und russischen Diensten zu Reichtum gelangten Georg-Dietrich von Puttkamer wieder in einer Hand vereinigt. Bis 1715 erwarb er alle Anteile an Wollin zusammen. Er ließ ein repräsentatives Herrenhaus erbauen, das von seinem Sohn gleichen Namens erweitert wurde. Um 1784 gab es in Wollin ein Vorwerk, eine wassergetriebene Mahl- und Häckselmühle, acht Vollbauern, sechs Halbbauern, sechs Kossäten, einen Gasthof, eine Schmiede, einen Schulmeister, auf der Feldmark das Vorwerk Morhof mit einer Reihe von Kolonistenhäusern, eine Ziegelei, einen Kalkofen und insgesamt 82 Haushaltungen. Um 1800 gab es nur noch wenige Kaschubisch sprechende Dorfbewohner.

1878 verlor Baron Georg von Puttkamer das Gut Wollin durch außergewöhnliche Umstände; er hatte einem Geschäftspartner einen Blankoscheck ausgestellt. Das Gut kam danach an Philipp Georg von Braunschweig, der damit Herr auf Sorchow, Groß Podel und Wollin war.

Vor 1945 gehörte die Landgemeinde Wollin zum Landkreis Stolp im Regierungsbezirk Köslin  der Provinz Pommern. Auf dem Gemeindegebiet gab es neben dem Dorf Wollin den Wohnplatz Friedrichswerder. Auf der insgesamt 1823 Hektar großen Gemeindefläche standen 57 Wohngebäude. 1938 wurden insgesamt 91 Haushaltungen und 402 Einwohner gezählt.

Von 1902 bis 1933 war die Gemeinde mit einem eigenen Haltepunkt an die Stolper Kreisbahn (ab 1930 Stolper Kreisbahn AG) angeschlossen. Die 750-mm-Schmalspurbahn verband Wollin mit Stolp und Zezenow. Im Zuge der Umspurung der Bahn im November 1933 auf Normalspur verlor die Gemeinde ihren direkten Bahnanschluss. Der neue Endpunkt der Bahn lag seither im benachbarten Dargeröse.

Gegen Ende des Zweiten Weltkriegs wurde Wollin am 9. März 1945 kampflos von der Roten Armee besetzt, begleitet von Plünderungen, Misshandlungen und Vergewaltigungen. Am 25./26. Juli 1945 wurde ein polnisches Verwaltungsbüro eingerichtet. In der Folgezeit wurden die Einwohner vertrieben und durch zuwandernde Polen ersetzt. Das deutsche Dorf Wollin wurde in Wolinia umbenannt.

Im Jahr 1953 gab es in Wollin noch 23 deutsche Familien, von denen allerdings nur sechs ursprünglich aus Wollin stammten.

Nach Kriegsende wurden in der BRD 154 und in der DDR 160 aus Wollin  vertriebene Dorfbewohner ermittelt.

Einwohnerzahlen
 1852: 511
 1925: 489, ausnahmslos Evangelische
 1933: 492
 1939: 455
 2008: 322

Söhne und Töchter des Orts
 Georg-Dietrich von Puttkamer (1681–1754), Militär in polnischen und russischen Diensten, Landrat und Gutsherr

Literatur
 Karl-Heinz Pagel: Der Landkreis Stolp in Pommern. Lübeck 1989, S. 1030–1034 (Download Ortsbeschreibung Wollin) (PDF; 1,1 MB)
 Ludwig Wilhelm Brüggemann: Ausführliche Beschreibung des gegenwärtigen Zustandes des Königl. Preußischen Herzogtums Vor- und Hinterpommern. Teil II, Band 2, Stettin 1784, S. 1017–1018, Nr. 159.

Weblinks

 Gunthard Stübs und Pommersche Forschungsgemeinschaft: Die Gemeinde Wollin im ehemaligen Kreis Stolp in Pommern (2011).
  William Remus:  Bilder von Wollin (Wolinia), Kreis Stolp, Pommern (2012) (englisch)

Fußnoten

Ort in Pommern
Ort der Woiwodschaft Pommern
Gmina Główczyce

Wolinia


Die Microweiseinae sind eine Unterfamilie der Marienkäfer (Coccinellidae). Sie sind die kleinere der beiden Unterfamilien, in die die Marienkäfer seit 2007 geteilt werden, und umfassen nur rund 3,5 Prozent der Arten der gesamten Familie.

Beschreibung
Die Arten der Unterfamilie Microweiseinae sind sehr klein, sie erreichen kaum eine Länge von 1,5 Millimetern. Sie sind nicht so auffällig gefärbt, wie die meisten anderen Vertreter der Marienkäfer. Es dominieren einfarbige Arten in Braun, Oliv und Schwarz. Ihre Körperoberfläche ist behaart. Sie ähneln oft eher den Faulholzkäfern (Corylophidae) oder manchen Stäublingskäfern (Endomychidae) als den Marienkäfern. So wurde Delphastus hirtulus 1901 zu den Stäublingskäfern gestellt und kam erst 2011, nach einer neuerlichen Beschreibung, wieder zu den Marienkäfern. Bei vielen Arten ist der Kopf weit in den Prothorax zurückgezogen oder nach unten, gegen die Bauchseite hin geknickt.

Verbreitung
Die Microweiseinae sind in tropischen und subtropischen Ökosystemen heimisch. Sie kommen in Afrika, Asien, Australien, Südamerika und im südlichen Nordamerika vor.

Lebensweise
Die Arten der Microweiseinae ernähren sich wie zahlreiche andere Arten der Marienkäfer sowohl im Larvenstadium als auch als adulte Tiere von Blattläusen und deren Larven. Trotz ihrer geringen Größe werden einige Arten im Biologischen Pflanzenschutz eingesetzt. So kommen die Arten der Gattungen Serangium und Delphastus zur Bekämpfung verschiedener Mottenschildläuse vor allem in Glashäusern zum Einsatz.

Systematik
Nach den Ergebnissen morphologischer und molekularbiologischer Studien gehören 23 Gattungen mit rund 150 Arten zu den Microweiseinae.

Gattungen und ausgewählte Arten:
 Tribus Carinodulini Gordon, Pakaluk & Ślipiński, 1989
 Carinodula Gordon, Pakaluk & Ślipiński, 1989
 Carinodula campbelli Gordon et al., 1989, Teopisca, Mexiko
 Carinodulina Ślipiński & Jadwiszczak, 1995
 Carinodulina burakowskii Ślipiński & Jadwiszczak, 1995, Thailand
 Carinodulinka Ślipiński & Tomaszewska, 2002
 Carinodulinka baja Ślipiński & Tomaszewska, 2002, Baja California, Mexiko
 Ruthmuelleria Jałoszyński & Ślipiński, 2014
 Ruthmuelleria grootdrifensis Jałoszyński & Ślipiński, 2014 (Südafrika)

 Tribus Microweiseini Leng, 1920
 Allenius
 Cathedrana
 Cathedrana natalensis KwaZulu-Natal, Südafrika
 Coccidophilus Brèthes, 1905
 Coccidophilus citricola Brèthes, 1905, Rio de Janeiro, Brasilien
 Gordoneus
 Gordoneus schwarzi (Gordon), Arizona, USA
Hikonasukuna Alishan, Taiwan
 Hong Ślipiński, 2007
 Hong glorius Ślipiński, 2007, Süd-Queensland, Australien
 Microcapillata Gordon, 1977
 Microcapillata clypealis Gordon, 1977, Mexiko und USA
 Microfreudea Fürsch, 1985
 Microfreudea cyclica Fürsch, 1985, Transvaal, Südafrika
 Microweisea
 Microweisea misella (LeConte), Tehuacán, Mexiko
 Microweisea planiceps (Casey), Kalifornien, USA
 Nipus
 Nipus biplagiatus (Casey), Kalifornien, USA
Orculus
Orculus castaneus Sicard, Elfenbeinküste
 Paracoelopterus Normand, 1936
 Paracoelopterus inconspicuus (Pope), Südafrika
Paraphellus Chazeau, 1981
Paraphellus rostratus (Lea), New South Wales, Australien
 Parasidis, Brèthes, 1915 Región del Bío-Bío, Chile
Pharellus Sicard, 1928
Pharellus popei Ślipiński & Tomaszewska, NT, Australien
Scymnomorphus Weise, 1897
Scymnomorphus rotundatus Weise, 1897, Kikuyu, Gatamayu, Kenia
 Stictospilus Brèthes, 1925
 Stictospilus darwini Brèthes, 1925, Chiloé, Chile

 Tribus Serangiini Pope, 1962
 Delphastus, Casey, 1899,
 Delphastus catalinae (Horn), Florida, USA
 Delphastus hirtulus (Kirsch, 1876), Pozuzo, Peru
 Serangium Blackburn, 1889
 Serangium mysticum, Blackburn, 1889, Tasmanien, Australien
 Serangium maculigerum, Blackburn, 1892,
 Serangiella Chapin, 1940
 Serangiella flavescens Chapin, 1940, Sri Lanka

Belege

Einzelnachweise

Literatur
 Hermes E. Escalona, Adam Ślipiński: Generic revision and phylogeny of Microweiseinae (Coleoptera: Coccinellidae). Systematic Entomology, 37, 1, S. 125–171, Januar 2012
 Adam Ślipiński & W. Tomaszewska: Coccinellidae (Coleoptera). In: Richard A. B. Leschen, Rolf G. Beutel, John F. Lawrence, N. P. Kristensen (Hrsg.): Handbook of Zoology. Arthropoda, Insecta, Coleoptera, Vol. 2. S. 454–472, Walter de Gruyter, Berlin, New York 2010, ISBN 978-3110190755
 A. E. Seago, J. A. Giorgi, J. Li, A. Ślipiński: Phylogeny, classification and evolution of ladybird beetles (Coleoptera: Coccinellidae) based on simultaneous analysis of molecular and morphological data. Molecular Phylogenetics and Evolution, 60, S. 137–151, 2011

Marienkäfer
Coccinellidae

Microweiseinae


Cel mai tare detectiv (titlu original: The Hebrew Hammer  cu sensul de Ciocanul Ebraic) este un film american din 2003 scris și regizat de Jonathan Kesselman. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Adam Goldberg, Judy Greer, Mario Van Peebles, Peter Coyote și Andy Dick. Este un film care parodiază cele mai comune stereotipuri despre evrei și care a  stârnit proteste ale comunităților de evrei.

Prezentare

Fiul lui Moș Crăciun își ucide tatăl și are de gând să distrugă Hanuka. Liga Justiției Evreiești îl angajează pe  Mordechai Jefferson Carver / Ciocanul Ebraic pentru a salva Hanuka.

Distribuție
 Adam Goldberg ca Mordechai Jefferson Carver / Ciocanul Ebraic
 Grant Rosenmeyer ca young Mordechai
 Judy Greer ca Esther Bloomenbergensteinenthal
 Andy Dick ca Damian Claus
 Mario Van Peebles ca Mohammed Ali Paula Abdul Rahim
 Peter Coyote ca Jewish Justice League Chief Bloomenbergensteinenthal
 Nora Dunn ca Mrs. Carver
 Sean Whalen ca Tiny Tim
 Tony Cox ca Jamal
 Richard Riehle ca Moș Crăciun
 Melvin Van Peebles (cameo) ca Sweetback
 Rachel Dratch ca Tikva
 Harrison Chad ca Schlomo
 Annie McEnroe ca Mrs. Highsmith
 Elaine Hendrix ca Blonde bombshell
 Ed Koch ca himself

Primire
Film are  un rating de  52% pe site-ul Rotten Tomatoes.

Note

Legături externe

Vezi și
 Crăciun
 Hanuka
 Listă de filme de Crăciun

Filme din 2003
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Jonathan Kesselman
Filme parodii americane
Filme de comedie din anii 2000
Filme de Crăciun

Cel mai tare detectiv


Svijet

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 21. srpnja – Marina Poklepović, hrvatska je kazališna, televizijska i filmska glumica

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Kazalište u 1971.


Le trifluorure de lanthane, ou simplement fluorure de lanthane, est un composé chimique de formule . Il se présente sous la forme d'un solide blanc cristallisé dans le système trigonal selon le groupe d'espace Pc1 () avec pour paramètres cristallins ,  et . Chaque atome de lanthane est entouré de neuf ions fluorure selon une géométrie prismatique trigonale tandis que chaque atome de fluor est coordonné à trois atomes de lanthane selon une géométrie plane trigonale. Il est insoluble dans l'eau, l'acide chlorhydrique et l'acide nitrique, mais se dissout dans l'acide sulfurique concentré avec formation de fluorure d'hydrogène. Sa structure cristalline rhomboédrique sert de référence en cristallographie.

Le fluorure de lanthane peut être obtenu en faisant réagir du nitrate de lanthane  ou du chlorure de lanthane(III)  avec du fluorure d'hydrogène HF :
 + 3 HF ⟶  + 3 .

Il est également possible de faire réagir de l'oxyde de lanthane  avec du bifluorure d'ammonium  :
 + 6  ⟶ 2  + 6  + 3  entre .

Les ions fluorure confèrent au composé une conductivité ionique élevée à haute température car ils sont mobiles dans le cristal à travers les lacunes provenant de défauts de Schottky. Par dopage à l'aide d'un fluorure de métal divalent avec par exemple un contre-ion calcium Ca, baryum Ba ou europium Eu, la conductivité ionique peut atteindre des valeurs très élevées même à température ambiante.

Le fluorure de lanthane est un précurseur du lanthane pur. À cette fin, l'oxyde de lanthane  présent dans les minerais de lanthane est converti en fluorure de lanthane par le fluorure d'hydrogène, qui est ensuite réduit sous forme de lanthane métallique à l'aide de calcium ou de magnésium. Il est parfois employé comme composant à indice de réfraction élevé pour éléments optiques multicouches tels que les miroirs ultraviolets dichroïques à bande étroite. Les fluorures sont parmi les composés les plus couramment utilisés pour les revêtements optiques ultraviolets en raison de leur relative inertie et de leur transparence dans l'ultraviolet lointain (), pour les longueurs d'onde comprises entre . Les réflecteurs multicouches et les revêtements antireflet sont généralement composés de paires de matériaux transparents, l'un à faible indice de réfraction, l'autre à indice élevé ; le fluorure de lanthane est l'un des très rares matériaux présentant un indice de réfraction élevé dans l'ultraviolet lointain, d'où son intérêt. C'est également l'un des constituants des   contenant des fluorures de zirconium, de baryum, de lanthane, d'aluminium et de sodium. Dopé à l'europium, le fluorure de lanthane est utilisé dans les .

Notes et références

Composé du lanthane
lanthane

Trifluorure de lanthane