A Guerra de 1907 foi um conflito travado entre El Salvador e uma aliança entre Honduras, Nicarágua, exilados salvadorenhos e flibusteiros estadunidenses. A invasão de El Salvador em 11 de junho de 1907 resultou em uma rápida vitória militar salvadorenha, pois as forças invasoras se retiraram no final do dia. A guerra terminou oficialmente com a assinatura de um tratado de paz em 20 de dezembro de 1907 que estabeleceu a Corte de Justiça da América Central.

Antecedentes
Em 13 de novembro de 1898, um golpe de Estado em El Salvador liderado pelo general Tomás Regalado derrubou o presidente general Rafael Antonio Gutiérrez e, após o golpe, Regalado declarou que El Salvador não seria mais membro da República Maior da América Central, da qual fazia parte na época. Como resultado do golpe de Regalado, sua declaração de secessão da Grande República e o fracasso dos militares de Honduras e Nicarágua, os outros dois membros da Grande República, em tomar medidas para impedir pela força a secessão de El Salvador, o Conselho Federal Executivo da República Maior da América Central votou pela dissolução da união em 29 de novembro de 1898.

De 1898 a 1903, Rafael Zaldívar, ex-presidente de El Salvador de 1876 a 1885, tentou convencer Regalado e o presidente mexicano Porfirio Díaz a restabelecer à força uma união centro-americana, tal como o presidente guatemalteco Justo Rufino Barrios tentou em 1885, mas seus esforços falharam quando o mandato de Regalado terminou em 1903. Em 20 de janeiro de 1902, Costa Rica, El Salvador, Honduras e Nicarágua assinaram o Tratado de Paz e Arbitragem Obrigatória que fortaleceu os laços políticos entre as nações. Em 2 de novembro de 1903, Guatemala, Honduras e Nicarágua assinaram outro tratado que delineava um acordo semelhante e, em 21 de agosto de 1904, El Salvador, Guatemala, Honduras e Nicarágua assinaram um terceiro tratado delineando outro acordo semelhante. Apesar dos tratados, uma guerra eclodiu em 1906 quando a Guatemala invadiu El Salvador e Honduras. A guerra terminou com um tratado de paz em 25 de setembro de 1906, quando os Estados Unidos intervieram diplomaticamente. Outra guerra estourou em 19 de fevereiro de 1907, quando a Nicarágua invadiu Honduras e derrubou o presidente Manuel Bonilla. A guerra terminou com outra intervenção diplomática dos Estados Unidos e do México, e as nações da América Central assinaram o Tratado de Paz e Amizade da Centro-Americano de 1907 em 23 de abril de 1907.

Guerra

Em 11 de junho de 1907, uma coalizão conjunta de soldados hondurenhos e nicaraguenses, exilados salvadorenhos e flibusteiros estadunidenses lançou uma invasão surpresa do território salvadorenho em violação aberta do tratado de paz e amizade assinado apenas dois meses antes. A coalizão foi liderada pelo general Manuel Rivas, um militar salvadorenho exilado que liderou a Revolução dos 44 de 1894 que levou Gutiérrez ao poder, e Prudencio Alfaro, um político salvadorenho exilado que serviu como vice-presidente de El Salvador sob a administração de Gutiérrez de 1895 até ser deposto em 1898. José Santos Zelaya, presidente da Nicarágua, pretendia ajudar a instalar Alfaro como presidente de El Salvador, depondo o presidente em exercício, general Fernando Figueroa, no processo. Miguel R. Dávila permitiu que soldados hondurenhos se juntassem à força invasora no dia anterior à invasão. Durante o primeiro mês, as forças invasoras iniciaram um desembarque naval em Acajutla, capturando a cidade e apreendendo locomotivas e carros pertencentes à Companhia Ferroviária Salvadorenha; o exército também chegou à cidade de Sonsonate.

No dia da invasão, Figueroa fez um discurso intitulado "Proclamação ao Povo Salvadorenho" em um esforço para manter a lealdade e moral dos cidadãos de El Salvador e do exército salvadorenho.

Ele também telegrafou ao Dr. Manuel Delgado, o embaixador salvadorenho nos Estados Unidos, que estava em Washington D.C. na época:

Em Acajutla, Rivas invadiu um banco em busca de $ 20.000 em prata, o que levou a um desentendimento pessoal entre Rivas e Alfaro. Rivas propôs a Alfaro que eles dividissem o controle do país, com Rivas governando o leste de San Salvador e Alfaro governando o oeste de Sonsonate, mas Alfaro se opôs à proposta. Figueroa mais tarde liderou pessoalmente um exército para Acajutla e, ao ouvir a notícia, os soldados comandados por Rivas e Alfaro se retiraram da cidade, usando vários barcos e barcaças para fugir para a canhoneira Momotombo que os desembarcou lá.

No norte de El Salvador, o general Salvador Toledo comandou exilados salvadorenhos e hondurenhos em uma invasão ao longo da fronteira salvadorenha-guatemalteca. O general Cierra comandava 3.000 soldados no leste de El Salvador, marchando para o sul com a intenção de capturar La Unión. Figueroa declarou San Salvador em estado de sítio para suspender as garantias políticas e prender opositores políticos, apesar de não estar realmente sitiado.

A guerra efetivamente terminou após o primeiro dia, quando as forças invasoras se retiraram de El Salvador após nenhum combate direto ter ocorrido. O objetivo da invasão era capturar todo o país até o final do mês.

Consequências
Em 14 de novembro de 1907, os Estados Unidos abriram uma conferência de paz em Washington D.C. para encerrar a guerra, para a qual foram convidadas as cinco nações da América Central, Costa Rica, El Salvador, Guatemala, Honduras e Nicarágua. Honduras e Nicarágua apresentaram um plano para restabelecer uma união centro-americana, mas o plano encontrou objeções dos delegados da Costa Rica, El Salvador e Guatemala, e a proposta acabou sendo abandonada. Em 20 de dezembro de 1907, as cinco nações assinaram o tratado que instituiu a Corte Centro-Americana de Justiça. A Corte realizou seu primeiro período de sessões em 1 de janeiro de 1909.

Referências

Citações

Bibliografia

Conflitos em 1907
Guerras envolvendo El Salvador
Guerras envolvendo Honduras
Guerras envolvendo a Nicarágua

Guerra de 1907


Dulun-Boldaq (, ) es el nombre del valle que se encuentra entre Mongolia y la Rusia asiática. Hay varias versiones de que se trata de la cuna de Gengis Kan.

De acuerdo con la Historia secreta de los mongoles, Genghis Khan nació en el  en el valle Delyun-Boldok. Por el contrario este lugar se localiza según algunos científicos rusos, 8 kilómetros al norte de la actual frontera ruso-mongola Por otra parte científicos mongoles (O. Zhamyan, Inzhinnash, X. Perlee, C. Dorzhsuren) creen que Genghis Khan nació en el curso superior del río Onon, cerca del río Baldzhin.

Véase también
 Geografía de Rusia
 Geografía de Mongolia

Referencias

Gengis Kan
Valles de Mongolia
Valles de Rusia

Dulun-Boldaq


Scherzo-urile lui Frédéric Chopin au fost compuse și publicate între anii 1831 și 1842. Ele sunt patru la număr.

Scherzo-ul Nr. 1

Scherzo-ul Nr. 1 în B minor, Op. 20, este o compoziție pentru pian solo scrisă de Frédéric Chopin între 1831 și 1832 și dedicată lui Thomas Albrecht. Piesa începe cu tempo-ul care marchează Presto con fuoco. Piesa este întunecată, dramatică și plină de viață. Este complexă și este considerată una dintre lucrările mai dificile ale lui Chopin.

Acest prim Scherzo ia forma ABA-Coda și începe cu două corzi în fortissimo. La o viteză extraordinară, urmează o serie de izbucniri dramatice în tonicul B minor. În apropierea centrului piesei, muzica duce într-o secție mai lentă în B major ; în cele din urmă se aude o melodie tangibilă în registrul de mijloc, înconjurat de acompaniament atât în mâna stângă, cât și pe cea superioară. Chopin citează aici dintr-un vechi cântec de Crăciun polonez (Lulajże Jezuniu); tempo-ul din această secțiune este marcat Molto più lento. Zona principală B se dizolvă, pe măsură ce armonia schimbă în mod misterios caracterul prin dominantă secundară. Cele două corzi reapărut de la început, suprapuse peste vestigii ale secțiunii medii. Apoi începutul presto se repetă în tonicul familiar minor.

Conducerea către coda virtuoasă dramatică este asemănătoare cu abordarea spre Molto più lento, dar puțin diferită (așa cum se întâmplă cu scherzo-ul al doilea și treilea ale lui Chopin). Această secțiune finală include zboruri amețitoare arpeggiate în sus și aproape în jos întreaga tastatură, suspendat de o serie culminantă de nouă acorduri de zece note (E ♯ diminuat al șaptelea (cu al treilea diminuat), augmentată a șasea coardă în poziția rădăcină, lider-ton secundar coardă de tonic B). După rezoluție și o urcare cromatică rapidă de peste patru octave în ambele mâini, piesa ajunge la o concluzie triumfătoare printr-o cadență îndrăzneață îndrăzneață .

În interpretarea lui Scherzo nr. 1, Vladimir Horowitz a repetat scara cromatică aproape de sfârșitul lui în octave interconectate, o tehnică pe care o folosea adesea ca semnătură pe alte piese. Octavele interconectate au fost destinate să fie redate la aceeași viteză ca și scala cromatică originală. Franz Liszt a fost cu siguranță primul care a cântat în acest fel.

Această piesă a fost scrisă în 1831, în timpul Revoltei din noiembrie împotriva Imperiului Rus. Un prieten al lui Chopin, Thomas Albrecht, căruia i-a fost dedicat, l-a convins să rămână în Viena, departe de familia sa din Polonia, pentru a-și construi cariera muzicală. În acest timp, a cântat doar un concert, unde și-a cântat concertul în E Minor. Din cauza luptei și a războiului, compozițiile sale s-au schimbat din bucăți de stil strălucit, lucrând într-o tonalitate nouă, mai întunecată. Chopin a compus această piesă și mai multe dintre Studii Op. 10 în jurul aceleiași perioade.

Scherzo este "glumă" în italiană, iar Robert Schumann a comentat aparentul neglijabil al lucrării despre titlul său: "Cum este" gravitația "să se îmbrace dacă" merge "în voaluri întunecate?"  Este întuneric, suspans și plin de haos - prima melodie clară se află în secțiunea mijlocie a secțiunii B, dar se întoarce la un murmur haotic imediat după. Se presupune că aceasta a reprezentat sentimentele lui Chopin față de război sau a povestit o poveste despre răzvrătire în patria sa. Acest lucru poate reflecta sentimentul lui Brahms cu propriile sale scherzo-uri ironice.

Scherzo-ul Nr. 2

Scherzo-ul No. 2 în B flat minor, Op. 31 este un scherzo de Frédéric Chopin . Lucrarea a fost compusă și publicată în 1837 și a fost dedicată contesei Adèle Fürstenstein. Robert Schumann a comparat acest scherzo cu un poem Byronic, "atât de plin de tandrețe, îndrăzneală, dragoste și dispreț". Potrivit lui Wilhelm von Lenz, un elev al lui Chopin, compozitorul a spus că renumitul deschizător de sotto voce a fost o întrebare, iar a doua frază răspunsul: "Pentru Chopin nu a fost niciodată îndoielnic, niciodată suficient de moale, niciodată suficient de boltit. Trebuie să fie o casă de carnaval.  Huneker se întreabă: "Ce scriere stăpânitoare și care se află chiar în inima pianului! O sută de generații nu se pot îmbunătăți pe aceste pagini".

Începutul este marcat cu Presto și se deschide în B minor. Cu toate acestea, cea mai mare parte a lucrării este scrisă în D flat major. Deschiderea piesei este formată din două coarde pianissimo arpegiate și după o pauză de o clipă intră într-un set de corzi fortissimo, înainte de a se întoarce la acordurile arpegiate liniștite. Piesa merge apoi într-o secțiune arpeggio care duce la con anima. Apoi, secțiunea de mijloc apare în A major. După terminarea secțiunii medii (modularea în B minor), prima secțiune reapare cu un coda.

Piesa este auzită în episodul Woody Woodpecker "Momente muzicale de la Chopin". Un fragment este, de asemenea, auzit în filmul "Martor la ucidere", în 1954, cu Barbara Stanwyck.

Scherzo-ul Nr. 3

Scherzo-ul No. 3, Op. 39, în C-sharp minor, de Frédéric Chopin, terminat în 1839, a fost scris în mănăstirea abandonată din Valldemossa, pe insula Baleare din Mallorca, Spania.  Aceasta este cea mai tare, ironică și strâns construită din cele patru scherzosuri, cu o măreție aproape beethoveniană.

Frédéric Chopin a dedicat această compoziție unuia dintre elevii săi apropiați, Adolphe Gutmann.

Piesa începe în cheia C-sharp minor, apoi se îndreaptă spre D-flat major și se intoarce la C-minor, terminand cu un al treilea Picardy. Compoziția se deschide cu o introducere aproape lisztițiană, ducând la un subiect în octave de energie pent-up. Modificările cheii D-flat major, cu un subiect asemănător coralei, intercalate cu arpegii delicate care se încadrează. Louis Kentner o consideră "o melodie wagneriană de o frumusețe uluitoare, reamintind sunetul de tubă, harpă și toată orchestra apocaliptică a lui Valhalla".

Începe cu o introducere care progresează în tema principală feroce. Acest lucru este deosebit de dificil de realizat, datorită tehnicii necesare pentru executarea corectă și rapidă a modelelor octavei care rulează. Scherzo se mută apoi într-o secțiune de tranziție care duce înapoi la tema principală. Următoarele, secțiunea de cantare (cantabile) este în D-flat major. Tema principală și secvențele sale încep cu acorduri puternice care ține melodia urmată de un flutter de note în jos. Urmează o scurtă secțiune constând dintr-o serie de arpegii. Elementele acestei secțiuni lirice se repetă de câteva ori și piesa se mută apoi în tema principală.

Scherzo-ul Nr. 4

Frédéric Chopin a compus Scherzo Nr. 4 în E major, Op . 54, al patrulea și ultimul scherzo în 1842.

Scherzo a fost publicat în 1843. Spre deosebire de ultimele trei scherzo-uri (Op. 20, Op. 31, Op. 39), E major este, în general, mai liniștit în temperament, deși încă posedă momente excepțional de pasionante și dramatice. Trioul este în C minor și este bazat pe cântecul folcloric polonez. Acesta este singurul dintre cele patru scrupule ale lui Chopin, bazat în primul rând pe o cheie majoră.

Referințe

Compoziții de Frédéric Chopin

Scherzo-uri (Chopin)


Philipp Wilhelm Oeding, né le  à Benzingerode et mort le  à Brunswick, est un peintre et miniaturiste allemand.

Biographie
Philipp Wilhelm Oeding naît le  à Benzingerode.

Après avoir étudié avec Huber à Halber Stadt et Busch à Brunswick, il est envoyé par le Duc Ludwig Rudolph à Nuremberg où il travaille avec Johann Daniel Preissler, Desmarées et Kupetzki, et adopte principalement le style de ce dernier. En 1729, il épouse la fille de Preisler, Barbara Helena, qui, en plus de la peinture,  pratique également la gravure, la broderie et le travail en cire et en albâtre. En 1741, il peint, entre autres, une grande Vue d'Altona, l' Adoration des Mages et la reconstitution de la Cène pour l'église de cet endroit, où il peint également des portraits et enseigne le dessin. Il est ensuite nommé professeur au Karolinum de Brunswick. Preisler grave d'après lui le portrait de sa femme et de Tyrof et d'autres dessins de vases anciens.

Philipp Wilhelm Oeding meurt le  à Brunswick.

Références

Annexes

Bibliographie

 : Nürnberger Künstlerlexikon. Band 3, München 2007, S. 1095 (Digitalisat)

Liens externes

Miniaturiste allemand
Professeur à l'université technique de Brunswick
Naissance en janvier 1697
Naissance à Wernigerode
Décès en 1781
Décès à Brunswick (Basse-Saxe)
Décès dans la principauté de Brunswick-Wolfenbüttel

Philipp Wilhelm Oeding


Le Train de 6 heures 39 (titre original : Excuse Me) est un film muet américain réalisé par Alfred J. Goulding, sorti en 1925.

Synopsis
Le jeune Harry Mallory est un officier de marine fiancé à Marjorie, une fille de la bonne société, qu'il espère épouser dès que possible. Il reçoit l'ordre de se présenter immédiatement pour un embarquement à destination des Philippines. Marjorie décide de l'accompagner et Harry, pensant que les îles sont l'endroit idéal pour une lune de miel, demande à Marjorie de l'épouser sans perdre de temps. Elle finit par accepter. Après s'être rendus au bureau de l'état-civil, ils cherchent un pasteur pouvant les marier religieusement et embarquent dans un train pour San Francisco où ils doivent embarquer pour les îles.

Fiche technique
 Titre : Le Train de 6 heures 39
 Titre original : Excuse Me
 Réalisation : Alfred J. Goulding
 Scénario : Rupert Hughes
 Photographie : John W. Boyle
 Direction artistique : Cedric Gibbons
 Production : Metro-Goldwyn Pictures Corporation
 Durée : 60 minutes
 Pays : États-Unis
 Couleur : Noir et Blanc
 Format : 1,33 : 1
 Son : muet
 Date de sortie :  :

Distribution
 Norma Shearer : Marjorie Newton
 Conrad Nagel : Harry Mallory
 Renée Adorée : Francine
 Walter Hiers : Porter
 John Boles : Lt. Shaw
 Bert Roach : Jimmy Wellington
 William V. Mong : Rev. Dr. Temple
 Edith Yorke : Mme. Temple
 Gene Cameron : Lt. Hudson
 Fred Kelsey : George Ketchem
 Paul Weigel : le révérend Job Wales
 Mai Wells :  Mme. Job Wales
Acteurs non crédités
 Lassie Lou Ahern : petit rôle
 Peggy Ahern : petit rôle
 Jack Edwards : petit garçon
 Kasha Haroldi : petit rôle
 Evelyn Pierce : petit rôle
 Dick Sutherland : petit rôle

Liens externes

Film américain sorti en 1925
Comédie américaine
Film muet américain
Film américain en noir et blanc

Le Train de 6 heures 39


ألان بيران  (ولد في7 أكتوبر 1956) لاعب فرنسي سابق في لعبة كرة القدم وهو حاليًا مدرب نادي نانسي.

.

المسيرة التدريبية
بدأ ألان بيران مسيرته التدريبية في نادي نانسي سنة 1983، مدربا لفريق الناشئين تحت إشراف أرسين فينغر الذي استطاع أن يبني سمعة عالية بتنشئته لاعبين صغار في السن وموهوبين، وتمت ترقيته إلى مدير أكاديمية النادي. في سنة 1993 قرر أن يغتنم أولى فرص التدريب بقبوله تدريب فريق تروا الهاوي. في خلال 6 مواسم صعد 3 مرات وتأهل إلى بطولة دوري الدرجة الأولى، وأيضا تأهل للمشاركة في بطولة كأس الاتحاد الأوروبي، نتيجة لهذا النجاح الساحق تقدم مسؤولو نادي مرسيليا بعرض رسمي للتعاقد معه، وقد وافق على ذلك واستلم زمام الأمر في سنة 2002. على الرغم من تسجيله رقما قياسيا في قيمة صفقة بيع لاعب بالتخلي عن المهاجم العاجي ديديه دروغبا مقابل 37 مليون دولار أمريكي إلا أنه حقق العديد من النتائج السلبية مما أدى إلى إقالته في يناير 2004.

تقدمت العديد من الأندية الأوروبية بعروض رسمية للتعاقد معه أبرزها نادي ساوثهامبتون الإنجليزي، إلا أنه وافق على التوقيع لصالح نادي العين الإماراتي في يوليو من نفس السنة، وواصل الحظ العاثر ملاحقته لبيران فتمت إقالته إلى أكتوبر من نفس السنة. تم تعيينه مديرا فنيا لفريق بورتسموث الإنجليزي في أبريل 2005 آخذا مكان فليمير زاييتش الذي حل مؤقتا مكان هاري ريدناب المقال في نوفمبر 2004. أطلقت عليه وسائل الإعلام البريطانية وجماهير النادي لقب ريغي نسبة إلى ريغينالد بيران بطل المسلسل التلفزيوني الكوميدي البريطاني (سقوط وصعود ريغينالد بيران). نجح بيران في الإبقاء على الفريق في صفوف الدرجة الممتازة، وفي الموسم التالي وبعدما حقق 4 انتصارات فقط من أصل 20 مباراة قاد فيها الفريق فقد تمت إقالته مجددا لسوء نتائج الفريق.

بقي بعيدا عن عالم التدريب لفترة 6 أشهر قبل أن يعود في 19 مايو 2006 إلى نادي سوشو الفرنسي. في سنة 2007 حقق بطولة كأس فرنسا على حساب فريق مرسيليا. قرر ترك نادي سوشو والقبول بتدريب فريق ليون في 30 مايو 2007 حيث حل مكان جيرارد هولييه، في موسمه الأول حقق لقب بطولة دوري الدرجة الأولى للموسم السابع على التوالي وأيضا بطولة كأس فرنسا. في يونيو 2008 قرر ترك نادي ليون من أجل أن يكون متفرغا لاحتمال توليه تدريب منتخب فرنسا حيث انتشرت شائعات تقول بأن الاتحاد الفرنسي لكرة القدم يرغب في إقالة ريموند دومينيك والبحث عن بديل له، ولكن في 3 يوليو 2008 أكد الاتحاد الفرنسي الإبقاء على دومينيك حتى نهاية بطولة كأس العالم لكرة القدم 2010. في 11 نوفمبر 2008 أصبح مدربا لفريق سانت إتيان المتعثر، وفي 2010 تعاقد بيران مع الخور القطري وحقق نتائج إيجابية مع الفريق ورفع من مستواه، ورشح لينال جائزة أفضل مدرب لموسم 2010/ 2011، مما جعل الاتحاد القطري لكرة القدم بأن يستعيره من نادي الخور سنة 2012 لتدريب المنتخب الأولمبي خلفاً للبرازيلي باولو أتوري الذي أصبح مدرب المنتخب القطري الأول، وفي ديسمبر 2012 قبل بيران بتدريب نادي الغرافة القطري لمدة 6 أشهر لعدم وجود استحقاقات أو مباريات للمنتخب الأولمبي خلال هذه الفترة، وحقق مع الغرافة نتائج إيجابية وقاد الفريق للفوز في جميع المباريات التي خاضها حتى الآن سواءً الرسمية أو الودية، واختير على اثرها أفضل مدرب في الجولة الثالثة عشر من الدوري القطري.

روابط خارجية

المراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون فرنسيون مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
رياضيون فرنسيون مغتربون في الصين
رياضيون فرنسيون مغتربون في إنجلترا
رياضيون فرنسيون مغتربون في قطر
رياضيون من سون العليا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم من بورغوني- فرانش كومتيه
لاعبو نانسي
مدربو الدوري الإنجليزي الممتاز
مدربو الدوري الفرنسي
مدربو أولمبيك ليون
مدربو أولمبيك مارسيليا
مدربو سوشو
مدربو كأس آسيا 2015
مدربو كرة قدم فرنسيون
مدربو كرة قدم مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
مدربو كرة قدم مغتربون في الصين
مدربو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
مدربو كرة قدم مغتربون في قطر
مدربو منتخب الصين لكرة القدم
مدربو نادي العين
مدربو نادي أم صلال
مدربو نادي بورتسموث
مدربو نادي تروا
مدربو نادي سانت إتيان
مدربو نادي نانسي
مواليد 1376 هـ
مواليد 1956

ألان بيران


Keith Chan (* 21. Juli 1981) ist ein kanadischer Badmintonspieler.

Karriere
Keith Chan wurde 2001 Panamerikameister im Mixed gemeinsam mit Milaine Cloutier. 2002 und 2004 gewann er die kanadischen Meisterschaften im Herrendoppel mit William Milroy. 2003 nahm er an der Badminton-Weltmeisterschaft teil.

Sportliche Erfolge

Referenzen

Badmintonspieler (Kanada)
Kanadischer Meister (Badminton)
Panamerikameister (Badminton)
Kanadier
Geboren 1981
Mann
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Kanada)

Keith Chan


La route régionale 560 () est une route régionale allant de Pielavesi jusqu'à Pyhäjärvi en Finlande.

Description
La route régionale 560 est une route des régions de Savonie du Nord, de Finlande centrale et de Ostrobotnie du Nord.
La route va de Säviä à Pielavesi jusqu'à Pyhäjärvi.

Parcours

 Säviä
 Jylhä
 Jokela
 Saarela
 Korpilahti
 Petäjäkylä
 Haapamäki
 Vuohtomäki
 Rannankylä
 Ruotanen
 Pyhäjärvi

Annexes

Références

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

560

Transport à Pyhäjärvi
Transport à Pielavesi

Seututie 560


كوكبة المرقب  هي من كوكبات نصف الكرة الأرضية الجنوبي، ويظهر بوضوح إلى الجنوب من خط العرض 33 درجة؛ وذلك في الفترة الممتدة من شهر حزيران إلى شهر آب. ابتكر برج المرقب من قبل لاسيل ، وذلك خلال إقامته في رأس الرجاء الصالح بين عامي 1751م و1752م. ومن التجمعات النجمية: NGC 6584.

المصادر الخارجية
 موقع الكون

مراجع

اكتشافات نيكولاس لويس دو لكيل
الكوكبات الجنوبية
كوكبة المرقب

المرقب (كوكبة)


ප්‍ර‍ජනක පද්ධතිය පුරැෂ ප්‍රජනක පද්ධතිය

- රූපය- අර්ධ වාර්ශයෙන් රෝම ඉවත් තරමක් සෘජු වු පුරැෂ ලිංගික අවයපිය
1. වෘශන කෝෂ	2. අපිවෘශයෙ			3. කටෝල කැවනෝසම
4. ලිංග්‍රාග්‍ර චර්මය	5. ෆ්රරෙනියුලම		6. මුත්‍රාශ විවරය
7. ශිරැ මුණ්ඩය		8. කටෝල ස්පොන්ජියොසම	9.ශිරපායි
10. අණ්ඩ කෝෂය
alt=|වම|thumb|150x150පික්|පුරුෂ ප්‍රජනක පද්ධතිය
පුරැෂ ප්‍රජනක පද්ධතිය යනු ඉන්ද්‍රයින් සමුහයක එකතුවයි. එය ශරිරයට පිටතින් හා ශ්‍රේණි ප්‍රදේශයේ ස්ථානගති වි ඇත. මෙය ප්‍රජනනක ක්‍රියාවලියට දායක නේ. මෙම පද්ධතියේ ප්‍රධාන කාරය සංයුති එනයට අවශ්‍ය පුරැෂ ජර්මානු හෙවත් ශුක්‍රාණු සැපයිමයි.

පුරැෂ ප්‍රජනක පද්ධතියේ ඉන්ද්‍රයන්ගේ කාර්යයන් 3 කි. ඒවානම්
•	ශුක්‍රාණු නිෂ්පාදනය හා ගබඩාකර තැබිම- නිශ්පාදනය සිදු වන්නේ,
වෘශනකෝෂ වලදිය මෙම වෘශන කෝෂ පිහිටා ඇත්තේ උෂ්ණත්වය යාමනය කල හැකි අණ්ඩ කෝශ තුලය. මමගින් නිපදවන නොමේරැ ශුක්‍රණු අපි වෘශනයෙම පිවිසෙන අතර එහි වර්ධනය සහ ගබඩාකර ගැනිම සිදුවේ.

•	ශුක්‍ර තරල නිපදවිම
මේවා ප්‍රරස්ථ ග්‍රන්ථය, ශුක්‍ර ආශයිකා සහ ශුක්‍රාණු ආශයිකා ශුක්‍රනාල තුල සිදුවේ.

•	ස‍ංයෝගය සහ ශුකාණු තැන්පත් කිරිම - මේ සදහා ශිෂ්ණය, ශුකතාල සහ කුපර් ග්‍රන්ථි දායක වේ.

පුරැෂයින්ගේ ප්‍රදාන ද්විතියික ලිංගික ලක්ෂණ නම් දේහය විශාල වීම මංශ පරිමානව වැඩිවිම, කටහඩ ගොරොසු වීම, දේහයේ රෝම වර්ධනය , උරහිස පලල් විම සහ උගුරැ ඇටය නෙරැ එමයි.

ප්‍රධාන ලිංගික හොර්මෝනය නම් ඇන්ඩ්‍රජන් සහ ටෙස්ටෙස්ටොරෝන්ය.

පුරුෂ ප්‍රජනක පද්ධතිය


Myriam Fatime Sylla (Palermo, 8 de janeiro de 1995) é uma jogadora de voleibol italiana que atua na posição de ponteira.

Carreira

Clube
Nascida em Palermo de pais costa-marfinenses, mudou-se ainda jovem com a família para Valgreghentino, na região da Lombardia, onde começou a jogar voleibol nos times juvenis de Grenta e posteriormente de Olginate e Amatori Orago.

Na temporada 2013–14, se mudou para o Foppapedretti Bergamo, clube onde permaneceu por cinco anos, vencendo a Copa da Itália de 2015–16.

Na temporada 2018–19, ingressou no Imoco Volley Conegliano, também na Série A1, com o qual conquistou três Supercopas Italiana, dois Campeonatos Italiano, o Campeonato Mundial de Clubes de 2019, duas Copas da Itália e a Liga dos Campeões de 2020–21.

Seleção
Sylla estreou na seleção adulta italiana no Grand Prix de 2015, onde terminou na quinta colocação. No ano seguinte, em sua primeira participação olímpica, ficou em nono lugar nos Jogos Olímpicos do Rio. Em 2017, disputando a última edição do extinto Grand Prix, Sylla conquistou o vice-campeonato do torneio após perder a final para a seleção brasileira por 3 seta a 2. No ano seguinte, se tornou vice-campeã mundial. Disputando o primeiro campeonato mundial de sua carreira, a ponteira foi derrotada pela seleção sérvia no tie-break no Campeonato Mundial de 2018.

Em 2021, disputando sua segunda olimpíada, caiu nas quartas de final nos Jogos Olímpicos de Tóquio para a seleção da Sérvia. No mesmo ano conquistou o título do Campeonato Europeu de 2021.

Títulos
Imoco Volley
Mundial de Clubes: 2019
Liga dos Campeões: 2020–21
Campeonato Italiano: 2018–19, 2020–21, 2021–22
Copa da Itália: 2015–16, 2019–20, 2020–21, 2021–22
Supercopa Italiana: 2018, 2019, 2020

Clubes

Prêmios individuais
2018: Campeonato Mundial – Melhor ponteira
2019: Campeonato Europeu – Melhor ponteira
2021: Campeonato Europeu – Melhor ponteira
2022: Campeonato Mundial – Melhor ponteira

Ligações externas
  no Lega Volley

  no Volleybox

Naturais de Palermo
Voleibolistas da Itália
Pontas de voleibol
Voleibolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2016
Voleibolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Myriam Sylla


Syrráko, en , est un village et un ancien dème du district régional de Ioánnina, en Épire, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème des Tzoumérka-du-Nord.

Selon le recensement de 2011, la population du dème ainsi que celle du village compte .

Le Festival de Syrráko est inscrit depuis 2022 sur la liste du patrimoine culturel immatériel de l'Unesco au sein du bien intitulé « les fêtes du 15 août (Dekapentavgoustos) dans deux communautés montagnardes du nord de la Grèce :  (la grande danse) à Vlásti et le Festival de Syrráko ».

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Épire
Ancien dème en Grèce
Village en Épire (périphérie)

Syrráko


Serviciul Muncii (în ) a reprezentat în Ungaria un sistem instituțional militar care a fost creat și a existat în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. În mod caracteristic, deși a fost organizat în cadrul armatei sub forma unor unități de tip militar, cei care au fost încadrați acestui tip de instituție nu au deținut arme, efectuând serviciul de război prin muncă forțată.

Dacă inițial recrutarea în acest serviciu a reprezentat numai scurte perioade pentru tinerii declarați necorespunzători pentru serviciul militar, mai târziu aceasta s-a extins și pentru generațiile mai în vârstă, respectiv pentru cetățenii care primiseră pedepse, erau inadecvați sau nu prezentau încredere din punct de vedere politic. În condițiile creșterii antisemitismului și a situației de război s-a extins și a devenit un întreg sistem, care a avut pe lângă rolul său militar pe cel de marginalizare a minorităților naționale (mai ales a evreilor) și a oponenților politici.

Prost hrănite și îmbrăcate, unitățile Serviciului Muncii au avut adesea comandanți brutali, care s-au purtat cu cruzime și au abuzat de funcția lor. Aceste unități au fost desemnate să efectueze în Ungaria lucrări grele de construcție și să asigure extracția în cariere și mine, iar după invazia Uniunii Sovietice de către Germania Nazistă și aliații săi acțiunile sale s-au extins în Ucraina.

Muncă forțată
Holocaustul în Ungaria

Serviciul Muncii în Ungaria în cel de-al Doilea Război Mondial


Reserva do Iguaçu es un municipio brasileño del Estado de Paraná. Su población estimada en 2004 era de 7.038 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Paraná

Reserva do Iguaçu


Peștele ventuză Candolle (Lepadogaster candolii) este un pește carnivor marin din familia gobiesocide care trăiește pe fundul stâncos din zona litorală printre alge, la 1-2 m adâncime. Este răspândit pe litoralul african și european al Oceanului Atlantic (de la insulele Canare până la țărmul Angliei), Marea Mediterană, Marea Neagră pe coastele Caucazului, Crimeei, Bulgariei, Turciei. Posibil să existe și pe litoralul românesc al Marii Negre. Este un pește mic, având o lungime de până la 10-12 cm,  de obicei 6-8 cm. Corpul alungit, turtit dorsoventral anterior. Solzii lipsesc. Tegumentul acoperit cu mucus abundent. Capul triunghiular, moderat deprimat. Botul lat, cu vârful rotunjit, sub forma unui cioc de rață. Ochii înconjurați cu un cerc de culoare deschisă, se află în centrul unei coroane mari formată din raze întunecoase. Au 2 perechi de nări tubulare (alungite în formă de tuburi scurte); nara anterioară cu un lob foarte mic pe marginea sa posterioară. O singură înotătoare dorsală, lungă, situată posterior, formată în întregime din radii moi. Înotătoarea anală fără spini, asemănătoare ca mărime, formă și poziția cu înotătoarea dorsală. Înotătoarele dorsală și anală nu sunt unite cu înotătoarea caudală, fiind despărțite net de un spațiu scurt de caudală. Înotătoarea caudală este rotunjită. Înotătoarele pectorale, rotunjite, largi în formă de evantai. Înotătoarele abdominale formează o ventuză ventrală cu 2 discuri adezive. Ventuza ventrală le permite să se mențină pe pietre sau scoici și să reziste acțiunii valurilor în apele marine neritice puțin adânci. Sunt înotători slabi. Masculul are o talie mai mare. Coloritul general al corpului la mascul este roșcat, iar la femelă verzui-gălbui. Corpul cu numeroase pete ovale mici, de culoare deschisă. Pe spate și laturile corpului, șase benzi transversale verzui mai întunecate. Buza superioară vărgată, cu benzi verticale transversale albicioase. La subadulți și femele capul, deasupra, este mai întunecat, cu o dungă inconstantă semilunară albicioasă, reunind ochii; ea este absentă la masculii adulți. Înotătoarele cu pete deschise rotunde. Înotătoarele dorsală și anală cu marginile roșcate. La baza înotătoarei caudală trei puncte sau benzi transversale inconstante care la femelă sunt roșcate, iar la mascul roșii-carmin sau roșii pe un fond mai întunecat. La femelă laturile capului sunt mai întunecate și străbătute de câteva benzi oblice, albicioase, la mascul pe laturile capului și pe înotătoarea anală există benzi oblice roșii-carmin sau pete roșii pe un fond mai întunecat. Se hrănesc cu nevertebrate bentonice: crustacee mici, gasteropode și moluște bivalve. Icrele sunt depuse în mai-iunie sub pietre sau scoici, în formă de strat unic. Mai multe femele pot depune icrele pe teritoriul unui mascul. Ponta este păzită de mascul. Icrele, sunt mici și au diametrul mare de 1,2 mm și un colorit auriu. Larve eclozează după 2 săptămâni,  ele sunt planctonice și se hrănesc cu zooplancton. Peștele ventuză Candolle nu prezintă importanță din punct de vedere economic. A fost numit în 1810 de Risso în onoarea botanistului elvețian Augustin Pyrame de Candolle (1778 –1841).

Note

Bibliografie
 Petru Bănărescu. Fauna Republicii Populare Române. Vol. XIII : Pisces - Osteichtyes (Pești ganoizi și osoși). București. Editura Academiei Republicii Populare România, 1964.
 Adriana Murgoci. Contribuții la cunoașterea gobiesocidelor (ordinul Xenopterygii) din Marea Neagră. Studii și cercetări de biologie. Seria Zoologie.  Tomul 16, Nr. 5, p. 373-382, București 1964
 John C. Briggs. A monograph of the clingfishes (order Xenopterygii). Stanford Ichthyological Bulletin,  1955, vol. 6, 224 pages.
 Margaret M. Smith, Phillip C. Heemstra. Smiths' Sea Fishes. Springer-Verlag, Berlin, 1986
 Frédéric Sylvain Guitel. Recherches sur l'anatomie des reins de quelques Gobiésocidés : (Lepadogaster, Caularchus, Gobiesox, Syciases et Chorisochismus). Paris 1861

Legături externe
 Lepadogaster candolii. DORIS (Données d'Observations pour la Reconnaissance et l'Identification de la faune et la flore Subaquatiques)
 Peștii din Marea Neagră. EcoMareaNeagra
  Lepadogaster candolii  Risso, 1810. FishBase
 Риба-присосок товсторила, Lepadogaster candolii Risso, 1810. Червона книга України
 Рыба-присоска толсторылая, Lepadogaster candolii Risso, 1810. Червона книга України
 Lepadogaster candollei. Guia de especies marinas
 Присоска толсторылая. Lepadogaster candollii. Connemarra clingfish. YouTube. Video

Gobiesocidae
Pești din România

Pește ventuză Candolle


Anfried Krämer (* 2. September 1920 in Beuthen O.S.) ist ein deutscher Schauspieler und Hörspielsprecher.

Leben
Krämer nahm Schauspielunterricht bei Friedrich Ulmer in München und gab 1947 an der Neuen Bühne München als "Pater McAhern" in Gibson Laverys Die erste Legion sein Bühnendebüt. Es folgten Engagements am Staatstheater Dresden bis 1950, am Theater Osnabrück bis 1951, an den Städtischen Bühnen Wuppertal bis 1953, an den Städtischen Bühnen Kiel bis 1955 sowie am Staatstheater Kassel ab 1955. Krämer spielte zunächst im Fach des jugendlichen Liebhabers, wechselte aber bald ins Charakterfach.

Er spielte den "Oswald" in Henrik Ibsens Gespenstern, den Narren in Shakespeares Was ihr wollt, den "Marius" in Marcel Pagnols goldenem Anker, den "Puck" in Shakespeares Sommernachtstraum, den "Seidenschnur" in Carl Sternheims Kassette, den "Wurm" in Schillers Kabale und Liebe sowie den "Pastor Hale" in Arthur Millers Hexenjagd.

Seit den 1960er Jahren übernahm Krämer auch vermehrt Rollen in Film- und Fernsehproduktionen. Er spielte den Dr. Gachet in Thomas Fantls Van Gogh-Biographie mit Herbert Fleischmann in der Titelrolle, den Publizisten Maximilian Harden in Fritz Umgelters Affäre Eulenburg, in Volker Vogelers Drama Jaider, der einsame Jäger, in der Verfilmung von Manès Sperbers Romantrilogie Wie eine Träne im Ozean sowie im von Publikum und Kritik kontrovers rezipierten ZDF-Mehrteilern Tod eines Schülers von Claus Peter Witt und Robert Stromberger. Daneben übernahm er Gastrollen in Fernsehserien und -reihen wie Tatort und Ein Fall für zwei.

1977 gab es in dem Dokumentarfilm Beruf: Schauspieler von Hans S. Lampe neben Rudolf Fernau, Nikolaus Tschopp und Ursula Ludwig einen Lebenslauf von ihm.

Überdies arbeitete er als Sprecher für den Rundfunk, unter anderem für den Sender Dresden und den NWDR, aber auch für kommerzielle Hörspiele wie die Reihe Geisterjäger John Sinclair vom Tonstudio Braun.

Krämer ist mit der Schauspielerin Kinga von Felbinger verheiratet. Der einzige Sohn seines Bruders, Robert Krämer (1918–1951), war der Künstler Christoph Krämer (1948–2010).

Filmografie (Auswahl)
 1963: Der Fall Sacco und Vanzetti
 1965: Der Spielverderber – Das kurze, verstörte Leben des Kaspar Hauser
 1966: Der Neger
 1967: Die Affäre Eulenburg
 1967: Mr. Arcularis
 1967: So war Herr Brummell
 1969: Van Gogh
 1969: Der Gerechte
 1970: Wie ein Träne im Ozean
 1970: Friede den Hütten! Krieg den Palästen!
 1970: Die Marquise von B.
 1971: Jaider – der einsame Jäger
 1972: Ein Chirurg erinnert sich
 1977: Beruf: Schauspieler (Dokumentarfilm)
 1977: Tatort: Flieder für Jaczek
 1978: Heinrich Heine
 1977: Tatort: Zweierlei Knoten
 1978: Skyline
 1981: Tod eines Schülers
 1981: Ein Fall für zwei – Die große Schwester

Hörspiele (Auswahl)
 1973: Günther Rücker: Portrait einer dicken Frau (Bildhauer) – Regie: Mathias Neumann (Original-Hörspiel – HR)

Literatur
 Herbert A. Frenzel, Hans Joachim Moser (Hrsg.): Kürschners biographisches Theater-Handbuch. Schauspiel, Oper, Film, Rundfunk. Deutschland, Österreich, Schweiz. De Gruyter, Berlin 1956, , S. 387.

Weblinks

Filmschauspieler
Hörspielsprecher
Deutscher
Geboren 1920
Mann

Anfried Krämer


Ángel Martín Correa Martínez (født 9. marts 1995), er en argentinsk professionel fodboldspiller, som spiller for La Liga-klubben Atlético De Madrid og Argentinas landshold.

Klubkarriere

San Lorenzo
Correa begyndte sin karriere med San Lorenzo. Han gjorde sin professionelle debut den 31. marts 2013.

Atlético Madrid
Correa indgik i juni 2014 en aftale om at skifte til Atlético Madrid. Der viste sig dog under lægetjekket, at han havde et hjerteproblem, som krævede en operation. Han fik operationen, og skiftet kunne officielt færdiggøres i december 2014. Correa har siden skiftet været en fast del af Altéticos mandskab.

Landsholdskarriere

Ungdomslandshold
Correa har repræsenteret Argentina på U/20-niveau.

Olympiske landshold
Correa var del af Argentinas trup til sommer-OL 2016.

Seniorlandshold
Correa debuterede for seniorlandsholdet den 5. september 2015. Han var del af Argentinas trup til Copa América 2021 og til VM 2022.

Titler
San Lorenzo
 Copa Libertadores: 1 (2014)

Atlético Madrid

 La Liga: 1 (2020–21)
 UEFA Europa League: 1 (2017–18)
 UEFA Super Cup: 1 (2018)

Argentina U/20

 Sydamerikas U/20-mesterskab: 1 (2015)

Argentina

 Copa América: 1 (2021)
 VM i fodbold: 1 (2022)

Kilder

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Argentina
Fodboldlandsholdsspillere fra Argentina
Fodboldspillere fra San Lorenzo de Almagro
Fodboldspillere fra Atlético Madrid
Deltagere ved Copa América 2021
Deltagere for Argentina ved sommer-OL 2016
Fodboldspillere ved sommer-OL 2016
Fodboldspillere fra Argentina
Fodboldlandsholdsspillere fra Argentina
Fodboldspillere fra San Lorenzo de Almagro
Fodboldspillere fra Atlético Madrid
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022
Verdensmestre i fodbold
Deltagere ved Copa América 2021

Ángel Correa


Gin Tama (japanski kanji): 銀 魂 (hiragana: ぎん たま) hepburn: gintama, u slobodnom prijevodu: "Srebrna duša") je japanski crtani serijal u stilu mange i animea koji je napisao i ilustrirao Hideaki Sorachi. Serijal je počeo izlaziti 8. prosinca 2003. godine u časopisu Weekly Shōnen Jump. Radnja je smještena u japanski grad Edo koji su okupirali vanzemaljci (u serijalu nazivani AMANTO). Dolaskom izvanzemaljaca dolazi i najmodernija tehnologija, pa je glavni grad mješavina suvremenog metropolisa (s modernim tornjem i svemirskom stanicom u centru) i starog Japana iz vremena šogunata koji i dalje vlada državom. Likovi obično nose tradicionalnu odjeću s mačevima za pojasom, ali u svom svijetu imaju najmodernije uređaje poput televizora, računala, motornih vozila koji im olakšavaju svakodnevnicu. Serijal je duhovitog karaktera, često okrenut parodiji na moderan život, aktualne događaje i druge manga serijale, ali posjeduje i ozbiljne elemente poput odnosa glavnih junaka s promjenama u društvu, pobune protiv nepravde i borbe protiv korupcije.

Animirane televizijske serije

Gin Tama


Sally Kristen Ride (Los Angeles, 26. svibnja 1951. – 23. srpnja 2012.) bila je američka astronautkinja i fizičarka.

Pridružila se NASA-i 1978. godine, a 1983. godine je postala prva amerikanka u svemiru. Ride je bila sveukupno treća žena u svemiru, nakon sovjetskih kozmonautkinja Valentine Tereškove (1963.) i Svjetlane Savickaje (1982.). Ride je i danas najmlađi američki astronaut koji je putovao u svemir, i to u dobi od 32 godine. Nakon što je dva puta letjela u Space Shuttleu Challenger, napustila je NASA-u 1987. godine.

Ride je dvije godine radila u Centru za međunarodnu sigurnost i kontrolu oružja na Sveučilištu Stanford, a zatim na Kalifornijskom sveučilištu u San Diegu kao profesor fizike, prvenstveno istražujući nelinearnu optiku i Thomsonovo rasipanje. Služila je u odborima koji su istraživali katastrofe Challengera i Columbie, jedina osoba koja je sudjelovala u obje istrage. Umrla je od raka gušterače 23. srpnja 2012.

Rani život
Sally Ride je rođena u Los Angelesu kao starije dijete Dale Burdell Ride i Carol Joyce Ride (rođena Anderson). Imala je jednu sestru, Karen "Bear" Ride, koja je prezbiterijska ministrica. Oba roditelja bila su u prezbiterijanskoj crkvi. Njena majka, koja je bila norveškog porijekla, radila je kao volonterski savjetnik u ženskoj popravnoj ustanovi. Njezin je otac bio profesor politologije na fakultetu Santa Monica.

Ride je pohađala Portola Junior High (sada srednja škola Portola), a potom i srednju školu Birmingham prije nego što je završila privatnu djevojačku školu u Westlakeu u Los Angelesu, na stipendiji. Osim što se zanimala za znanost, bila je i tenisačica nacionalnog ranga. Ride je tri semestra pohađala Swarthmore College, tečajeve fizike na Kalifornijskom sveučilištu u Los Angelesu, a zatim je kao junior upisala Sveučilište Stanford, diplomirajući engleski jezik i fiziku. Na Stanfordu je magistrirala 1975. i doktorirala fiziku 1978. radeći na istraživanju interakcije X-zraka s međuzvjezdanim medijem. Astrofizika i laseri za slobodne elektrone bili su njezina specifična područja proučavanja.

Karijera u NASA-i

Odabir
Ride je izabrana za astronauta kao dio NASA-ine Astronautske grupe 8, 1978. godine, prve klase koja je uključila žene. Prijavila se nakon što je vidjela oglas u stanfordskim studentskim novinama i bila je jedna od samo 35 osoba odabranih od 8000 prijavljenih Nakon što je diplomirala na treningu 1979. godine, stekavši pravo raditi kao specijalist za misije, služila je kao prizemni kapsulski komunikator (CapCom) za drugi i treći let svemirskog šatla i pomogla u razvoju robotske ruke "Canadarm" Space Shuttlea.

Prije prvog svemirskog leta bila je izložena medijskoj pažnji zbog svog spola. Tijekom tiskovne konferencije postavljena su joj pitanja poput: "Hoće li let utjecati na vaše reproduktivne organe?" i "Plačete li kad stvari pođu po zlu na poslu?" Unatoč tome i povijesnom značaju misije, Ride je inzistirala da sebe vidi na samo jedan način - kao astronauta.

STS-7

Dana 18. lipnja 1983. postala je prva Amerikanka u svemiru kao članica posade Space Shuttlea Challenger za misiju STS-7. Mnogi ljudi koji su prisustvovali predstavljanju nosili su majice s natpisima "Vozi se, Sally Ride", tekstove pjesme Wilson Pickett" Mustang Sally". Svrha misije bila je postaviti u orbitu dva komunikacijska satelita i prvi Shuttle Pallet Satellite (SPAS-1), provoditi eksperimente unutar teretnog prostora i testirati satelit TDRS. SPAS-1 je uspješno postavljen u orbitu, obavljeni su eksperimenti, a zatim je pokupljen i vraćen na Zemlju.

Dio Rideova posla bio je upravljanje robotskom rukom Canadarm za postavljanje u orbitu i preuzimanje SPAS-1.

STS-41-G
Njezin drugi svemirski let je bio STS-41-G 1984. godine, također na Challengeru. Provela je ukupno više od 343 sata u svemiru.

Otkazana misija šatla
Ride je završila osam mjeseci obuke za svoj treći let (STS-61-M, misija postavljanja u orbitu TDRS-a) kada se dogodila katastrofa Challengera.

Rogersova komisija
Imenovana je u Rogersovu komisiju (predsjednička komisija koja je istraživala katastrofu Challengera) i vodila je svoj pododbor za operacije. Bila je jedina osoba koja je služila na oba panela koja su istraživala nesreće u prijevozu Shuttlea (one za katastrofu Challengera i kasnije katastrofu Columbie ). Nakon istrage katastrofe Challengera, Ride je dodijeljena u sjedište NASA-e u Washington DC, gdje je vodila NASA-in prvi napor u strateškom planiranju, napisala je izvještaj pod naslovom "NASA-ino vodstvo i američka budućnost u svemiru " i osnovala NASA-in ured za istraživanje. Nakon smrti Sally Ride 2012. godine, general Donald Kutyna otkrio je da mu je diskretno dostavila ključne podatke o prstenima (naime, da postaju kruti pri niskim temperaturama) što je na kraju dovelo do utvrđivanja uzroka eksplozije.

Nakon NASA-e

Godine 1987. Ride je napustila položaj u Washingtonu, DC, kako bi radila u Centru za međunarodnu sigurnost i kontrolu oružja na Sveučilištu Stanford. 1989. postala je profesorica fizike na kalifornijskom sveučilištu u San Diegu i direktorica kalifornijskog svemirskog instituta. Od sredine 1990-ih pa sve do njezine smrti, Ride je vodio dva javno-informativna programa za NASA-u - ISS EarthKAM i GRAIL MoonKAM projekata, u suradnji s NASA-inom laboratorijom za mlazni pogon i UCSD. Programi su omogućili srednjoškolcima da zahtijevaju slike Zemlje i Mjeseca. Godine 1999. glumila je u finalu sezone 5 Touched by Angel, pod nazivom "Godspeed". 2003. godine od nje je zatraženo da sudjeluje u Odboru za istragu nesreća u Columbiji. Bila je predsjednica i izvršna direktorica Sally Ride Science, tvrtke kojunje suosnovala 2001. godine i koja stvara zabavne znanstvene programe i publikacije za učenike viših razreda osnovne i srednje škole, s posebnim naglaskom na djevojčice.

Prema Rogeru Boisjolyju, koji je bio inženjer koji je upozoravao na tehničke probleme koji su doveli do katastrofe na Challengeru, nakon što ga je čitava radna snaga Morton-Thiokola odvratila, Ride je bio jedina javna osoba koja mu je pružila podršku kad je javno izašao sa svojim pre -Upozorenja za katastrofu. Sally Ride zagrlila ga je javno da joj pokaže podršku.

Ride je napisala ili sudjelovala u pisanju sedam knjiga o svemiru namijenjenom djeci, s ciljem da potakne djecu na studij znanosti.

Vožnja je podržala Baracka Obamu za američkog predsjednika 2008. godine. Bila je članica Revije američkog odbora za planove ljudskih svemirskih letova, neovisnog pregleda koji je zatražio Ured za znanost i tehnologiju (OSTP) 7. svibnja 2009.

Osobni život
Ride je bila iznimno zatvorena u vezi svog privatnog života. Godine 1982. se udala za kolegu, NASA-inog astronauta, Stevea Hawleya. Razveli su se 1987.

Nakon Rideove smrti, osmrtnica je otkrila da je njezina partnerica zadnjih 27 godina bila Tam O'Shaughnessy, profesorica školske psihologije na Državnom sveučilištu San Diego i prijateljica iz djetinjstva. O'Shaughnessy je također bila znanatvena spisateljica, a kasnije i suosnivačica Sally Ride Sciencea.  O'Shaughnessy je bila glavna izvršna direktorica i predsjednica odbora Sally Ride Science. Zajedno su napisale šest poznatih knjiga o djeci. Njihovu vezu otkrila je tvrtka i potvrdila njena sestra, koja je rekla da je odlučila zadržati svoj privatni život privatnim, uključujući i bolest i liječenje. Ona je prvi poznati LGBT astronaut.

Ride je umrla 23. srpnja 2012. u dobi od 61 godine, u svojoj kući u La Jolli, u Kaliforniji, sedamnaest mjeseci nakon što joj je dijagnosticiran rak gušterače
 Nakon kremiranja, njezin je pepeo postavljen pored oca na Woodlawn Memorial Cemetery, Santa Monica.

Nagrade i priznanja

U popularnoj kulturi
Kad je postala prva Amerikanka u svemiru na Space Shuttle Challengeru, mnogi iz gomile koji su prisustvovali lansiranju su nosili majice s natpisom "Ride, Sally Ride", dramu na liriku pjesme iz 1965. Mustang Sally .

Pjesma Billyja Joela iz 1989. " Nismo započeli vatru " spominje je.

Godine 1999. Ride se pojavila kao ona sama u epizodi Touched By An Angel "Godspeed".

Janelle Monáe je 2013. objavila pjesmu pod nazivom "Sally Ride".

Također u 2013. astronauti Chris Hadfield i Catherine Coleman izveli su pjesmu pod nazivom "Ride On".

Ridein svemirski let središnji je događaj u romanu Gospa iz pakla iz 2016. godine.

2017. godine u prodaju je stigao set LEGO "Žene NASA-e" koji sadrži (između ostalog) mini figurice Ridea, Margaret Hamilton, Mae Jemison i Nancy Grace Roman .

Mattel Inc je 2019. godine izdao lutku Barbie u obliku Ride kao dio njihove serije "Inspirirajuće žene".

Poveznice

 Popis ženskih astronauta
 Popis žena istraživača i putnica
 Merkur 13
 Žene u znanosti

Izvori

Vanjske poveznice
 Biografija u NASA-i
 Sally Ride Science Festivali
 Znanstveni kampovi Sally Ride Girls
 Web mjesto tvrtke Sally Ride Science

Američki astronauti
Stranice s nepregledanim prijevodima

Sally Ride


Georg Maximilian Wilhelm Pinder, né le  à Cassel et mort le  à Berlin, est un historien de l'art.

Biographie
Wilhelm Pinder naît le  à Cassel.

Il étudie d'abord le droit à Göttingen, puis l'archéologie à Berlin et Munich et l'histoire de l'art à Leipzig, où il obtient un doctorat sous la direction d'August Schmarsow en 1903. Il devient maître de conférences en 1905 et enseigne à Würzburg jusqu'en 1911, date à laquelle il devient professeur à la Technische Hochschule de Darmstadt. En 1916, il est nommé à une chaire à Breslau (aujourd'hui Wrocław), en 1918 à Strasbourg et en 1919 à Leipzig.

Il est un historien de l'art allemand, spécialiste de l'art allemand de la fin du Moyen Âge.

Wilhelm Pinder meurt le  à Berlin.

Références

Annexes

Bibliographie

 Hans Belting Stil als Erlösung. Das Erbe Wilhelm Pinders in der deutschen Kunstgeschichte, Frankfurter Allgemeine Zeitung, 2. September 1987

 : Deutsche Kunsthistoriker 1933–1945. DKV, München/Berlin 1988.
 Sabine Fastert: Pluralismus statt Einheit. Die Rezeption von Wilhelm Pinders Generationenmodell nach 1945, in: Nikola Doll, Ruth Heftrig, , Ulrich Rehm (Hrsg.), Kunstgeschichte nach 1945. Kontinuität und Neubeginn in Deutschland, Köln 2006, S. 51–65
 Hans Jantzen: Wilhelm Pinder. Nekrolog. München 1948, in: Jahrbuch der Bayerischen Akademie der Wissenschaften. 1944–48. S. 178–179
  Geschichte der Kunstgeschichte, Prestel Verlag 1996, S. 198f
 Derselbe: Wilhelm Pinder und die deutsche Kunstwissenschaft nach 1945, , 1986, Heft 4

Liens externes

Historien de l'art
Étudiant de l'université de Leipzig
Membre de l'Académie bavaroise des sciences
Membre de l'Académie royale des sciences de Prusse
Membre de l'Académie des sciences de Saxe
Professeur à l'université Louis-et-Maximilien de Munich
Professeur à l'université Humboldt de Berlin
Professeur à l'université de Leipzig
Naissance en juin 1878
Naissance à Cassel (Hesse)
Naissance dans la province de Hesse-Nassau
Décès en mai 1947
Décès à Berlin
Décès à 68 ans

Wilhelm Pinder


Ali Gevgilili (14 Ocak 1938, İzmir - 10 Eylül 2018, New York) gazeteci, yazar.

İzmir Özel Türk Koleji ve İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde eğitim gördü. Ege Ekspres'te gazeteciliğe başladı. Yeni İstanbul, Vatan gazetelerinden sonra 1963'te Milliyet'e girdi. Burada "Günlük" başlığıyla köşe yazılarını uzun yıllar sürdürdü, forumlar yaptı ve iktisat sayfasını yönetti. Abdi İpekçi'den sonra bir süre başyazarlık yaptı. İletişim Fakültesinde öğretim üyeliğinde bulundu.

Ali Gevgilili'nin gazetedeki yazıları kavramsal açıdan çok yoğun, günlük gazete yazısından ziyade akademik ve zor anlaşılır olmasıyla basında ilkti. Siyasal yazılarından başka sinema eleştirmenliğiyle tanındı. Yedinci Sanat, Yeni Dergi ve Milliyet Sanat Dergisi başta olmak üzere birçok dergide sinema yazılarını yayınladı.

Eserleri

 Atatürkçü Dış Politika, NATO ve Türkiye, 1968.
 Türkiye'de 1971 Rejimi, 1972.
 Tarım Toplumundan Sanayi Toplumuna Geçiş Aşaması, 1973.
 Yükseliş ve Düşüş, 1987.
 Türkiye'de Yenileşme Düşüncesi, Sivil Toplum, Basın ve Atatürk, 1990.
 Çağını Sorgulayan Sinema, 1989.
 Türkiye'de Kapitalizmin Gelişmesi ve Sosyal Sınıflar, 1973.

Kaynakça

1938 doğumlular
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
20. yüzyıl Türk gazetecileri
21. yüzyıl Türk gazetecileri
İzmir Türk Kolejinde öğrenim görenler
İzmir doğumlu yazarlar
Türk köşe yazarları
Resim aranan yazarlar
Burhan Felek Basın Hizmet Ödülü sahipleri
2018 yılında ölenler

Ali Gevgilili


Chupa je američki fantastično-avanturistički film iz 2023. godine, redatelja Jonása Cuaróna. Producirao ga je studio 26th Street Pictures, a objavljen je 7. travnja 2023. na Netflixu.

Radnja
Alex u Meksiku gdje upoznaje chupakabru, mitsko biće koje se hrani krvlju životinja. Alex se sprijatelji s chupakabrom i odluči ga zaštititi od zlog znanstvenika koji ga želi uhvatiti i iskoristiti njegovu moć. Alex i njegovi rođaci se suočavaju s mnogim opasnostima i izazovima dok pokušavaju pobjeći od znanstvenika i vratiti chupakabru u njegov prirodni dom.

Glumačka postava

 Demián Bichir kao Chava
 Christian Slater kao Richard Quinn
 Evan Whitten kao Alex
 Ashley Ciarra kao Luna
 Nickolas Verdugo kao Memo

Sinkronizacija
Za hrvatsku sinkronizaciju zaslužan je studio "Livada produkcija" s redateljem Deninom Serdarevićem.

Ostali:

 Filip Riđički
 Roko Krasovac
 Goran Vrbanić
 Dora Trogrlić
 Rina Serdarević

Produkcija
U kolovozu 2020. godine Jonás Cuarón trebao je režirati film o chupacabri, skupa s Marcus Rinehart, Sean Kennedy Moore and Joe Barnathan. Chris Columbus, Michael Barnathan i Mark Radcliffe producirali su film pod svojim natpisom "26th Street Pictures" za Netflix. U lipnju 2021. film je dobio ime Chupa, a glumačkoj ekipi pridružili su se Demián Bichir, Evan Whitten, Ashley Ciarra i Nickolas Verdugo.

Snimanje se odvijalo na više lokacija diljem Novog Meksika počevši od kolovoza i trajalo je do listopada 2021. Glazbu za film skladao je Carlos Rafael Rivera.

Distribucija
Netflix je otkrio da je film trebao biti objavljen početkom 2023. godine. U ožujku 2023. objavljen je datum izlaska, 7. travanj. Objava imena naslova naišla je na određene kritike zbog toga što je riječ "chupa" žargonski izraz za fellatio na španjolskom, portugalskom i filipinskom jeziku.

Izvori

Vanjske poveznice
  na Netflixu

Američki filmovi 2020-ih
Fantastični filmovi
Pustolovni filmovi

Chupa (2023.)


Adenanthellum, monotipski bljni rod iz porodice glavočika. Jedina vrsta A. osmitoides raste na na Jugu Afrike (Južnoafrička Republika, Esvatini).

Rod je uključen u tribus Anthemideae i podtribus Cotulinae.

Izvori

Cotulinae

Adenanthellum


Tarkhun () er en georgisk kulsyreholdig sodavand, der er smagsat med estragon eller skovmærke. Den blev først brygget i Georgien i 1889 af en ung apoteker Mitrofan Lagidze i Kutaisi.

Tarkhun bliver markedsført overalt i Rusland som en alkoholfri forfriskning under navnet "Тархун", og fås i de fleste tidligere sovjetrepublikker. Blandt ingredienserne i tarkhun er vand, sukker, kulsyre og citronsyre, samt farver og smag.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sodavand
Mad fra Rusland
Etableret i 1889

Tarkhun


Split At Night, hrvatski festival jazza koji se održava u Splitu, u podrumima Dioklecijanove palače.
Idejni začetnici i organizatori su jazz dvojac Sara & Jappa, odnosno Sara Brodarić i njezin otac Željko Brodarić Jappa. Ime festivala je po kultnoj Brodarićevoj pjesmi iz sastava Metka u kojem je svirao Split At Night. Na zamisao o festivalu došli su uoči Sarina i Jappina koncerta Split at Night Jazz održanog u srcu ljeta u velikoj dvorani carskih Podruma 2018. godine. Prvo izdanje festivala bilo je kolovoza 2019. godine. Uz domaćine Saru & Jappu nastupili su Repassage, Tamara Obrovac i Uroš Rakovec.

Izvori

Glazbeni festivali u Splitu
Jazz

Split At Night (jazz festival)


Yonatan "Yoni" Netanyahu (; March 13, 1946 – July 4, 1976) was an Israeli military officer who commanded Sayeret Matkal during the Entebbe raid, launched in response to the 1976 hijacking of an international civilian passenger flight from Israel to France by Palestinian and German militants, who took control of the aircraft during a stopover in Greece and diverted it to Libya and then to Uganda, where they received support from Ugandan dictator Idi Amin. Though Israel's counter-terrorist operation was ultimately a success, with 102 of the 106 hostages onboard the flight being rescued, Yonatan was killed in action – the only Israeli fatality during the crisis.

The eldest son of the Israeli professor Benzion Netanyahu, Yonatan was born in New York City and spent much of his youth in the United States, where he attended high school. After serving in the Israeli military during the Six-Day War, he briefly attended Harvard University before transferring to the Hebrew University of Jerusalem in 1968; soon thereafter, he left his studies and returned to military service in Israel. He joined Sayeret Matkal in the early 1970s and was awarded the Medal of Distinguished Service for his conduct in the Yom Kippur War. After his death, Operation Entebbe was renamed "Operation Yonatan" in his honor.

Benjamin Netanyahu, Yonatan's younger brother, has served as Israel's prime minister three times (1996–1999, 2009–2021, and 2022–present). Both Benjamin and their younger brother Iddo Netanyahu have also served in Sayeret Matkal.

Background
Yonatan Netanyahu was born in New York City, the eldest son of Tzila (née Segal; 1912–2000) and Benzion Netanyahu (1910–2012), a professor emeritus of history at Cornell University. His mother had been born in Petah Tikva, in what is now Israel, which was then in the Ottoman Empire's Mutasarrifate of Jerusalem, while his father was born in Warsaw and immigrated to Mandate Palestine in 1920. He was named after his paternal grandfather, rabbi Nathan Mileikowsky, and Colonel John Henry Patterson, who formerly commanded the Jewish Legion and attended his circumcision.  His two brothers are Benjamin and Iddo. Benjamin (nicknamed "Bibi") was elected Prime Minister of Israel in 1996, in 2009 and reelected in 2013, 2015, 2020 and 2022. Iddo, the youngest of the three, is a radiologist and writer. All three brothers served in Sayeret Matkal.

Netanyahu's family returned to the newly independent state of Israel in 1949 when he was two and settled in Jerusalem. In 1956 the family again moved to the United States before returning to Israel in 1958. Netanyahu attended high school at Gymnasia Rehavia in Jerusalem. In 1963, when he was in 11th grade, the family returned to the United States, where he attended Cheltenham High School in Wyncote, Pennsylvania. He was a classmate of Baseball Hall of Fame member Reggie Jackson. While in high school, he began contemplating his purpose in life, when he wrote in a 1963 letter, "The trouble with the youth here is that their lives are meager in content. I ought to be ready at every moment of my life to confront myself and say—'This is what I've done'." After graduating in June 1964, he returned to Israel to enlist in the Israel Defense Forces. He joined the Paratroopers Brigade and fought in the Six-Day War.

Netanyahu married his long-time girlfriend Tirza "Tuti" Goodman on August 17, 1967. Shortly after their wedding, they flew to the U.S., where Netanyahu enrolled at Harvard University. He took classes in philosophy and mathematics, excelling in both, and was on the Dean's List at the end of his first year. However, feeling restless at being away from Israel, especially with Israel skirmishing against Egypt during the War of Attrition, he transferred to Jerusalem's Hebrew University in 1968. In early 1969, he left his studies and returned to the army. His father described those decisions, saying "He was dreaming of resuming his studies and planned to do so time and again. Yet he always conditioned his return to Harvard on the relaxation of the military tensions."

In 1972, he and Tuti were divorced. Netanyahu was living with his girlfriend of two years, Bruria, at the time of his death.

Military career
After graduating high school, Netanyahu joined the Israeli Defense Forces in 1964. He volunteered to serve in the Paratroopers Brigade, and excelled in the Officer Training Course. He was eventually given command of a paratroopers company.

In 1967 he considered college, but the constant threat of war made him stay in Israel: "This is my country and my homeland. It is here that I belong," he wrote. On June 5, 1967, during the Six-Day War, his battalion fought the battle of Um Katef in Sinai, then reinforced the Golan Heights battle. During the Golan Heights battle, he was wounded while helping rescue a fellow soldier who lay wounded deep behind enemy lines. He was decorated for valor after that war.

After being wounded, he returned to the U.S. to study at Harvard University. But after a year he felt the need to return to Israel to rejoin the army. "At this time," he wrote in a letter, "I should be defending my country. Harvard is a luxury I cannot afford." He next returned to Harvard in the summer of 1973, but again gave up academic life for Israel's military.

By 1970 he was leading an anti-terrorist reconnaissance unit, Sayeret Matkal (Israeli special forces), and in the summer of 1972 was appointed as the unit's deputy commander. That year he commanded a raid into Syria named Operation Crate 3, in which senior Syrian officers were abducted and held as bargaining chips to be later exchanged in return for captive Israeli pilots. The following year he participated in Operation Spring of Youth, in which the terrorists and leadership of Black September were selectively killed by Sayeret Matkal, Shayetet-13 and the Mossad.

During the Yom Kippur War in October 1973, Netanyahu commanded a Sayeret Matkal force in the Golan Heights that killed more than 40 Syrian commandos in a battle which thwarted the Syrian commandos' raid in the Golan's heartland. During the same war, he also rescued Lieutenant Colonel Yossi Ben Hanan from Tel Shams, while Ben Hanan was lying wounded behind Syrian lines.

Following the war, Netanyahu was awarded Medal of Distinguished Service (), Israel's third highest military decoration, for his rescue of Ben Hanan. Netanyahu then volunteered to serve as an armor commander, due to the heavy casualties inflicted on the Israeli Armored Corps during the war, with a disproportionate number of these in the officer ranks. Netanyahu excelled in Tank Officers course, and was given command of the Barak Armored Brigade, which had been shattered during the war. Netanyahu turned his brigade into the leading military unit in the Golan Heights.

Operation Entebbe
Netanyahu was killed in action on July 4, 1976, while commanding the rescue mission during Operation Entebbe. He was the only Israeli soldier killed during the raid (along with three hostages, all of the Revolutionary Cells members, all of the Popular Front for the Liberation of Palestine members, and dozens of Ugandan soldiers). The commonly accepted version of his death is that Netanyahu fired on Ugandan soldiers, and was shot in response by a Ugandan soldier from the airport's control tower. The family refused to accept this verdict, and insisted instead that he was killed by the German commanding the hijackers. Netanyahu was shot outside the building being stormed, and would soon die in the arms of Efraim Sneh, commander of the mission's medical unit. The operation itself was a success, and was renamed as Mivtsa Yonatan ("Operation Jonathan" in English) in his honor.

Netanyahu was buried in Jerusalem's Military Cemetery at Mount Herzl on July 6 following a military funeral attended by enormous crowds and top-ranking officials. Shimon Peres, then Defense Minister, said during the eulogy that "a bullet had torn the young heart of one of Israel's finest sons, one of its most courageous warriors, one of its most promising commanders – the magnificent Yonatan Netanyahu."

There are memorial trees that have been planted in his honor in front of his graduating high school, Cheltenham High School, and a memorial plaque is located in the lobby.

Personal letters
In 1980 many of Netanyahu's personal letters were published. Author Herman Wouk describes them as a "remarkable work of literature, possibly one of the great documents of our time." Many of his letters were written hurriedly under trying conditions in the field, but according to a review in The New York Times, give a "convincing portrayal of a talented, sensitive man of our times who might have excelled at many things yet chose clearsightedly to devote himself to the practice and mastery of the art of war, not because he liked to kill or wanted to, but because he knew that, as always in human history, good is no match for evil without the power to physically defend itself."

Biographical film and play

To Pay the Price is a  play by Peter-Adrian Cohen based in part on Netanyahu's letters. The play, produced by North Carolina's Theatre Or, opened off Broadway in New York in June 2009 during the Festival of Jewish Theater and Ideas. The play had been scheduled to run at the New Repertory Theatre company near Boston, Massachusetts. The run was canceled by the Netanyahu family because the theater was intending to run the play as a companion piece to My Name Is Rachel Corrie.

The documentary film Follow Me, released in May 2012, is based on Netanyahu's life story and his final mission, leading the successful rescue of Israeli hostages at Entebbe, at the cost of his life. The narration during the film uses transcripts from his personal letters and other spoken words.

Legacy

Author Herman Wouk wrote that Netanyahu was already a legend in Israel even before his death at the age of 30. Wouk wrote:He was a taciturn philosopher-soldier of terrific endurance, a hard-fibered, charismatic young leader, a magnificent fighting man. On the Golan Heights, in the Yom Kippur War, the unit he led was part of the force that held back a sea of Soviet tanks manned by Syrians, in a celebrated stand; and after Entebbe, "Yoni" became in Israel almost a symbol of the nation itself. Today his name is spoken there with somber reverence.

Former Prime Minister Benjamin Netanyahu said his own "hard line against all terrorists" came as a result of the death of his brother.

The Jonathan Institute
Netanyahu's father commented in 1977 that Yoni would have been disappointed with the West's reactions against terrorism. "He would, I think, express great dismay and concern at the weakness and indecision displayed by some democracies toward this phenomenon," he said. "He felt that there are principles that must be upheld if civilization itself is to survive."

In 1979,  Jonathan Institute was founded by Benjamin Netanyahu in order to sponsor international conferences on terrorism. One of its first speakers, U.S. Senator Henry M. Jackson, then Chairman of the Armed Services Committee, who gave a talk titled "Terrorism as a Weapon in International Politics", described the purpose of the conference and its relation to Jonathan Netanyahu. Two conferences organized by the Jonathan Institute, in Jerusalem in July 1979 and  Washington, D.C. in June 1984, were attended by government officials and attracted significant press coverage.

References

Bibliography
Self-Portrait of a Hero: From the Letters of Jonathan Netanyahu 1963–1976; Netanyahu, Jonathan/Netanyahu, Benjamin/Netanyahu, Iddo (1998); Warner Books.
The Letters of Jonathan Netanyahu : The Commander of the Entebbe Rescue Operation; Jonathan Netanyahu (2001); Gefen Publishing House.  (variation of the above)
Yoni: Hero of Entebbe; Max Hastings (1979); DoubleDay.  (a biography of Yoni Netanyahu)
Entebbe: A Defining Moment in the War on TerrorismThe Jonathan Netanyahu Story; Iddo Netanyahu (2003); Balfour Books.
Yoni's Last Battle: The Rescue at Entebbe, 1976; Iddo Netanyahu, Yoram Harzony (2001); Gefen Publishing House.
Yoni Netanyahu: Commando at Entebbe; Devra Newberger Speargen (1997); Jewish Publication Society of America.

External links

1946 births
1976 deaths
Burials at Mount Herzl
Israeli colonels
Israeli Ashkenazi Jews
Israeli military personnel killed in action
Israeli people of Belarusian-Jewish descent
Israeli people of Lithuanian-Jewish descent
Israeli people of Polish-Jewish descent
Israeli people of Russian-Jewish descent
Israeli people of the Six-Day War
Israeli people of the Yom Kippur War
Jewish military personnel
Military personnel from New York City
Yonatan
Operation Entebbe
People from Cheltenham, Pennsylvania
Recipients of the Medal of Distinguished Service

Yonatan Netanyahu


SvampeBob Firkant Filmen (originaltitel: The SpongeBob SquarePants Movie) er en amerikansk animeret film fra 2004 som er baseret på tv-serien med samme navn.

Eksterne henvisninger

Animationsfilm fra USA
Amerikanske film fra 2004
SvampeBob Firkant
Værker om hjernevask

SvampeBob Firkant Filmen


"P.I.M.P." is a song recorded by American rapper 50 Cent for his debut studio album Get Rich or Die Tryin' (2003). It features production from Mr. Porter of D12 and was mixed by Dr. Dre. The song was released as the third single from Get Rich or Die Tryin alongside its remix, featuring American rappers Snoop Dogg, Lloyd Banks and Young Buck, on June 24, 2003, by Interscope Records, Shady Records and Aftermath Entertainment.

Upon its release, "P.I.M.P." was a significant commercial success, especially in the United States, where it peaked at number three on the Billboard Hot 100, while reaching the top ten of numerous national charts worldwide. The song was later certified gold by the Recording Industry Association of America (RIAA). Although the remix was not originally part of the track listing for Get Rich or Die Tryin''', it was later added as a bonus track on some digital editions of the album.

Content
Musically, the song is based on a highly steelpan prominent production from Mr. Porter from D12, and although it is predominantly a rap song, features elements of other genres, especially reggae, or music similar to that of the Caribbean. Lyrically, the song glorifies 50 Cent's supposed involvement in the 'pimp' lifestyle.

Music video
The music video features the four rappers rapping with topless women. The video comes in two slightly different versions: one with the topless women and a "clean" version without. On July 15, 2003, the video debuted on MTV's Total Request Live at number nine and stayed on the chart for fifty days. At the 2004 MTV Video Music Awards, it was nominated for Best Rap Video, but lost to Jay-Z's "99 Problems".

The video had 50 Cent trying to audition to become a member of the P.I.M.P. Legion of Doom that is led by Snoop Dogg's character. When asked why they should let him join the P.I.M.P. Legion of Doom as he doesn't have a Cadillac and/or a perm, 50 Cent ends up winning their favor by showing off his Magic Stick.

Samples and covers
In 2008, the Bacao Rhythm & Steel Band released a cover version of "P.I.M.P." from their album Look-A Py Py. This was such a faithful version that many people incorrectly said that it was the source of the steel drum tune used in the 50 Cent single. This, of course, is not possible since the Bacao single was released five years after 50 Cent had released "P.I.M.P.". This cover features heavily in the French legal thriller Anatomy of a Fall.Additional covers of the song included those on Hip Hop Baby (a 2004 compilation album of kid-friendly tunes from the group Tunes for Baby That Won't Drive You Crazy), and "P.I.N.T.", a parody version by British rapper 50 Pence (from his 2004 album, 50 Pence Presents).

Legal controversy
In June 2016, producer Brandon Parrott  and business manager Erica Tucker sued almost everyone involved with the 50 Cent record Get Rich or Die Tryin, claiming that he was tricked into licensing the use of a beat from his track "BAMBA". Aftermath Records & Universal requested that the case be dismissed on the grounds that Parrott had already been compensated in an earlier settlement. Judge S. James Otero dismissed the complaint without leave to amend in November 2016.

Track listing
 UK CD single'''
 "P.I.M.P." – 4:09
 "P.I.M.P. (Remix)" (featuring Snoop Dogg, Lloyd Banks and Young Buck) – 4:47
 "8 More Miles" (featuring G-Unit) – 3:08
 "P.I.M.P." – The Video (Director's cut) – 4:10

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

Release history

References

External links
50 Cent's official website

Songs about procurers
2003 singles
2003 songs
50 Cent songs
G-Unit songs
Snoop Dogg songs
Lloyd Banks songs
Young Buck songs
Music videos directed by Chris Robinson (director)
Songs written by 50 Cent
Songs written by Denaun Porter
Songs written by Snoop Dogg
Songs written by Lloyd Banks
Songs written by Young Buck
Song recordings produced by Denaun Porter
Shady Records singles
Aftermath Entertainment singles
Interscope Records singles
Universal Music Group singles

P.I.M.P.


La Stiglmaierplatz est une place du quartier munichois de Maxvorstadt. Elle porte le nom de l'artiste Johann Baptist Stiglmaier depuis 1845 et était auparavant connue sous le nom de Kronprinzenplatz et depuis 1826 Ludwigplatz .

Circulation
La Stiglmaierplatz est traversée par la Dachauer Straße direction nord-ouest, dans le prolongement de la Seidlstraße. Venant de l'est, la Brienner Straße se confond avec la Nymphenburger Straße à l'ouest. La Schleißheimer Straße commence au nord-est. La place est accessible par les lignes de métro 1 et 7 et les lignes de tramway 20, 21 et 22.

Notes et références

Place à Munich

Stiglmaierplatz


දූවිලි ඇල්ල හෝ වළවේ ගඟ නැගෙනහිර ඇල්ල ලෙස හඳුන්වනු ලබන දිය ඇල්ල ශ්‍රී ලංකාවේ රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කයට අයත් බලංගොඩ සිට කිලෝමීටර 4ක් පමණ දුරින් පිහිටි තන්ජාතැන්න ග්‍රාමයේ පිහිටා ඇත. දිය ඇල්ලෙහි උස මීටර් 40ක් පමණ වේ.

මේවාද බලන්න
 ශ්‍රී ලංකාවේ දිය ඇලි

මූලාශ්‍ර

ශ්‍රී ලංකාවේ දිය ඇලි

දූවිලි ඇල්ල


Lupul cel harnic este un film românesc din 1986 regizat de Isabela Petrașincu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1986 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1986

Lupul cel harnic


Det Vestromerske Riges fald (Romerrigets Fald eller Roms Fald) var en proces med nedgang i det Vestromerske rige, hvor man ikke formåede at håndhæve styret og store områder blev delt op i mindre enheder. Romerriget mistede sin styrke, der havde muliggjort effektiv kontrol; moderne historikere nævner faktorer som effektivitet og antallet af soldater, sundhed og den romerske befolkning, økonomiens slagkraft, kejserens kompetencer, religiøse og civiladministrative ændringer. Øget pres fra barbarerne bidrog i høj grad til rigets kollaps. Årsagerne er interessante for historiografien om antikken og emne for mange moderne diskussioner om statsforfald.

Vigtige datoer er 117 e.Kr., hvor riget havde sin største udstrækning, og Diocletians kroning 284. Store territoriale tab begyndte i 376, hvor en storstilet invasion af gotere og andre begyndte. Efter at have vundet to ødelæggende borgerkrige i 39 e.Kr., døde Theodosius 1.. Det efterlod en svækket hær og et rige, der stadig var plaget af goter og delt mellem to uduelige sønner. I 476 da Odoaker afsatte kejser Romulus, havde den vestromerske kejser en ubrugelig militær, politisk og finansiel magt uden kontrol over de spredte vestlige områder, som stadig kunne kaldes romerske. De invaderende barbarer havde etableret deres magt i størstedelen af det vestromerske rige. Selvom det stadig eksisterede i flere hundrede år, og dets kulturelle indflydelse stadig ses i dag, fik det Vestromerske Rige aldrig styrken til  at rejse sig.

Faldet er ikke bare en historisk afslutning; perioden kaldes senantikken med vægt på den kulturelle kontinuitet under og efter den politiske kollaps.

Referencer

Litteratur
 Alföldy, Géza. Urban life, inscriptions,and mentality in late antique Rome. In Urban Centers and Rural Contexts in Late Antiquity, Thomas S. Burns and John W. Eadie (eds.). Michigan State University Press 2001. .
 Ammianus. The History. Trans. J. C. Rolfe. Loeb Classical Library, Vol. I, 1935.
 Bowersock, Glen, Peter Brown, Oleg Grabar. Interpreting Late Antiquity: essays on the postclassical world. Belknap Press of Harvard University Press, 2001. .
 Brown, Peter. The Making of Late Antiquity, Harvard University Press, 1978.
 Burns, Thomas S. Barbarians Within the Gates of Rome : A Study of Roman Military Policy and the Barbarians, ca. 375–425 A. D. Indiana University Press 1995. .
 Börm, Henning. Westrom. Von Honorius bis Justinian . Kohlhammer 2013.  (Review in English ).
 Cameron, Averil. The Mediterranean World in Late Antiquity. AD 395–700. Routledge 2011, .
 Connolly, Peter. Greece and Rome at War. Revised edition, Greenhill Books, 1998. .
 Gaddis, Michael. There Is No Crime for Those Who Have Christ. Religious violence in the Christian Roman Empire. University of California Press, 2005. .
 Galinsky, Karl. Classical and Modern Interactions (1992) 53–73.
 Gibbon, Edward. History of the Decline and Fall of the Roman Empire . With notes by the Rev. H. H. Milman. 1782 (Written), 1845 (Revised)
 Goldsworthy, Adrian. The complete Roman Army. . Thames & Hudson, 2003.
 Goldsworthy, Adrian. The Fall of the West: The Slow Death of the Roman Superpower. . Phoenix, an imprint of Orion Books Ltd, 2010.
 Heather, Peter. The fall of the Roman Empire. A new history. Pan Books, 2006. .
 Halsall, Guy. Barbarian Migrations and the Roman West, 376–568 (Cambridge Medieval Textbooks)
 Harper, Kyle. Slavery in the late Roman world AD 275–425. ISBN (hardback) 978-0-521-19861-5. Cambridge University Press 2011.
 Hunt, Lynn, Thomas R. Martin, Barbara H. Rosenwein, R. Po-chia Hsia, Bonnie G. Smith. The Making of the West, Peoples and Cultures, Volume A: To 1500. Bedford / St. Martins 2001. .
 Hodges, Richard, Whitehouse, David. Mohammed, Charlemagne and the Origins of Europe: archaeology and the Pirenne thesis. Cornell University Press, 1983.
 Jones, A. H. M. The Later Roman Empire, 284–602: A Social, Economic, and Administrative Survey [Paperback, vol. 1]  Basil Blackwell Ltd. 1964.
 Letki Piotr. The cavalry of Diocletian. Origin, organization, tactics, and weapons. Translated by Pawel Grysztar and Trystan Skupniewicz. Wydawnictwo NapoleonV . Oświęcim 2012.
 Macgeorge, Penny. Late Roman Warlords. Oxford University Press 2002.
 MacMullen, Ramsay. Corruption and the decline of Rome. Yale University Press, 1988. .
 Martindale, J.R. The Prosopography of the Later Roman Empire volume II, A.D. 395–527. Cambridge University Press 1980.
 Matthews, John. The Roman empire of Ammianus. Michigan Classical Press, 2007. .
 Matthews, John. Western aristocracies and Imperial court AD 364–425. Oxford University Press 1975. .
 Momigliano, Arnaldo. 1973. "La caduta senza rumore di un impero nel 476 d.C." ("The noiseless fall of an empire in 476 AD"). Rivista storica italiana, 85 (1973), 5–21.
 Nicasie, M. J. Twilight of Empire. The Roman Army from the reign of Diocletian to the Battle of Adrianople. J. C. Gieben, 1998. .
 Randsborg, Klavs. The First Millennium AD in Europe and the Mediterranean: an archaeological essay. Cambridge University Press 1991. .
 Rathbone, Dominic. "Earnings and Costs. Part IV, chapter 15", pages 299–326. In: Quantifying the Roman Economy. Methods and Problems. Alan Bowman and Andrew Wilson eds. Oxford University Press 2009, paperback edition 2013, .
 Ward-Perkins Bryan. The fall of Rome and the end of civilization''. Oxford University Press 2005 (hardback edition).

Romerriget

Det Vestromerske Riges fald


Michael Praed (Berkeley, Gloucestershire; ) es el nombre artístico de Michael David Prince, actor británico. Es conocido principalmente por su papel como Robin de Loxley (Robin Hood) en la serie de televisión británica Robin of Sherwood, que alcanzó estatus de culto en todo el mundo en los 80. Se le conoce también por el personaje Príncipe Michael de Moldavia de la telenovela  estadounidense de gran audiencia  Dinastía, por su papel como Phileas Fogg en la serie The Secret Adventures of Jules Verne y por otras películas. Además, en el Reino Unido se le conoce también por su trabajo en los escenarios, tanto en musicales como en dramas, y recientemente también por sus narraciones. Ha sido el narrador habitual del programa de historia de la BBC Timewatch desde 2003. De julio de 2009 a enero de 2011 protagonizó, como Capitán Von Trapp, el UK National Tour del musical  The Sound of Music. Estudió en la escuela independiente Eastbourne College.

Nombre artístico
«Praed» es una vieja palabra de Cornualles para «prado». Michael lo vio en una guía telefónica y lo eligió como su nombre artístico tras descubrir que ya existía un Michael Prince entre los miembros del sindicato de actores Equity.

Trabajos reseñables

Televisión
 Robin de Loxley en Robin of Sherwood (1983–84).
 Príncipe Michael de Moldavia en Dinastía (1985-86).
 Jake Lovell en la miniserie Riders (1993).
 Marty James en Crown Prosecutor (1995).
 Phileas Fogg en The Secret Adventures of Jules Verne (1999).
 Michael Webb en Mile High (2003).
 Nelson Morris en Hindenburg: The Untold Story (docudrama canadiense) (2007).
 Además, ha sido actor invitado en más de una docena de programas de televisión (1982–2011).

Teatro
 Frederick en la producción de Joseph Papp del musical The Pirates of Penzance,  Theatre Royal Drury Lane - Londres (1982–83)
 D'Artagnan en el reestreno del musical  The Three Musketeers de Rudolf Friml, Teatro de Broadway - Nueva York (1985)
 Billy Bigelow en el reestreno del musical Carousel de Rodgers y Hammerstein, Tivoli Theatre - Dublín (1991)
 Alex en el musical Aspects of Love de Andrew Lloyd Webber, en el Teatro Príncipe de Gales - Londres (1991–92)
 Mick en The Caretaker, de Harold Pinter, en el Nottingham Playhouse (1993)
 Evan Davies en September Tide, de Daphne du Maurier, junto con Susannah York en el Comedy Theatre - Londres  (1994)
 Otto en Design for Living, de Noël Coward, con Rachel Weisz en el Teatro Gielgud - Londres (1995)
 Tony/Stephen en Copacabana: The Musical, de Barry Manilow, primera gira británica (1996–97)
 Jack Locke en Dangerous to Know, gira británica (1998)
 Michael Wiley el musical Contact de  Susan Stroman, con Leigh Zimmerman en el Queen's Theatre - Londres (2002–03)
 Bernard Kersal en The Constant Wife, de Somerset Maugham, gira británica (2003).
 Theodore Hoffman en Three on a Couch, de Carl Djerassi, con Leigh Zimmerman en The King's Head Theatre - Londres (2004)
 F Scott Fitzgerald en el musical Beautiful and Damned, Lyric Theatre - Londres (2004)
 Paul Sheldon en Misery, con Susan Penhaligon en The King's Head Theatre - Londres (2006)
 Tom Madison en la gira británica de Killing Castro, de Brian Stewart (2006)
 Neil en Blue on Blue, de Derek Lister, en el Haymarket Theatre - Basingstoke (2006)
 Milo Tindle en Sleuth, de Anthony Shaffer, con Simon MacCorkindale, gira británica (2008)
 Sir Robert Chiltern en Un marido ideal,  de Oscar Wilde con  Kate O'Mara, Carol Royle, Robert Duncan, Fenella Fielding y Tony Britton, gira británica (2008)
 Randall Kelly en The Murder Game, de James Farewell, con Josefina Gabrielle en el The King's Head Theatre - Londres  (2009)
 Captain Von Trapp en el musical The Sound of Music con Connie Fisher y Margaret Preece - UK National Tour (2009–2010)

Películas
 Royd Erris en una adaptación de Nightflyers de George R. R. Martin (1987)
 Max Schrek en Son of Darkness: To Die For 2  (1991)
 Andrew en Writer's Block, con Morgan Fairchild (1991)
 Gary en Staggered, con Martin Clunes  (1994)
 The Hitman en Darkness Falls, con Ray Winstone (1999)
 The Queen en Nine Dead Gay Guys  (2002)
 A sí mismo en el documental The King's Head: A Maverick in London(2006)

Audio
 Narración de La venus de las pieles, de Leopold von Sacher-Masoch, para Erotic Classics (1989, reeditado en 1994).
 Profesor Slyde en The Dark Flame (2003), perteneciente a la serie de audiodramas de Big Finish del Doctor Who.
 Narrador en los audiolibros The Roman Mysteries (2004–05), de Caroline Lawrence.
 Narrador de la mini serie documental de la  BBC The Wild West (2007).
 Soris en el  podcast de la aventura Rebel (2007) de Los siete de Blake en canal británico B7 Media/SciFi.
 Co-narrador en el serial radiofónico Mills & Boon at the Weekend (2006–2008),  de Oneword.
 Ladiver en la adaptación para radioteatro llevada a cabo por Big Finish de The Curse of the Daleks (2008).
 Narrador habitual de la serie documental para televisión de la BBC Timewatch (2003–09).

Anécdotas
Entre los 2 y los 8 años Praed se crio en Irán.

Referencias

Más lecturas

Críticas

Enlaces externos
Sitio web oficial de Michael Praed

Actores de cine de Inglaterra
Actores de teatro de Inglaterra
Actores de televisión de Inglaterra
Actores de voz de Inglaterra

Michael Praed


Algiers Jameal William Dillon Jr. dit A. J. Dillon (né le  à Baltimore) est un joueur américain de football américain qui évolue au poste de running back.

Il joue avec la franchise des Packers de Green Bay en National Football League (NFL).

Naissance en mai 1998
Naissance à Baltimore
Joueur américain de football américain
Running back
Joueur de football américain des Eagles de Boston College
Choix de draft des Packers de Green Bay
Joueur des Packers de Green Bay

A. J. Dillon


Hayr-âbâd, Baltacı Mehmed Paşa adına, 1705-1706 civarında Nâbî tarafından kaleme alınmış ünlü bir mesnevidir.

Yazıldığı zaman büyük övgüler alan mesnevinin konusu Attâr'ın İlâhî-Nâme eserindeki bir hikâyeden köken almıştır.

Hayrabad'ın konusu kısaca şöyledir:
"Cavid adlı bir gence Hurrem Şah isimli bir şah aşık olur. Fakat Cürcan padişahı Fahr de bu genci sevmektedir. Sarhoş olduğu bir gece Hurrem Şah Vacid'i Cürcan padişahına bahşeder. Cürcan padişahı Hurrem Şah'ın sarhoş olduğu için böyle davrandığını, ertesi gün ayıldığında Cavid'i geri isteyebileceğini düşünür; bu nedenle Cavid'i bir kuyuya saklar, iki tane de kâfûr mumu yakar. Şah ayılınca cidden de Cavid'i arar, fakat kuyuya girildiğinde Cavid orada olmadığını mumların da bittiğini görürler. Bir hırsız Cavid'i oradan çıkartmıştır, ama başka, daha derin bir kuyuya düşmüştür. Padişah bu hırsızla bu kuyuya girip Cavid'i kurtarır. Yolları güzel bir bahçeye düşer, bahçede bir dev ve güzel bir kız vardır. Dev kıza aşıktır, fakat Cavid kızı görünce kıza aşık olur. Hırsız devi öldürür, Cavid kıza kavuşur.".

Bu eseri ünlü divan şairi Şeyh Galip özellikle de özgün olmadığı için eleştirmiştir.

Mesneviler
Divan edebiyatı eserleri

Hayr-âbâd


Hvorledes en mursten bliver til er en dansk dokumentarfilm fra 1940 med instruktion og manuskript af H. Andersen.

Handling
Produktion af mursten på teglværk. Tegnefilm illustrerer ringovnens virkemåde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1940

Dokumentarfilm fra Danmark

Hvorledes en mursten bliver til


Christopher Joseph "Chris" Isaak (d. 26 Haziran 1956, Stockton, Kaliforniya), Amerikalı müzisyen, şarkıcı ve oyuncudur.

Müzik hayatına ağabeyiyle beraber AWOL'''un U0P albümüne katkıda bulunarak başladı. 1984 yılından beri farklı alanlarda faal olan Isaak, esas olarak müziğe odaklandı ve birçok albüme imza attı. İlk albümü Silvertone'yi çıkardıktan sonra büyük beğeni topladı. David Lynch'nin filmlerine film müzikleri yaptı. 1988'de "Babanın Metresi" filminde palyaço rolü yaparak aktörlüğe başlayan Isaak, birçok filmde de rol aldı. Lynch tarafından "Mavi Kadife" filminde başrol teklif edildiğinde bu rolde oynamayı reddetti. 2001-2004 yılları arasında The Chris Isaak Show adlı programı sundu. Isaak hâlen Amerikan "Biography" televizyon kanalında yer alan "The Chris Isaak Hour" başlıklı programı sunmaktadır.

 Hayatı
 Kişisel hayatı

Chris Isaak, 26 Haziran 1956'da Stockton'da St. Joseph's Hastanesi'nde doğdu. Annesi Dorothy, patates cipsi fabrikası işçisi, babası Joe ise forklift sürücüsüydü. Annesi İtalyan asıllıdır. Nick ve Jeff adında iki kardeşi vardır. 1961 ve 1970 yılları arasında ilköğrenimini Stockton's Woodrow Wilson Elementary School ve Daniel Webster Junior High okullarında tamamladı. Isaak'a 1971 yılında ilk gitarını kız arkadaşı Carole Low hediye etti. 1973'te Stagg Lisesi'nde okulun öğrenci başkanlığına seçildi. 1974 yılında mezun olduktan sonra Delta Üniversitesi'ne kayıt oldu. 1977 ile 1978 yıllarında Japonya'da Pasifik Üniversitesinde öğrenciyken Kyoto ve Tokyo'da tur rehberi olarak çalıştı. Japonya'da bulunduğu dönemde amatör boks ile ilgilenirken, bir yandan da Elvis Presley'nin 1954 tarihli "Sun Sessions" albümünü dinliyordu. 1979 yılında ağabeyi Nick ile Rock'n Roll ve Country türü şarkılar söyleyerek 50 Amerikan doları kazandılar. 1981 yılında tanıştığı yapımcısı Erik Jacobsen ile müziğe odaklanan Isaak, ilk albümünü de bu dönemde çıkarttı.

 Müzik kariyeri

Isaak genç yaşta iken ailesi ve kendisinin aldığı ikinci el Elvis Presley kayıtlarıyla kendi müzik eğitimini geliştirdi. Dinlediği kayıtlar onun müzik sesini belirlenmesinde etkili oldu.
Isaak ve ağabeyi Nick akustik gitarlarıyla birbirlerine uyum sağlayarak amatör şekilde gitar çalmaya başladılar. Ağabeyi ile birlikte AWOL'un U0P albümünde geçici olarak çalışarak 50$ kazandı. Bu Isaak'ın ilk performansıdır. Isaak ilk albümünü Silvertone'u 1984'te Warner Bros. kayıt şirketi imzasıyla çıkardı. Eleştirmenlerin beğenisini toplamasına rağmen bu albümden sadece 12.000 adet kopya satıldı. Bu albümdeki Gone Ridin ve Livin' for Your Lover David Lynch'nin Mavi Kadife adlı filmin özelliklerini taşır. İkinci albümü kendiyle aynı ismi taşıyan Chris Isaak ünlü fotoğrafçı Bruce Weber tarafından fotoğraflandı. Bu albümle birlikte çıktığı canlı performanslar onu bir yıldız yapma yolunda ilerletti.
Isaak bu sıralarda Roy Orbison ile tanıştı. Orbison'un onu kendi çıkacağı turnelere davet etmesi Isaak'ı gururlandırdı ve onunla turnelere gitti. Ayrıntılı ve titiz performansıyla göze çarpan Isaak, Orbison ile iyi bir dostluk kurdu. Orbison "o tanıyabileceğim en iyi insanlardan biri" diyerek Isaak'ı övdü. Isaak, Warner Bros. ile olan sözleşmesini 1988'de yeniledi ve şirket onu Reprise Records'e yönlendirdi.
En çok bilinen şarkısı Wicked Gamein de bulunduğu Heart Shaped World albümü 1989'da çıktı. Wicked Game'in enstrümantal versiyonu 1990'da David Lynch'in Wild at Heart isimli eserinde de yayınlanmıştır. Atalanta Radyo İstasyonu müzik direktörü Lee Chesnut, Lynch'in filmlerinden etkilenmiş ve şarkıyı radyosunda çalmaya başlamış ve kısa sürede şarkı en çok dinlenilenler listesine girmiştir. Chesnut'un şakıyı diğer ulusal radyo istasyonlarına da yaymasıyla şarkı 1991 Şubat'ının ulusal top 10 listesine girmiştir. Şarkının videosu Herb Ritts tarafından yönetilmiş, MTV ve VH1 de büyük ilgi toplamıştır. Video siyah beyaz olup deniz kıyısında çekilmiştir.  Video klipte Isaak'a Danimarkalı süpermodel Helena Christensen eşlik etmiştir. Klipte Isaak genelde Christensen'e sarılmış halde şarkıyı söylemektedir. Şarkının daha az yayınlanmış video versiyonu David Lynch 'nin Wild at Heart filminde bir sahnedir. Isaak, 1995'te uzun süredir gitaristi olan James Calvin Wilsey ile yolları ayrılmış ve budan sonra kendisine gitarıyla Hershel Yatovitz eşlik etmiştir.

Isaak, Babanın Metresi adlı filmde esprili ve eğlenceli bir palyaço karakterini canlandırmış ve bu ilk filminde büyük bir beğeni toplamıştır. Bu filmden sonra sanatçıya filmlerde oynama teklifleri gelmeye başlamıştır.

1993 yılında dördüncü albümü olan San Francisco Days'i çıkardı. Albüm ile çıkış parçası olan "Can't Do A Thing (To Stop Me)" Grammy Ödülleri'ne aday oldu. 1999 senesinde Isaak'ın Baby Did a Bad, Bad Thing, Tom Cruise ve Nicole Kidman'ın başrollerini üstlendiği Stanley Kubrick'in son filmi olan Eyes Wide Shutda yayınlanmıştır. Bu şarkı 1995'teki çıkardığı Forever Blue adlı albümünde yer almaktadır. Bu şarkını video klibi Herb Ritts tarafından yönetilmiştir. Siyah beyaz olmayan bu klipte Isaak'a Fransız süpermodel Laetitia Casta eşlik etmiştir. Bir motel odasında çekilen video klip yönetmen Ritts ile Isaak'ın birlikte çalıştığı ikinci video kliptir.

Isaak aynı zamanda Amerika'da gece geç saatlerde yayınlanan talk-show programı olan The Late Late Show with Craig Kilborn 'un müziğini de yapmıştır. 2001 yılında kendi televizyon programı olan The Chris Isaak Showu sunan Isaak'ın bu programı Mart 2001 den Mart 2004'e kadar Amerika'da yayınlandı. Yetişkinler için hazırlanan bu program Isaak'ı bir yıldız olmaya daha da çok yaklaştırdı. 2004 yılında Life Will Go On şarkısı Mandy Moore ve Matthew Goode başrollerini paylaştığı Chasing Liberty 'nin film müziği olmuştur. Two Hearts şarkısı ise senaryosunuQuentin Tarantino'nun yazdığı; Tony Scott tarafından yönetilen ve başrollerini Christian Slater ile Patricia Arquette paylaştığı True Romance adlı filmin film müziği olmuştur.

Isaak'ın uzun süredir prodüktörü olan Erik Jacobsen müzikteki 15 yılını doldurmuştur. Jacobsen The Lovin' Spoonfula yaptığı prodüktörlüğünden tanınır.www.softshoe-slim.com  The Lovin' Spoonful Eric Jacobsen Isaak, Jacobsen ile olan anlaşmasını 2002'deki albümü olan Always Got Tonight ile bitirdi.

Isaak, 5 yıl aradan sonra 2009'da John Shanks ile birlikte Mr. Lucky adlı albümü çıkardı. Albümde Breaking Apart adlı şarkıda Trisha Yearwood ile ve I Lose My Heart adlı şarkıda ise Michelle Branch ile düet yaptı.

 Gitarları

Sahip olduğu ilk gitarı ona ilk sevgilisi olan Carole Low vermiştir. 1980'lerde bir pawn shop'tan 80$'a Sears Silvertone marka elektronik gitar almıştır.
Birçok gitarist Isaak'ın temel olarak kullandığı elektronik gitarının Gretsch 6120 olduğunu düşünür; ancak 2002 yılındaki bir röportajında Isaak Gibson marka bir akustik gitar ile görünür:  ' Bende bir tür Gibson versiyonu olan Gretsch 6120 var, bir Chester Burton Atkins türü. Bunlardan bir tane ürettikten sonra bana gösterip, beğendiğim takdirde bana vereceklerini söylediler. Bu çok hoşuma gitti ve o zamandan beri hep bunu çalıyorum. İnsanlar bunun bir kara şahin olduğunu düşündüklerini söylediler ama hayır değil. O bir beyaz Gibson. Ben bugüne kadar böyle bir şey ürettiklerini düşünmüyorum. Bunu bir prototip olarak üretmişler, ellerini mahvetmişler, ve demişler ki;  Hah, bunu Isaak'a verin.'

Isaak ayrıca şarkı sözlerini yazmak için bir Gibson J-200 kullanmaktadır.

 Oyunculuk ve diğer yaptıkları

Isaak müzik kariyerinin yanı sıra çok sayıda filmde oynamıştır. Filmlerde genelde arka plan rollerde yer almıştır.  Keanu Reeves ve Bridget Fonda'nın başrollerini paylaştığı Bernardo Bertolucci'nun yönettiği 1993 yapımı Küçük Budada, David Lynch'in 1992 yapımı Twin Peaks: Fire Walk with Me'da oynamıştır. Ayrıca The Silence of the Lambs, Grace of My Heart, That Thing You Do!, Blue Ridge Fall, A Dirty Shame, The Informersde de rol almıştır.

Ayrıca David Lynch'in Blue Velvet filminde Jeffrey Beaumont ve Jonathan Demme'nin Something Wild filminde de Ray Sinclair karakterlerini canlandırmayı da reddetmiştir.

Isaak The Chris Isaak Show 'da 2001-2004 yılları boyunca sayısız ünlü, güncel konuğu misafir etmiştir. Aynı zamanda From the Earth to the Moon ve Friends serilerinde de rol almıştır.

Isaak aynı zamanda amatör bir boksör, eski bir Altın Eldiven şampiyonudur. Sörf ile uğraşmıştır. The Tonight Show with Jay Leno adlı programda ve Extra adlı televizyon serisinde muhabirlik yapmıştır.

Amerikan The Biography Channel'da The Chris Isaak Hour adlı müzik ile ilgili bir program yayınlamıştır. Programın galasını Trisha Yearwood ile yapmış olup programdaki ilk şarkı yeni albümü olan Mr. Lucky'den Yearwood'la düet yaptığı Breaking Apart olmuştur. Programda Stevie Nicks, Smashing Pumpkins, Chicago, Glen Campbell, Michael Buble, Yusuf İslam ve Jewel'de konuk edilmiştir.

 Stüdyo albümleri

 Silvertone (1985)
 Chris Isaak (1987)
 Heart Shaped World (1989)
 San Francisco Days (1993)
 Forever Blue (1995)
 Baja Sessions (1996)
 Speak of the Devil (1998)
 Always Got Tonight (2002)
 Christmas (2004)
 Mr. Lucky (2009)
 Beyond the Sun (2011)
 First Comes the Night (2015)

 Derleme ve live albümleri
 Wicked Game (1991)
 3 for One (2000)
 Best of Chris Isaak (2006)
 Live in Australia (2008)

 Teklileri

 Filmografi

 Televizyon

 Dipnotlar

 Gitarlarından bir tanesinin üzerinde lisede sevgilisi olan ve kanserden ölen kız arkadaşının anısına I love Carole l yazar.
 İlk albümünün adını müzik kariyerine başlamasında yardımcı grup olan Silvertone'un adını vermiştir.
 11 Eylül saldırılarından çok etkilenmiş ve Afganistanda görev yapan askerleri ziyarete gitmiştir.
 Japonya'da yaşadığı zamanlarda boksörlük yaparken yüzüne aldığı darbeden dolayı burnu 6 defa hasar görmüştür.
 Isaak 33 yaşında iken; People dergisinin 9 Mayıs 1990 günü yayınlanan baskısında, dünyadaki en güzel 50 kişi arasında 28. sırayı almıştır.www.amiannoying.com  People Dergisi 1990 Mayıs Baskısı
 Isaak VH1'ın düzenlediği 100 Sexiest Artists 'de 68. sırada yer almıştır.
 Isaak Avustralya'da düzenlenecek Melbourne Spring Carnival'' özel konuğudur.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Chris Isaak.com -  Chris Isaak'ın resmî sitesi
 Chris Isaak.info - Chris Isaak'ın fan sitesi

1956 doğumlular
San Joaquin County doğumlular
20. yüzyıl Amerikalı müzisyenleri
21. yüzyıl Amerikalı müzisyenleri
20. yüzyılda erkek oyuncular
21. yüzyılda erkek oyuncular
Amerikalı erkek şarkıcı-şarkı yazarları
Amerikalı rock gitaristleri
İtalyan asıllı Amerikalılar
Yaşayan insanlar
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Amerikalı erkek gitaristler
20. yüzyılda Amerikalı gitaristler
20. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
20. yüzyılda Amerikalı erkek müzisyenler
21. yüzyılda Amerikalı gitaristler
21. yüzyılda Amerikalı erkek müzisyenler
Avustralya'daki Amerikalı gurbetçiler
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı soft rock müzisyenleri
Kaliforniya doğumlu gitaristler
Kaliforniya doğumlu erkek oyuncular
University of the Pacific (Amerika Birleşik Devletleri) mezunları
Vanguard Records sanatçıları
Warner Bros. Records sanatçıları

Chris Isaak


Die Bulgarian International 1992 im Badminton fanden vom 13. bis zum 15. November 1992 statt.

Medaillengewinner

 Anmerkungen

Weblinks
 http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=5744374F-BEA4-402F-9C51-626669D7C7A1

1992
Badminton 1992

Bulgarian International 1992


James Felton "Jim" Boyd (* 30. November 1930 in Rocky Mount, North Carolina; † 25. Januar 1997 in Baltimore, Maryland) war ein US-amerikanischer Boxer im Halbschwergewicht (75 bis 81 kg).

Boxkarriere
James Boyd trat 1947 in die United States Army ein und wurde in Fort Benning stationiert, wo er mit dem Boxen begann. 1955 und 1956 wurde er All-Army sowie All-Service Champion und gewann 1956 auch die National Golden Gloves, wo er im Finale Ernie Terrell besiegte.

Bei den 16. Olympischen Sommerspielen 1956 in Melbourne, gewann er die Goldmedaille. Er besiegte dabei im Viertelfinale den Argentinier Rodolfo Luciano Díaz, im Halbfinale Romualdas Murauskas aus der Sowjetunion und im Finale den Rumänen Gheorghe Negrea.

1959 wurde er Profiboxer und bestritt bis September 1962 sieben Kämpfe, darunter zwei Siege und drei Unentschieden. Er verstarb 1997 an den Folgen einer Krebserkrankung.

Weblinks

 Jim Boyd auf der Liste der Golden Gloves Champions Webseite Golden Gloves
 16. Olympic Games 1956 auf Amateur-Boxing.strefa.pl

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1956
Boxer (Vereinigte Staaten)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Olympiasieger (Boxen)
Geboren 1930
Gestorben 1997
US-Amerikaner
Mann

James Boyd (Boxer)