Roses dans une coupe est une peinture à l'huile sur toile réalisée par Fantin-Latour en  1882 et exposée au musée d'Orsay à Paris sous le numéro d'inventaire RF 1961 25. Ce tableau mesure .

Description
Ce petit tableau représente sur un fond monochrome un bol brun d'une dizaine de roses épanouies en coupe double dont on ne voit pas les tiges. Deux roses de couleur rose franc attirent l'œil au milieu, les autres sont de couleur crème, rose plus pâle et jaune, tandis qu'une rose blanche avec des boutons en petit bouquet se dresse à gauche. Une rose blanche et une autre de couleur rose sont posées à gauche de la scène sur un dessus de table en pierre blanche dont la lumière vient de la gauche. La composition est rythmée par le feuillage vert foncé.

Le tableau est daté et signé Fantin en haut à droite.

Historique
Ce tableau faisait partie de la collection Buckler jusqu'en 1906, puis de la collection du Dr Eduardo Mollard jusqu'en 1961, date à laquelle il a fait l'objet d'une donation à l'État au Louvre qui l'a déposé au musée du Jeu de Paume. Il a été affecté au musée d'Orsay en 1986 où il est toujours exposé.

Il a été montré en 2016-2017 à l'exposition  qui s'est tenue au musée du Luxembourg à Paris, puis au musée de Grenoble. Auparavant, il a été montré au Japon (1982), au Caire (1998), au Brésil (2012-2013), à Cracovie et à Varsovie (2014-2015).

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Isabelle Compin, Geneviève Lacambre et Anne Roquebert (coord.), Musée d'Orsay, Catalogue sommaire illustré des peintures, Réunion des musées nationaux, Paris, 1990

Liens externes

Tableau d'Henri Fantin-Latour
Tableau réalisé en 1882
1882 en France
Nature morte avec fleurs
Rose dans la peinture
Œuvre d'Henri Fantin-Latour en France
Œuvre conservée au musée d'Orsay

Roses dans une coupe


Em matemática, a 3-variedade quíntica de Fermat é uma 3-variedade quíntica especial, em outras palavras, uma hipersuperfície de grau 5, dimensão 3 em um espaço projetivo complexo de 4 dimensões, dada pela equação

Esta 3-variedade, cujo nome é uma homenagem a Pierre de Fermat, é uma variedade Calabi-Yau.

O diamante de Hodge de uma 3-variedade quíntica não singular é

Curvas racionais
conjecturou que o número de curvas racionais de um certo grau em uma 3-variedade quíntica genérica é finito. A 3-variedade quíntica de Fermat não é genérica neste sentido, e mostraram que suas retas estão contidas em 50 famílias unidimensionais da forma

em que  e . Existem 375 retas em mais de uma família, da forma

para raízes quintas da unidade  e .

Referências

Variedades complexas
3-variedades

3-variedade quíntica de Fermat


نادي أسيك ميموزا  هو نادي كرة قدم من ساحل العاج تأسس سنة 1948. يعتبر من بين النوادي الكبيرة على مستوى كرة القدم في ساحل العاج ومن بين أكثر الاندية تمثيلا لساحل العاج في مسابقة دوري أبطال أفريقيا إلى جانب نادى أفريكا سبورتس، ويلعب في دوري الدرجة الممتازة.

إنجازات فريق كرة القدم
 بطل دوري ابطال أفريقيا عام 1998
 وصيف دوري ابطال أفريقيا عام 1995
 بطل كأس السوبر الأفريقي: عام 1999

مراجع

روابط خارجية
 الموقع الرسمي

أسيك ميموسا
أندية رياضية في ساحل العاج
أندية كرة قدم أسست في 1948
أندية كرة قدم في أبيدجان
أندية كرة قدم في ساحل العاج
تأسيسات سنة 1948 في ساحل العاج

أسيك ميموزا


Marele Alb (titlu original: The Big White) este un film de comedie neagră din 2005 regizat de Mark Mylod. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Robin Williams, Holly Hunter, Giovanni Ribisi, Woody Harrelson, Tim Blake Nelson, W. Earl Brown și  Alison Lohman. A avut premiera la 3 decembrie 2005 și este distribuit de Capitol Films.

Prezentare

Distribuție
  Robin Williams - Paul Barnell
  Holly Hunter - Margaret Barnell
  Giovanni Ribisi - Ted Waters
  Tim Blake Nelson - Gary
  W. Earl Brown - Jimbo
  Woody Harrelson - Raymond Barnell
  Alison Lohman - Tiffany
  Billy Merasty - Cam (ca William Merasty)
  Marina Stephenson Kerr - Avis
  Ralph Alderman - Mr. Branch
  Frank Adamson - Detective
  Andrea Shawcross - Hair Stylist
  Ryan Miranda - Korean-am Teenager
  Craig March - Howard
  Ty Wood - Paperboy

Producție
Cheltuielile de producție s-au ridicat la 15 milioane $. Filmările au avut loc în Teritoriul Yukon, Canada.

Primire

Note

Legături externe

Vezi și
Filmografia lui Robin Williams

Filme din 2005
Filme canadieneFilme neozeelandezeFilme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Mark Mylod
Filme de comedie din anii 2000
Filme de comedie neagră
Filme polițiste
Filme dramatice americaneFilme Capitol Films

Marele Alb (film)


Kastaniótissa, en , est un village du dème de Histiée-Edipsós, sur l'île d'Eubée, en Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population de Kokkinomiliá compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Localité dans le dème de Histiée-Edipsos
Village en Grèce

Kastaniótissa (Eubée)


Rolf Fliegauf (* 13. Dezember 1980 in Nördlingen) ist ein deutscher Koch.

Werdegang
1997 begann er seine Ausbildung im Dehner Blumenhotel in Rain am Lech (Bayern). 2000 wechselte er in die Traube Tonbach unter Harald Wohlfahrt nach Baiersbronn, kochte auf Sylt im ehemals besternten Restaurant Veneto sowie im Gogärtchen in Kampen. 2003 ging er in die Schweiz und war Sous Chef unter Urs Gschwend im Hotel Lenkerhof.

2007 wurde er Küchenchef im Restaurant Ecco Ascona im Schweizer Fünf-Sterne-Hotel Giardino Ascona am Lago Maggiore. Im Winter zieht der Küchenchef mit seinem gesamten Team nach St. Moritz in das Ecco St. Moritz.

Auszeichnungen
 2011 Zwei Sterne im Guide Michelin (mit 29 Jahren als jüngster Koch Europas, der diese Auszeichnung bislang erhalten hat)
 2012 Zwei Sterne für das Ecco in Ascona, zwei Sterne für das Ecco St. Moritz.

Weblinks
 Restaurant Ecco St. Moritz
 Restaurant Ecco Ascona

Einzelnachweise

Koch (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1980
Mann

Rolf Fliegauf


Stalag 17 este un film de război din 1953 regizat de Billy Wilder. Scenariul este scris de Edwin Blum și Billy Wilder pe baza unei piese de teatru cu același nume din 1951 scrisă de Donald Bevan și Edmund Trzcinski și care a fost jucată pe Broadway.

Filmul spune povestea unui  grup de piloți militari americani ținuți prizonieri într-un lagăr de război din Germania în timpul celui de-al doilea război mondial. Aceștia ajung să suspecteze că printre ei se află un informator.

William Holden a primit Premiul Oscar pentru cel mai bun actor pentru rolul său din acest film. Billy Wilder a fost nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun regizor, iar Robert Strauss a fost nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun actor în rol secundar.

Prezentare

Naratorul Clarence  "Cookie" Harvey Cook spune, în deschiderea filmului, că avionul său a fost doborât la Magdeburg, în Germania, în 1943 și că a stat doi ani și jumătate în Stalag 17. (Stalag este cuvântul german pentru lagăr). Stalag 17 se afla undeva lângă Dunăre și avea 40.000 de prizonieri de război: americani, ruși, polonezi și cehi. Unde era închis Cookie se aflau 630 de americani din forțele aeriene: echipaje de pe bombardiere, tunari, operatori radio și ingineri de zbor.

Doi americani, Manfredi și Johnson, încearcă să scape printr-un tunel, dar sunt împușcați mortal de gardieni care îi așteptau la ieșire în afara gardului de sârmă ghimpată. Ceilalți prizonieri ajung la concluzia că unul dintre ei este informator și trebuie să le fi spus totul germanilor. Suspiciunea cade asupra lui J. J. Sefton, un cinic întreprinzător care poartă mereu negocieri cu paznicii germani pentru ouă, ciorapi de mătase, pături și alte produse considerate de lux în lagăr. De asemenea, el organizează pariuri pe curse de șoareci și diverse alte activități profitabile. Sefton le spune celorlalți din baracă că este o prostie să încerce să evadeze.

Este înfățișată viața prizonierilor: ei primesc scrisori, mâncarea este groaznică, se spală în chiuvetele montate în latrine și fac tot posibilul pentru a-l înnebuni și sfida pe comandantul taberei, Oberst [colonelul] von Scherbach. Ei folosesc un radio clandestin, care este mutat pe ascuns dintr-o cazarmă în alta, pentru a afla la BBC știri despre mersul războiului. Un paznic german, feldwebel [plutonierul] Schulz, confiscă radioul într-un alt succes al informatorului.

"Animal" Kuzawa este îndrăgostit nebunește de vedeta de film Betty Grable și devine deprimat când află că s-a căsătorit cu muzicianul Harry James. Harry "Buze de zahăr" Shapiro primește șapte scrisori și îi face pe Animal să creadă că toate sunt de la femei.

Sefton mituiește paznicii pentru a-l lăsa să-și petreacă ziua în cazarma cu femei din Uniunea Sovietică. Ceilalți prizonieri ajung la concluzia că aceasta este recompensa lui pentru că i-a informat pe nemți despre aparatul radio clandestin. Când se întoarce, este acuzat că este spion.

La scurt timp după aceea, von Scherbach îl ia în clădirea comandantului pe locotenentul James Schuyler Dunbar, un ofițer deținut temporar în Stalag 17. Dunbar a spus celorlalți prizonieri că el a aruncat în aer un tren german de muniții care trecea pe lângă el în timp ce era transportat în lagăr. Sefton are resentimente față de Dunbar pentru că a venit dintr-o familie bogată din Boston și l-a acuzat pe Dunbar că și-a folosit averea mamei sale pentru a deveni ofițer. Prizonierii sunt convinși că Sefton l-a trădat pe Dunbar și îl bat și îl evită. În continuare, Sefton se concentrează mai mult pe efortul de a descoperi identitatea adevăratului spion. În timpul unui raid aerian fals, el rămâne ascuns în cazărmile evacuate și aude cum șeful de securitate al cazărmii, Frank Price, vorbește cu Schulz în limba germană și îi dezvăluie metoda prin care Dunbar a distrus trenul (o cutie de chibrituri cu o țigară aprinsă pe margine pentru a crea o întârziere înainte de aprindere). Sefton se gândește ce ar trebui să facă în continuare; dacă îl va expune pe Price, germanii îl vor elimina pur și simplu și îl vor planta nestingherit într-un alt lagăr, în timp ce dacă îl va ucide ar putea expune întreaga cazarmă la represalii cu moartea.

În ziua de Crăciun, bărbații află că cei de la SS vin să-l ducă pe Dunbar la Berlin pentru sabotajul său. Ei creează o diversiune, îl eliberează pe Dunbar și îl ascund în turnul de apă. Nimeni în afară de Hoffy, șeful de baracă, nu știe unde se află. Germanii, în ciuda unor eforturi mari, nu sunt în stare să-l găsească pe Dunbar. După ce von Scherbach amenință că va rade din temelii tabăra, dacă este necesar, bărbații decid că unul dintre ei trebuie să-l scoată pe Dunbar din lagăr. Price se oferă voluntar, dar apoi Sefton îl acuză că este spion. Sefton îl întreabă: "Când a avut loc atacul de la Pearl Harbor?" Price cunoaște data, dar Sefton îl întreabă repede la ce oră a auzit vestea. Fără să stea pe gânduri, Price răspunde că la ora 6:00 și că mânca cina - ora corectă la Berlin, dar nu la Cleveland, orașul său natal. Sefton bagă apoi mâna în buzunarul lui Price și scoate "căsuța poștală" folosită pentru schimbul de mesaje cu nemții: o regină de șah de culoare neagră care a fost scobită. Când Price vroia să comunice ceva lui Schulz, punea bilețelul în regină și înnoda firul becului aflat deasupra tablei de șah.

Sefton decide să-l scoată pe Dunbar el însuși pentru că îi plac șansele de această dată și recompensa așteptată din partea familiei Dunbar. Prizonierii îi acordă lui Sefton suficient timp ca să-l scoată pe Dunbar din turnul de apă de deasupra uneia dintre latrine, apoi îl aruncă pe Price în curte cu cutii de staniu legate la picioare. Stratagema funcționează; Preice este ucis de paznici, creându-se astfel o diversiune care permite lui Sefton și Dunbar să treacă neobservați prin sârma ghimpată și să scape. Cookie mulțumit fluieră melodia "Când Johnny vine mărșăluind acasă" (When Johnny Comes Marching Home), deoarece lucrurile pot fi considerate ca revenind la normal în cazărmi.

Distribuție

Producție

Producția piesei de teatru
Filmul a fost adaptat de Wilder și de Edwin Blum după o piesă de teatru de pe Broadway de Donald Bevan și Edmund Trzcinski care s-a bazat pe experiențele lor ca prizonieri în Stalag 17B din Austria. Trzcinski apare, de asemenea, în film ca unul dintre prizonieri.

Piesa a fost regizată de José Ferrer și a reprezentat debutul pe Broadway al lui John Ericson ca Sefton. Prima reprezentație a avut loc la Edwin Burke Memorial Theatre, un club de teatru, la 11 martie 1951 (reprezentație pusă în scenă chiar de autori). A fost pusă pe scenă pe Broadway în mai 1951 și a continuat să fie jucată de 472 de ori. Personajul Sefton s-a bazat în mod liber pe Joe Palazzo, un prizonier de război din cazarma în care se afla Trzcinski. Scenariul filmului a fost rescris pe larg de Wilder și Blum.

Casting
Atât Charlton Heston cât și Kirk Douglas au fost luați în considerați pentru rolul lui Sefton.

Platouri de filmare
Lagărele au fost construite la ferma John Show din Woodland Hills, la marginea sud-vestică a văii San Fernando. Filmările au început în februarie 1952, în timpul sezonului ploios din California, ceea ce a oferit mult noroi pentru platourile de filmare. Aici se află în prezent locul unei case de întâlnire a Bisericii lui Isus Hristos a Sfinților din Zilele din Urmă.

Filmări și lansare
Filmările au fost realizate în ordine cronologică, o practică neobișnuită, deoarece această metodă este de obicei mult mai scumpă și consumă mai mult timp. Într-un featurette lansat ulterior, membrii distribuției au spus că ei înșiși au aflat identitatea informatorului abia în ultimele trei zile de filmări.

Peter Graves a amintit că premiera filmului a fost amânată mai bine de un an, datorită faptului că Paramount Pictures nu credea că cineva ar fi interesat să vadă un film despre prizonieri de război. Eliberarea unor prizonieri de război americani din Războiul din Coreea în 1953 a determinat Paramount să-l lanseze din perspectiva unui film de exploatare.

Primire

Stalag 17 a fost un succes comercial. Produs cu un buget de 1.661.530 de dolari americani, a câștigat 3,3 milioane de dolari în cinematografele din SUA și 10 milioane de dolari pe piața mondială. Filmul a fost bine primit și este considerat, alături de Marea Evadare și Podul de pe râul Kwai (în care a apărut de asemenea Holden), printre cele mai bune filme de prizonieri din Al Doilea Război Mondial. Bosley Crowther a lăudat filmul, numindu-l "film de divertisment [pentru] floricele de porumb". Mai recent, criticul de film James Berardinelli a declarat că "printre regizorii secolului al XX-lea, puțini au fost mai versatili ca Billy Wilder". Filmul are în prezent un rating de 97% "proaspăt" pe Rotten Tomatoes, bazat pe 31 de recenzii, consensul site-ului fiind că: "Stalag 17 supraviețuiește saltului de la scenă la ecranul cu culori zburătoare, datorită regiei veritabile a lui Billy Wilder și a unui întunecat scenariu amuzant."

Premii și nominalizări
Holden a primit premiul Oscar pentru cel mai bun actor în rol principal. Discursul său de acceptare este unul dintre cele mai scurte înregistrate ("mulțumesc, mulțumesc"); transmisia TV a avut un timp strict de întrerupere care l-a forțat pe Holden să spună ceva repede. Frustrat, Holden a plătit personal pentru reclame în publicațiile de la Hollywood pentru a mulțumi tuturor celor cărora vroia să-i amintească în noaptea decernării premiilor Oscar. El a remarcat, de asemenea, că a considerat că ori Burt Lancaster, ori Montgomery Clift ar fi trebuit să câștige în locul lui premiul Oscar pentru cel mai bun actor pentru rolurile lor din filmul De aici în eternitate. Se spune că a considerat că i s-a acordat premiul drept consolare pentru că nu l-a câștigat anterior pentru rolul său din Bulevardul amurgului (1950). În plus, Wilder a fost nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun regizor, iar Strauss la Premiul Oscar pentru cel mai bun actor în rol secundar.

În cultura populară
 Serialul de televiziune Hogan's Heroes (1965-1971) are la bază un stalag (lagăr) similar.
 "Stalag 17" este o melodie reggae riddim din 1973, compusă de Ansell Collins și numită după film.
 Episodul "Ai văzut răsăritul?" (1982), din serialul de televiziune CBS Magnum, P.I. (1980-1988), începe cu Stalag 17 transmis la televizor, deoarece personajul principal, Thomas Magnum, se uită la film și își amintește de copilăria și de bucuria pe care a avut-o când a urmărit prima oară filmul, doar pentru a crește și a deveni și el prizonier de război.
 Un William Holden  a reinterpretat personajul unui prizonier de război care mestecă trabuc în filmul de război din 1979, Evadare din Atena. Deoarece apare doar pentru un scurt moment, se poate presupune că "Sefton" a făcut o altă evadare de succes, în timp ce nimeni nu se uita, probabil cu o mică avere în artefacte grecești antice găsite prin săpături.

Note

Legături externe

Vezi și
 Premiul Oscar pentru cel mai bun actor
 Listă de filme produse de Paramount Pictures
 Listă de filme referitoare la Crăciun
 Opt bărbați de fier (1952)
 Listă de filme despre cel de-Al Doilea Război Mondial
 Listă de filme despre cel de-Al Doilea Război Mondial produse în anii 1950–1989

Filme din 1953
Filme alb-negru
Filme regizate de Billy Wilder
Filme de război
Filme Paramount Pictures
Filme despre Al Doilea Război Mondial
Filme bazate pe piese de teatru
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme cu prizonieri de război
Filme americane despre Al Doilea Război Mondial

Stalag 17


Hipoxantina-guanina fosforribosiltransferase (abreviada na literatura em inglês como HGPRT, de hypoxanthine-guanine phosphoribosyltransferase) é uma enzima codificado em humanos pelo gene HPRT1.

HGPRT é uma transferase que catalisa a conversão de hipoxantina a monofosfato de inosina e guanina a monofosfato de guanosina.  Esta reação transfere o grupo 5-fosforribosila do 1-pirofosfato de 5-fosforribosila (PRPP) a purina.  HGPRT desempenha um papel central na geração dos nucleótidos purina através da via de resgate de purina.

Função

HGPRT catalisa as seguintes reações:

A HGPRTase funciona principalmente para salvar as purinas do DNA degradado para reintroduzi-las nas vias sintéticas das purinas. Nessa função, catalisa a reação entre guanina e fosforribosil pirofosfato (PRPP) para formar GMP, ou entre hipoxantina e fosforibosil pirofosfato (PRPP) para formar monofosfato de inosina.

Substratos e inibidores

Modelagem comparativa de homologia desta enzima em L. donovani sugerem que entre todos os compostos testados computacionalmente, pentamidina, 1,3-dinitroadamantano, Aciclovir e análogos do Aciclovir tinham afinidades de ligação mais altas do que o substrato real (monofosfato de guanosina).  A correlação in silico e in vitro desses compostos foram testados em Leishmania HGPRT e valida o resultado.

Genes por cromossoma
Transferases

en:Hypoxanthine-guanine phosphoribosyltransferase


Eugeniu Iordăchescu (n. 9 noiembrie 1929 – d. 5 ianuarie 2019) a fost un inginer constructor român, supranumit inginerul Raiului, care a propulsat România în rândul primelor țări din lume care a aplicat procedee de translatare a clădirilor.

Biografie

A absolvit cursurile Liceului "Nicolae Bălcescu" din Brăila (1949), orașul său natal, și apoi ale Institutului de Construcții din București – Facultatea de Poduri și Construcții Masive, devenind inginer în anul 1953. A obținut titlul de doctor inginer în anul 1984, avându-l ca îndrumător pe profesorul Panaite Mazilu, cu o temă începută în 1976, cu un an înainte de cutremurul ce a zguduit Capitala: "Concepția, calculul, proiectarea și tehnologia lucrărilor de deplasare a clădirilor".

A început activitatea ca inginer proiectant la Institutul de Proiectări al Ministerului Industriei Ușoare. realizând proiecte pentru Combinatul de cauciuc Jilava din București, Fabrica de încălțăminte Guban din Timișoara sau Fabrica de țesături din Sfântul Gheorghe. A fost avansat în funcții de conducere, ca director tehnic și apoi director general în cadrul Primăriei Municipiului  București (1962–1972) și la Institutul Proiect București (1972-1983), în domeniul investițiilor și dezvoltării. A participat direct din poziția de inginer constructor la puternica dezvoltare imobiliară a Bucureștiului și la realizarea noilor ansambluri de locuințe, înainte și după cutremurul din 1977.

O lucrare deosebită a reprezentat-o izolarea antiseismică a acceleratorului de la Centrul de Fizică Nucleară de la Măgurele, prin  folosirea izolatorilor antiseismici tip Cerber.

A fost cadru didactic în învățământul superior: asistent la Institutul de Petrol, Gaze și Geologie - Catedra de rezistența materialelor și Mecanică aplicată (1960–1969) și la Institutul de Construcții din București - Catedra de rezistența materialelor (1970–1974).

El a fost inițiatorul și coordonatorul unui amplu proces de mutare prin translație a unui număr de 29 de clădiri, dintre care 13 biserici sau mănăstiri. Prima biserică salvată a fost Schitul Maicilor din București, o mică biserică ortodoxă construită în anul 1725. În iunie 1982 aceasta a fost translatată 245 metri, în spatele noilor construcții. Lista ansamblurilor salvate continuă cu biserica Olari, biserica Sfântul Ilie, biserica Mihai Vodă și clopotnița acesteia, Mănăstirea Antim, biserica Petru Iacob din Reșița, biserica Sfântul Ioan, biserica Sfântul Gheorghe, biserica Sfântul Ștefan "Cuibul cu barză", ansamblul statuar de la biserica Domnița Bălașa, biserica Mănăstirii Râmeț, Palatul Sinodal.

Pentru activitatea sa laborioasă a fost decorat cu Ordinul Muncii clasa a III-a.

Expertiza sa l-a propulsat în poziții de management de vârf: director tehnic la Industrial Export (1995–1997), expert tehnic la Fondul Proprietății de Stat, consilier al președintelui BRD-GSG, coordonator de proiect PHARE – Ramet, vicepreședinte al Corpului Experților Tehnici din România, membru fondator, secretar general al Asociației Inginerilor Constructori din România (AICR) și președinte al Comisiei de Monumente Istorice din cadrul AICR.

În perioada 2008-2010, Eugeniu Iordăchescu a contribuit, împreună cu arhitectul Niculae Vlădescu, la organizarea a trei simpozioane cu tema "Catedrala Mântuirii Neamului, arhitectură, structură, utilitate cultuală și culturală".

La 31 august 2016, Muzeul de istorie din București a organizat lansarea documentarului (DVD) "Salvatorul bisericilor condamnate". Cu aceeași ocazie, Eugeniu Iordăchescu a primit cea mai înaltă distincție a Bisericii Ortodoxe Române - "Crucea patriarhală pentru mireni" (2016). Anterior acestui eveniment, cu ocazia participării României la cea de-a XV-a ediție a Bienalei de Arhitectură de la Veneția, Institutul Român de Cultură și Cercetare Umanistică de la Veneția a găzduit expoziția foto-documentară "Din istoria recentă a tehnicii românești, metoda inginerului Eugeniu Iordăchescu de translare a monumentelor istorice", realizată cu sprijinul Academiei Române și al Muzeului Brăilei.

A murit la vârsta de 89 de ani. Cei doi copii ai săi i-au urmat destinul profesional.

Activitate publicistică

 Culegere de probleme de rezistența materialelor, vol. I, Ed. Tehnică, 1969 (I), 1975 (II) (coautor);
 Translația construcțiilor, Ed. Tehnică, 1986.
De asemenea, a publicat peste 30 de articole în reviste de specialitate din țară, 10 articole în străinătate, și a participat la  diferite conferințe  și  congrese  științifice (Stanford, Paris, Chișinău).

Este autorul a trei brevete de invenție în domeniul construcțiilor.
 Procedeu și instalație pentru ridicarea și deplasarea construcțiilor;
 Procedeu și instalație pentru ridicare, rotire și deplasare a construcțiilor;
 Procedeu și dispozitive pentru protecția antiseismică a construcțiilor.

Note

Bibliografie
 Hristache Popescu, Personalități românești în construcții, Editura H.P., 2008, ISBN 978-973-990-9-6.
 Mircea Bejan, Performanța tehnică deosebită - Translatarea monumentelor și clădirilor prin metoda "Iordănescu", la A XVII-a Conferință Internațională Multidisciplinară "Profesorul Dorin Pavel - fondatorul hidrotehnicii românești" - Sebeș, 2017

Legături externe
 Eugeniu Iordăchescu pe Basilica.ro
 Salvatorul Bisericilor condamnate, Muzeul Național de Istorie a României și Trinitas TV (DVD), 2016

Ingineri constructori români
Nașteri în 1929
Decese în 2019
Decorați cu Ordinul Muncii

Eugeniu Iordăchescu


Tulia er et polsk band. Bandet blev dannet i 2017, i Szczecin, Polen. Der er fire sangere i bandet: Joanna Sinkiewicz, Dominika Siepka, Patrycja Nowicka og Tulia Biczak, hvis navn blev valgt som bandets navn. De fik stor opmærksomhed i Polen i 2017, efter at have lavet et cover af Depeche Mode-sangen "Enjoy the Silence".

I 2018 udgav de deres første album, kaldet Tulia og er distribueret af Universal Music Polen, og indeholder en række originale sange samt coversange af polske og internationale kunstnere. Albummet fik platin i Polen og solgte mere end 30.000 eksemplarer fra udgivelsesdatoen.

Den 15. februar 2019 blev det meddelt, at Tulia var blevet valgt af den polsk tv-station Telewizja Polska til at repræsentere Polen i Eurovision Song Contest 2019

Referencer

Musikgrupper fra 2017
Musikgrupper fra Polen
Polens Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2019

Tulia (band)


William Limburg Houck (-) est un homme politique canadien de l'Ontario. Il est député provincial de Niagara Falls de 1934 à 1943 et de 1948 à 1953, ainsi que député fédéral libéral de la circonscription ontarienne de Niagara Falls de 1953 à 1960.

Biographie
Né à Buffalo dans l'État de New York, Houck devient marchand de carburant et de charbons.

Élu député provincial en 1934, il est réélu en 1937 en 1948 et en 1951. Durant cette période, il est ministre sans portefeuille dans le cabinet du premier ministre Mitchell Hepburn de 1937 à 1943. De 1947 à 1950, il est maire de Niagara Falls.

Élu député fédéral en 1953, il est réélu en 1957 et en 1958. Il meurt en fonction en 1960.

Résultats électoraux

Références

Liens externes

Naissance en mai 1893
Naissance à Buffalo (New York)
Député fédéral canadien provenant de l'Ontario
Député du Parti libéral du Canada
Député du Parti libéral de l'Ontario
Maire de Niagara Falls (Ontario)
Député fédéral canadien mort en fonction
Décès en mai 1960

William Houck (homme politique)


اتحاد الكتاب التونسيين هو جمعية تونسية ذات صبغة ثقافية تأسست في مطلع السبعينات وتحصلت على تأشيرة العمل القانوني بتاريخ 17 مارس 1971. يضم الاتحاد 400 عضو من مختلف الميادين الأدبية (قصة، رواية، شعر) والبحثية (تاريخ، حضارة...) دون أن يشمل عددا كبيرا آخر من الكتاب ممن اختاروا الاستقلالية أو انضموا إلى رابطة الكتاب الأحرار غير المرخص لها.

هياكل الاتحاد
يعقد اتحاد الكتاب جلسة عامة انتخابية مرة كل ثلاث سنوات، وهي تضم كل الأعضاء المنخرطين ممن سددوا اشتراكاتهم. وتفرز الجلسة العامة الهيئة المديرة الجديدة التي تتولى تسيير الاتحاد لمدة نيابية. وتتركب من:
 رئيس : يتولى تسيير الهيئة وينفذ قراراتها ويمثل الاتحاد في جميع الظروف وخاصة أمام المحاكم ؛
 مساعد للرئيس : ينوب الرئيس ولا يقوم بنفس أعماله إلا بتفويض منه ؛
 كاتب عام : مكلف بتحرير الاستدعاءات ومسك دفتر الجلسات والمراسلات ؛
 أمين مال : مكلف بالمالية دخلا وصرفا ؛
 أمين مال مساعد ؛
 عضو مكلف بالندوات والدراسات ؛
 عضو مكلف بالأعلام والنشر ؛
 عضو مكلف بالفروع والنوادي ؛
 عضو مكلف بالعلاقات الخارجية.

وقد عقد آخر مؤتمر لاتحاد الكتاب يومي 27-28 ديسمبر 2008، وأفرز هيئة جديدة على رأسها الشاعرة جميلة الماجري.

رؤساء اتحاد الكتاب
 محمد مزالي (1971 - 1981)
 محمد العروسي المطوي (1981 - 1991)
 الميداني بن صالح (1991 - 2006)
 صلاح الدين بوجاه ( 2006-2008)
 جميلة الماجري (منذ ديسمبر 2008)

منشورات الاتحاد
 مجلة المسار وهي فصلية صدر عددها الأول في خريف 1988، وأدارها في أول عهدها محمد العروسي المطوي ثم الميداني بن صالح.

مراجع

اتحاد الكتاب التونسيين


William Oliver Stone, (d. 15 Eylül 1946, ABD), Amerikalı Oscar'lı yönetmen, senarist ve yapımcı. Katil Doğanlar, Dünya Ticaret Merkezi, Geceyarısı Ekspresi, Comandante, Büyük İskender ve Müfreze gibi birçok sinema filmine imzasını atmıştır.

Filmografi
 Last Year in Viet Nam (1971, kısa film)
 Seizure (Queen of Evil olarak da bilinir, 1974)
 Geceyarısı Ekspresi (senaryo yazarı)(1978)
 Mad Man of Martinique (1979, kısa film)
 The Hand (kısa film)
 Barbar Conan (senaryo yazarı) (1982)
 Yaralı Yüz  (senaryo yazarı) (1983)
 Year of the Dragon (senaryo yazarı) (1985)
 Salvador (1986)
 Müfreze (1986)
 Borsa (1987)
 Talk Radio (1988)
 Doğum Günü Dört Temmuz (1989)
 The Doors (1991)
 JFK (1991)
 Heaven & Earth (1993)
 Katil Doğanlar (1994)
 Nixon (1995)
 Freeway (senaryo yazarı) (1996)
 U-Turn (1997)
 Kazanma Hırsı (1999)
 Persona Non Grata (2003)
 Comandante (2003)
 Büyük İskender (2004)
 Looking for Fidel (2004)
 Dünya Ticaret Merkezi (2006)
 Vahşiler (2012)
 Snowden (2016)

 Dış bağlantılar

 Oliver Stone fansite
 The first chapter of A Child's Night Dream by Oliver Stone at the New York Times'' site.

1946 doğumlular
Manhattan doğumlular
Amerikalı film yönetmenleri
Amerikalı film yapımcıları
Amerikalı senaristler
Amerikalı Budistler
Yahudi asıllı Amerikalılar
Fransız asıllı Amerikalılar
En İyi Uyarlama Senaryo Akademi Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Akademi Ödülü sahipleri
Gümüş Ayı Ödülü sahibi film yönetmenleri
Mor Kalp Nişanı sahipleri
Yaşayan insanlar
En İyi Yönetmen Altın Küre Ödülü sahipleri
Altın Küre Ödülü sahipleri
En İyi Senaryo Altın Küre sahipleri
BAFTA En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
BAFTA Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Chicago Sinema Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Bağımsız Ruh Ödülü sahipleri
En İyi Senaryo Bağımsız Ruh Ödülü sahipleri
En İyi Uyarlama Senaryo Satellite Ödülü sahipleri
Satellite Ödülü sahipleri

Oliver Stone


Lavandula stoechas (Karabaş otu), Lamiaceae (ballıbabagiller) familyasından Akdeniz bölgesinde yetişen, 30–100 cm. büyüklüğe erişen çok yıllık bitki türü.

Morfolojik özellikleri
Yapraklar, uzun, grimsi ipeksi tüylü 1–4 cm.dir. Çiçekler, pembe-mordur, 10–30 cm uzunlukta sivri uçlu ince yapraksız saplar üzerindeki 2–3 cm uzunluğunda çiçekler görülür. Her bir çiçekte 4–8 mm uzunluğunda bir taç yaprak bulunur. Sivri ucun üstündeki çiçekler daha büyük, uzun ve parlak lavanta mavisi renklerdedir (nadiren beyaz).

Ekolojik ihtiyaçları
Kuraklığa dayanıklıdır. Nötr veya bazik topraklar ile orta nemli yerleri tercih eder.

Türk Dünyasındaki isimleri
Güney Azerbaycan Türkleri bu bitkiyi "İsti Quduz"(ایستی قودوز) olarak isimlendirmişlerdir.

Türk mutfağında kullanımı
Ege Bölgesi mutfağında reçeli yapılır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

stoechas
Şifalı bitkiler

Lavandula stoechas


În chimia organică, adiția electrofilă (AE) este un tip de reacție chimică de adiție în cadrul căreia o legătură pi (π) dintr-un compus organic este ruptă, cu formarea a două noi legături sigma (σ). Substratul în adiția electrofilă trebuie să aibă o legătură dublă sau o legătură triplă.

Mecanism
Debutul acestei reacții chimice este formarea electrofilului, notat X+, care va forma o legătură covalentă la o legătură dublă C=C nesaturată, bogată în electroni. Sarcina pozitivă a speciei electrofile X este transferată legăturii carbon-carbon, proces în urma căruia se va forma carbocationul (în timpul formării legăturii C-X).

În cea de-a doua etapă a adiției electrofile, intermediarul de reacție încărcat pozitiv (carbocationul) se va lega de compusul cu sarcină negativă, anionul Y-, bogat în electroni, pentru a forma cea de-a doua legătură covalentă.

În toate reacțiile de adiție asimetrică, un concept important de luat în considerare este regioselectivitatea reacției, de obicei aceasta fiind determinată de regula lui Markovnikov. Totuși, avem și alte cazuri; de exemplu, compușii organo-borici dau adiții anti-Markovnikov. De asemenea, atacul electrofil la un sistem aromatic duce la un mecanism de substituție electrofilă aromatică decât la o adiție.

Tipuri

Reacții
Adițiile electrofile tipice pe care le dau alchenele sunt:
 adiția de halogeni: cu X2
 adiția de hidracid de halogen (hidrohalogenare): cu HX (hidracizii halogenilor)
 adiția de apă (hidratare): cu H2O
 adiția de hidrogen (hidrogenare): cu  H2
 reacția de oximercurare-demercurare: cu acetat mercuric și apă
 reacția de hidroborare: cu borani

Vezi și
 Adiție nucleofilă

Referințe

Reacții organice
Reacții de adiție

Adiție electrofilă


O chapéu clochê, chamado também de "la cloche" é um acessório de cabeça com as bordas viradas para baixo cujo formato remete a um sino, usado durante os anos 20 por mulheres que usavam cortes de cabelo ditos "joãozinho". Foi desenvolvido em 1908 por Caroline Reboux e nomeado pela palavra francesa para "sino". Foi abandonado na década de 1930 por modelos mais decorados, mas sua confecção por Miss Katherine Newton em Ontário durou de 1915 a 1945 aproximadamente.

Contexto Histórico
No mundo pós-Primeira Guerra, o clima era de festa. A sociedade dos anos 20 percebeu a mortalidade do ser humano e a mentalidade era  "aproveitar o momento, o agora" e não havia cidade que representasse melhor tal ideia do que Paris. A capital da França era o centro de todas as artes. Grandes artistas viveram lá contemporaneamente e frequentaram os mesmos lugares como Pablo Picasso, Salvador Dalí, Gertrude Stein, Joan Miró e Amedeo Modigliani.

Os movimentos artísticos do Surrealismo, Art Déco, Cubismo e Dadaísmo também coexistiram no mesmo período. Nos Estados Unidos, houve a ascensão do cinema, teatro e do Jazz. Uma obra usada como referência que retrata este período é o livro O Grande Gatsby, de F.Scott Fitzgerald.

No Brasil, ocorria o fortalecimento do movimento modernista, tendo seu epicentro na Semana de Arte Moderna de 1922, onde intelectuais como Anita Malfatti, Oswald de Andrade, Di Cavalcanti, Heitor Villa-Lobos e Mário de Andrade tentaram trazer novos conceitos estéticos para o país de forma mais livre de expressão. Estes pensadores tinham como objetivo criar uma identidade exclusivamente brasileira, criando ensaios próprios com estes objetivos. Dentre eles, se destaca o Movimento Antropofágico (Criado por Oswald de Andrade e Tarsila do Amaral , pintora que fez uma das obras mais conhecidas do modernismo, o Abaporu.)

Em apenas uma década, houve uma revolução gigante em todos os aspectos da sociedade ao redor do mundo inteiro, tanto que o período é conhecido como "The Roaring Twenties" (em português: "Loucos Anos 20"). Até que em 1929, houve a quebra da bolsa. Milionários perderam todo seu dinheiro, milhões de pessoas ficaram desempregadas, bancos e empresas declararam falência. A economia dos Estados Unidos e do mundo foi severamente afetada, acarretando no período conhecido como a Grande Depressão.

Moda
Durante a Primeira Guerra Mundial, a moda se tornou mais acessível. Devido À guerra, as mulheres tiveram que ocupar cargos que antigamente só eram exercidos por homens, surgindo então a necessidade de simplificar o vestuário para o uso no dia-a-dia. Com isto, suas vestimentas começaram aos poucos a se inspirar no vestuário masculino e o estilo andrógino começou a predominar entre as mulheres da época.

Silhuetas tubulares, cabelos curtos, vestidos de cauda cortados acima do joelho com pernas nuas pela primeira vez desde a pré-história se tornaram o status quo da época. Era o fim dos espartilhos como roupa feminina cotidiana e era o começo de uma nova era na moda. O padrão de beleza não era ter curvas, e sim poucos seios e quadris pequenos, sendo que a atração dos olhares estava em seus tornozelos.

Impulsionados pelo movimento Art Déco, as formas geométricas retilíneas influenciaram joias e roupas utilizadas no período e uma das estilistas mais conhecidas e mais enigmáticas da década de 1920 foi Coco Chanel. Popularizando cortes retos em peças de roupas, cabelos curtos, blazers, capas e cardigãs, Chanel se tornou o símbolo da revolução de valores e costumes da mulher da década de 20. Porém com a Grande Depressão, a moda deixou de ser prioridade e passou a ser menos ousada devido à crise e à falta de materiais no mercado.

O chapéu
Uma das imagens icônicas dos anos 20 é o chapéu clochê. Durante o início do século 20, a popularidade do estilo atingiu seu auge, com várias casas de moda abrindo ateliês de chapelaria para seguir a tendência com modelos apropriados ao estilo de peças já produzidas.

O estilo contemporâneo da época, o Art Déco, também influenciava o estilo das bordas do chapéu. Apesar de normalmente ser utilizado sem detalhes, permitindo que o corte e a forma de um chapéu bem feito fosse destaque, ocasionalmente podia ser decorado com apliques, bordados, broches, plumas ou outros. Ao fim do século 20, a tendência era dobrar as bordas do chapéu para cima. O estilo foi proeminente até o final da moda, por volta dos anos 1933.

O chapéu também podia ser usado como identificador de quem o usava, por meio de diferentes estilos de fitas amarradas. Uma fita amarrada com um laço clássico indicava que uma moça era solteira mas que já tinha um amor, um nó firme simbolizava uma mulher casada ou um laço chamativo indicava uma mulher solteira interessada em se enturmar.

Carolyn Reboux, uma chapeleira francesa, é considerada por muitos como a criadora do chapéu de feltro em forma de capacete em 1923. Reboux criaria o chapéu enrolando um pedaço de feltro em volta da cabeça do cliente, moldando, dobrando e cortando até que ela e o cliente ficassem satisfeitos com a imagem final. Reboux foi a primeira pessoa do design de moda a adicionar um véu a um chapéu, "envolvendo o rosto feminino em uma névoa" . Ela também começou a usar véus coloridos nos chapéus. Ao ler revistas e fotos da época e visitar lojas de antiguidades, é comum ver uma variedade de adornos em chapéus da época. Enquanto o chapéu combinava com a roupa principal, sapatos ou bolsa, o adorno era quase tudo que a criatividade, a hora do dia e a estação do ano permitissem.

A indústria do cinema foi influente no design de chapéus. Os chapéus usados pelas estrelas da "tela de prata", Greta Garbo, Louise Brooks, Marlene Dietrich e Carole Lombard criaram empolgação e oportunidades criativas. Lilly Dache, uma modista francesa e aprendiz de Reboux, era uma imigrante extravagante amada pelos americanos. Ela desenhou para muitos produtores de cinema. Dache foi descrita como uma criança feia com rosto fino, traços faciais marcantes e olhos verdes, com cabelos ruivos e lisos emoldurando seu rosto. Quando criança, ela começou seu design criativo de chapelaria enroscando uvas no cabelo e fazendo chapéus com as folhas. Chapéus de outono e inverno poderiam ter uma flor de feltro, uma fivela de metal de um sapato velho, fitas, tecido combinando preso em um design interessante, miçangas, fitas de veludo, penas e botões.

Design

Os chapéus clochê eram normalmente confeccionados de feltro, material que se conformava bem à cabeça, e era projetado para ser utilizado repousando na cabeça na altura das sobrancelhas enquanto cobria o olhar das mulheres que, para poder enxergar melhor, tinham que andar com o queixo erguido para cima. Essa "pose" se tornou característica da década de 1920, sendo representada em várias mídias da época. Pouco tempo após a explosão de popularidade do clochê, poderiam ser encontrados modelos em outros materiais como sisal, palha, pedrarias ou renda, adaptando-se para eventos noturnos, formais ou até casamentos.

Cabelos das mulheres da época e seus cuidados.
O começo da popularização do corte de cabelo curto na altura da mandíbula, conhecido como "Bob" nos anos 20 foi inspirado pelo livro La Garçonne ( Em português, "A Emancipada", de Victor Margueritte). A personagem principal era uma garota que se rebela contra a família que a exigia que ela seguisse os padrões estabelecidos pela sociedade de procurar um noivo, se casar e ter filhos para começar a trabalhar e se torna independente. Para marcar o rito de passagem da protagonista para a sua busca de liberdade, ela corta o cabelo. Esta personagem simboliza o grupo conhecido como melindrosas, eram as mulheres que adotavam a um novo estilo de vida: Elas bebiam, fumavam, tinham relações sexuais ocasionais, assistiam a apresentações em clubes de jazz e  principalmente, dirigiram automóveis

Com esta novidade, os chapéus usados começaram a reduzir de tamanho e se encaixar de forma mais ajustada a cabeça para o acessório não atrapalhar ao dirigir. E o Bob e outros cortes curtos de cabelo eram ideais para destacar o formato do clochê, que começou a se popularizar na década de 1920 por conseguir comprimir todas as características que as mulheres da época precisavam.
A mulher precisava ter uma cabeça pequena ou um corte curtinho "joãozinho" para encaixar o chapéu, que era feito para ficar bem apertado e encaixado.

Nomes como Louise Brooks, Gabrielle Chanel e Josephine Baker se destacam entre as figuras influentes que usavam tanto o cabelo curto como o chapéu clochê na época e se tornaram a essência da moda dos anos 20. Baker, em especial, popularizou o Eton Crop, corte que tinha aspecto colado na cabeça, usando o próprio cabelo para fazer cachos envolta da cabeça com um aspecto de moldura para o rosto. Esta técnica, hoje em dia chamada de "Baby Hair", é usada até hoje por mulheres negras.

O clochê na era moderna
O clochê voltou a ser tendência nos anos 60. No fim dos anos 80, modelos reinventados do chapéu, também ficaram em evidência. Recentemente, em 2007, o clochê foi destaque em muitas casas de costura, considerado "o acessório de alta costura do momento".

Ligações externas

Design
História do design
História da moda
Chapéus

Chapéu clochê


Leonardo Guimarães Neto (Arcoverde, 1937 — Recife, 5 de setembro de 2022) foi um economista e sociólogo brasileiro, considerado um dos mais importantes economistas nordestinos. Destacou-se por seus estudos sobre a economia da região Nordeste do Brasil, que se tornaram referência na literatura sobre o tema.

Foi professor da Universidade Federal da Paraíba, da Universidade Federal de Pernambuco e do Instituto de Economia da Unicamp. Dentre seus trabalhos, destaca-se o livro "Introdução à Formação Econômica do Nordeste" (1989), que é considerada uma obra clássica e uma das principais referências em Economia do Nordeste.

Fora da vida acadêmica, foi economista da Superintendência do Desenvolvimento do Nordeste (Sudene), onde trabalhou com Celso Furtado, e da Fundação Joaquim Nabuco. Foi assessor do Governo do Estado de Pernambuco e integrou a equipe responsável pela criação da Fundação de Desenvolvimento Municipal (Fidem), órgão promotor de desenvolvimento municipal e metropolitano de Recife (depois transformada em Agência Condepe/Fidem).

Economistas do Brasil
Economistas de Pernambuco
Professores da Universidade Federal da Paraíba
Professores da Universidade Federal de Pernambuco
Escritores sobre economia
Sociólogos de Pernambuco

Leonardo Guimarães Neto


Newton, SI birim sisteminde kuvvet birimi olup simgesi N'dir. Terim, fizik bilimine yaptığı katkılar nedeni ile İngiliz bilim insanı Isaac Newton'un adı ile anılır.

Newton, kuvvetin ölçüldüğü bir birimdir. Bir cismin ivmesini değiştirmek için uygulanan kuvvetin büyüklüğü newton cinsinden ifade edilir. Daha spesifik olarak, bir newton, bir kilogramlık bir cismi bir saniyede bir metre/saniye hızına ulaştırmak için uygulanması gereken kuvvettir.

Newton birimi, adını İngiliz fizikçi ve matematikçi Isaac Newton'dan almıştır. Newton, uluslararası birim sistemi (SI) tarafından tanımlanmıştır ve birim sembolü "N" olarak gösterilir.

Newton, bir kuvvet birimi olarak kullanılır. Örneğin, bir cisme 10 newtonluk bir kuvvet uygulamak, bu cismi belirli bir ivmeye veya harekete geçirmek için gereken kuvvettir. Newton birimi, fizik, mühendislik ve diğer alanlarda sıkça kullanılır.

Kütlesi 1 kg olan bir cismin hızını, 1 saniye içerisinde 1 m/s arttırmak için o cisme uygulanması gereken kuvvet, newton cinsinden

olarak tanımlanır.

Newton'un İkinci Yasası olan, "Birim kuvvet, birim kütlenin hızını birim zamanda birim hız kadar arttırır." belirtimince, birim kütleyi birim hızlanmaya ("hızlanma" veya "hızdaki değişme" ; "ivme" ; "hızın zamana göre birinci türevi" veya "konumun zamana göre ikinci türevi" tümü aynı kavramı karşılar) uğratan kuvvet, kütle için kilogram, uzaklık için metre ve zaman için saniye birimleri kullanıldığında, Newton birimi ile belirtilir.

Kilogramkuvvet (kgf) ise, Dünya Gezegeni'nin her kütleye uyguladığı sabit yer çekimi ivmesinin 1 kg'lık kütle için ölçülen değeridir.

Kütle hangi oranda büyürse, ona etkiyen yerçekimi de aynı oranda büyür ancak daha büyük yerçekimi kuvvetinin hızlandırması gereken kütle de aynı oranda büyük olduğu için ivme aynı kalır. Bu davranış, hava sürtünmesi olmayan ortamda bir tüy ile demir güllenin eş zamanlı düşüşü deneyi ile gözlemlenebilmiştir.

Dünya'daki yer çekimi ivmesi 'ye, yani 'ye eşittir.

Kuvvet birimleri
Isaac Newton

Newton (birim)


João Carlos da Silva Costa (født 15. januar 1956) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien
Fodboldtrænere fra Brasilien

João Carlos da Silva Costa


Altunhisar, Niğde ilinin bir ilçesidir.

Kasaba ve köyleri genelde (Kayı Boyu) Türkmen yörükleri tarafından kurulmuştur. Son yıllarda TOKİ konutları, Şehirlerarası otobüs terminali ve Engelliler Eğitim Merkezi'nin yapılmasıyla ilçede büyük bir gelişme başlamıştır. Niğde'yi Aksaray ve Ankara'ya bağlayan yol Altunhisar'dan geçmekte olup bu yol 2011'de duble yol haline getirilmiştir. Niğde'nin batısında yer alan Altunhisar önemli tarım alanlarına sahiptir. İlçe Kapadokya bölgesi sınırları içerisindedir. Eski adı Ortaköy olarak bilinir. MÖ 1500-1300 yıllarında bölgenin adı Anduğı olarak geçmektedir. Osmanlı zamanında Ortaköy adını almıştır. Altunhisar, Evliya Çelebi'nin Seyahatnamesinde yer almaktadır. 2010 yılında Çiftlik ilçesi ile Altunhisar ilçesi arasına bu ilçeleri birbirine bağlayan asfalt yol yapılmıştır. Bu yolun Altunhisar'dan çıkışından itibaren 1 km ilerisinden sağa girildiğinde burada muhteşem kayaların oyulmasıyla oluşturulmuş ve tarihi milattan öncelere kadar giden Bayatönü Kayaevi Yerleşimleri bulunmaktadır. Bakımsızdır ama 3 katlı mağara evleri görülmeye değerdir. 2005-2006 yılarında Orman Bakanlığı tarafından Altunhisar'ın yayla yolu kısmına 500 hektar büyüklüğünde orman kurulmuş olup, yeni dikilen fidanların yetişmesinden sonra, Altunhisar ikliminde değişiklikler beklenmektedir.

Nüfus

İdari yapı
Beldeler
Çömlekçi, Karakapı, Keçikalesi, Ulukışla, Yakacık, Yeşilyurt
Köyler
Akçaören, Uluören

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Altunhisar Belediyesi

Altunhisar


Candiru est une entreprise israélienne de sécurité informatique fondée en  et implantée à Tel Aviv en Israël.

Reconnue comme l'une des sociétés de cyberespionnage israéliennes les plus en pointe avec NSO Group, elle propose des logiciels qui peuvent être utilisés pour infiltrer des plateformes numériques. Sa spécialité semble être l'infiltration d'ordinateurs, en particulier ceux utilisant le système d'exploitation Windows.

La société a été présentée comme secrète par plusieurs médias dont Haaretz, la décrivant comme "l'une des sociétés de cyberguerre les plus mystérieuses d'Israël".

Historique
Candiru a été fondée par Eran Shorer et Yaakov Weizman en  sous le nom de Candiru Ltd. Son principal actionnaire est Isaac Zack, qui est par ailleurs l'un des fondateurs de NSO Group, au travers de Founders Group. De plus, cette derrière société a été cofondée par Omri Lavie, un autre des fondateurs de NSO.

L'entreprise porte le nom du candiru, un poisson parasite amazonien connu pour sa capacité apocryphe à envahir et à parasiter l'urètre humain. Bien que toujours connue sous son nom d'origine Candiru, elle a procédé à de multiples changements de son nom, la rendant plus opaque. Outre cela, elle change régulièrement de lieu, n'a pas de site Web, oblige ses employés à signer des accords de non-divulgation et à ne pas révéler leur lieu de travail sur LinkedIn. Elle recrute massivement au sein de l'unité de renseignement de Tsahal, l'Unité 8200 et rémunère ses salariés plus de 20 000€ par mois.

Selon les informations provenant des dépôts judiciaires d'une action en justice intentée par un ancien salarié, l'entreprise comptait 12 employés fin  et 70 employés fin . Au cours de la première année suivant sa création, la société n'avait aucun client, mais au début de , la société avait conclu un certain nombre d'accords à un stade avancé avec des clients d'Europe, de l'ex-Union soviétique, du golfe Persique, d'Asie et d'Amérique latine. En , Candiru emploierait 120 personnes et aurait généré un chiffre d'affaires annuel de 30 millions de dollars, ce qui en ferait la deuxième plus grande entreprise de cyberespionnage d'Israël derrière NSO Group. Selon un rapport de , la capitalisation boursière de Candiru était de 90 millions de dollars.

En , le département du commerce des États-Unis a ajouté Candiru (ainsi que NSO Group) à sa liste noire commerciale pour avoir fourni des logiciels espions à des gouvernements étrangers qui l'ont ensuite utilisé à des fins malveillantes.

Produits et services
Candiru vends ses produits et services aux agences de renseignements pour faciliter la surveillance, l'exfiltration de données et les cyber-attaques. Elle traite exclusivement avec des gouvernements. La société déclare qu'elle interdit le déploiement de ses produits aux États-Unis, en Russie, en Chine, en Israël ou en Iran, mais Microsoft a identifié des cibles de Candiru dans ces deux derniers pays.

Selon un document de l'entreprise qui a fuité en , les produits de l'entreprise peuvent être utilisés pour infiltrer les ordinateurs, les réseaux, les téléphones mobiles, sont compatibles avec plusieurs environnements de système d'exploitation (Windows, iOS et Android), nécessitent une interaction minimale pour réaliser l'infiltration, sont installés silencieusement et sont très difficile à localiser. Le document divulgué poursuit en indiquant qu'une fois déployé, le logiciel espion peut exfiltrer beaucoup de données de l'appareil compromis, comme les mots de passes, les messages et les enregistrements audios et vidéos. En plus de cela, le logiciel espion permet d'envoyer des messages directement depuis l'ordinateur de la cible. Selon un document marketing de , le logiciel espion ne provoque aucune interruption de l'appareil ciblé.

Elle propose une gamme d'approches d'attaques ciblée, comme l'infiltration par des hyperliens, des attaques de l'homme du milieu, des fichiers infectés par un virus, des attaques physiques ainsi qu'un logiciel appelé Sherlock. Selon Candiru, ce dernier serait à même de réaliser des attaques efficace contre Windows, iOS et Android. La société aurait aussi conçu de nouveaux logiciels espions personnalisés dans les cas où aucun des outils de son répertoire standard ne réussissaient à infiltrer la cible.

Affaires d'espionnage
En , des employés de Kaspersky ont révélé que le logiciel espion de Candiru était utilisé par l'agence de renseignement ouzbèke. Des failles de sécurité opérationnelles commises par le client ouzbek lors du test des outils contre divers systèmes antivirus (y comprit l'antivirus Kaspersky) ont alertés les analystes. Ils ont alors identifié l'ordinateur de test Ouzbek et découvert une adresse Web à laquelle il se connectait régulièrement, qui a été enregistrée par le Service de sécurité nationale d'Ouzbek. Les résultats leur ont ensuite permis d'identifier deux autres clients de Candiru : l'Arabie saoudite et les Émirats arabes unis. Le suivi des tactiques d'infiltration de Candiru a permis aux experts en cybersécurité d'identifier et de corriger huit exploits Windows zero-day.

En , le journal en ligne londonien
 a été attaqué et utilisée pour déployer un code malveillant sur les appareils des visiteurs. , dont une ambassade iranienne, des sociétés aérospatiales italiennes ainsi que des entités gouvernementales syriennes et yéménites, ont été ciblées. L'attaque a été découverte par ESET, qui a lié le code malveillant utilisé dans l'attaque à Candiru.

En , une enquête conjointe du Citizen Lab et de Microsoft révèle que Candiru a utilisé plus de 750 URL de sites Web fictives conçues pour apparaître comme des adresses Web d'ONG, de groupes d'activistes, d'organisations de santé et d'organisations de média pour piéger des cibles et que les outils de cyberespionnage de cette entreprise étaient utilisés pour cibler la société civile. Ainsi, Microsoft a identifié au moins 100 cibles habitant des pays d'Europe et d'Asie parmi lesquelles des politiciens, des militants des droits de l'homme, des journalistes, des universitaires, des employés d'ambassade ainsi que des dissidents politiques. Cette collaboration a permis de corriger plusieurs failles de sécurité exploitées par Candiru sur Windows, Google Chrome et Microsoft Office.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Vulnérabilité (informatique)
 Logiciel espion
 Pegasus (logiciel espion)

Liens externes
  « Hooking Candiru: Another Mercenary Spyware Vendor Comes into Focus », The Citizen Lab, 15 juillet 2021 (consulté le 18 février 2022)

Entreprise de sécurité informatique
Espionnage
Surveillance
Entreprise ayant son siège en Israël

Candiru (entreprise)


සම්පුර්ණ ජීවිත කතාව යකඩයා

යකඩයා චිත්‍රපටිය යනු සැබෑ පුද්ගලයෙකුගේ ජීවිත කතාව අලලා නීල් රූපසිංහ විසින් අධ්‍යක්‍ෂණය කෙරුණු චිත්‍රපටියකි. මෙහි ඇති සිදුවීම් අසත්‍යද වේ.

රංගනය
ගාමිණී ෆොන්සේකා
ජෙනිටා සමරවීර
රවින්ද්‍ර රන්දෙණිය
අනුලා රණවීර
රෙක්ස් කොඩිප්පිලි
සයිමන් මරවනාගොඩ
ඇන්තනි සී. පෙරේරා
ඇැලෙක්සැන්ඩර් ප්‍රනාන්දු
ශාන්ති ලේඛා
බන්දු සමරසිංහ
විල්සන් කරුණාරත්න
දෙනවක හාමිනේ
සේන අල්ගම
සොමී රත්නායක
බන්දුල ගලගෙදර
රවීන්ද්‍ර පෙරේරා

ගීතයන්
සංගීත අධ්‍යක්ෂණය - සරත් දසනායක
ගීත ප්‍රබන්ධය – කරුණාරත්න අබේසේකර / ධර්මසිරි ගමගේ, ජෝර්ජ් ලෙස්ලි රණසිංහ
සිතු දේ පැතු දේ ඉටු වී යයි – එච්.ආර්. ජෝතිපාල / සුජාතා අත්තනායක
මලින් මලට බඹරුන් ඉගිලේ - ලතා වල්පොල (ජෝර්ජ් ලෙස්ලි රණසිංහ)
යන විට පාරේ උකුල නටන තාලේ - එම්. එස්. ප්‍රනාන්දු / එච්.ආර්. ජෝතිපාල
ආශා රැලී දෑසේ වෙලී – එච්.ආර්. ජෝතිපාල / සුජාතා අත්තනායක
ගීත පොත් - ශාන්ති පොත්හල - මරදාන
ගීත තැටි - සරස්වතී

විශේෂතාව
සත්‍ය කතාවක් ඇසුරින් නිෂ්පාදිත මෙම චිත්‍රපටය පරීක්ෂණ මණ්ඩලය මඟින් හතර වරක් නැරැඹීමෙන් අනතුරුව ද 'වඩාත් සුදුසු වැඩිහිටියන්ටයි' යන ලේබලය යටතේ ප්‍රදර්ශනයට අනුමැතිය ලැබිණ.
 සත්‍ය සිද්ධියක් ඇසුරින් තැනූ චිත්‍රපටයක ගාමිණී ෆොන්සේකා රඟපෑ ප්‍රථම අවස්ථාව.

නිෂ්පාදනය
සහාය අධ්‍යක්ෂණය – ඇන්ටන් ග්‍රෙගරි
වේශ නිරූපණය - කේ. සුබ්බයියා
කලා අධ්‍යක්ෂණය - ධර්මසේන හේමපාල
සටන් අධ්‍යක්ෂණය - ඇලෙක්සැන්ඩර් ප්‍රනාන්දු
ශබ්ද පරිපාලනය - කේ. පී. කේ. බාලසිංහම්
රසායනාගාර පාලක - එස්. තිරනාවුකරසු
නිශ්චල ඡායාරූප - සිවසුබ‍්‍රමනියම්
නිෂ්පාදන කළමනාකරු - කරුණාදාස පෙරේරා
නාමාවලිය – ඒ. ඩී. රංජිත් කුමාර

ප්‍රදර්ශනය
මංගල දර්ශනය – පළාත් පාලන නිවාස හා ඉදිරි කිරීම් ඇමැති ආර්. ප්‍රේමදාස මහතා සහ එම මහත්මියත් ගො. ද්‍ර. ස. සභාපති අජන්තා විජේසේන මහතාගේත් ප්‍රධානත්වයෙන් දෙසැම්බර් 09 සවස 6.00 ට ලිබර්ටි සිනමා ශාලාවේ.
ප්‍රදර්ශනනය ලිබර්ටි, රිට්ස්, අශෝකා ඇතුළු තුන්වන මණ්ඩලයේ ප්‍රදර්ශනය අරඹන ලදී.
ප්‍රදර්ශන කාලය – මුල් සිනමා ශාලා 9 යක දින පනහ පිරුණු අතර රිට්ස් හි දින 68 ක් පෙන්වන ලදී.

යකඩයා (චිත්‍රපටිය)


Caillavet steht für:

 Caillavet, eine französische Gemeinde im Département Gers

Caillavet ist der Familienname folgender Personen:

 Arman de Caillavet (1844–1910), Madame Arman de Caillavet oder auch Madame de Caivallet, Pariser Salonnière, siehe Léontine Lippmann
 Gaston Arman de Caillavet (1870–1915), französischer Dramatiker und Librettist
 Henri Caillavet (1914–2013), französischer Politiker

Caillavet (Begriffsklärung)


الشركة التونسية للتأمين وإعادة التأمين أو اختصارًا ستار  هي إحدى شركات التأمين التونسية. تأسست عام 1958 كشركة حكومية. وتحول 35 بالمائة من رأسمالها إلى المجموعة الفرنسية للتأمين المسماة غروباما .

وتعتبر شركة ستار شركة رائدة بالنسبة لشركات التأمين التونسية إذ تحتل المرتبة الأولى في مجال التأمين على الضرر وتستحوذ وحدها على ما نسبته 29 % كما تحتل المرتبة التاسعة في مجال التأمين على الحياة بما نسبته 5 %.

مراجع

وصلة خارجية
شركة فرنسية تستحوذ على 35 % من شركة تونسية

بين المجموعة الفرنسية وستار

الموقع الرسمي http://www.star.com.tn/

مراجع

شركات تأمين
شركة تونسية للتأمين وإعادة التأمين
شركات تونسية

الشركة التونسية للتأمين وإعادة التأمين


Dobri Jelyazkov Fetisov (Bulgarca: Добри Желязков Фетисов), IPA: ) (d. 1800 - ö. 1865) ilk Bulgar fabrikatör ve endüstri sahibidir. Bulgaristan ve Osmanlı İmparatorluğu'nun ilk tekstil fabrikasını kurmuştur.

Sliven'de doğan Zhelyazkov, doğduğu kentte bir Yunan okuluna gitmiştir. 1820'lerde bir yün eğirme sistemi ve makinesi icat etmiştir.

1800 doğumlular
1865 yılında ölenler
19. yüzyıl iş insanları
Bulgar iş insanları

Dobri Jelyazkov


Die Helix (vom griechischen Spirale, Windung, Schraube) ist der medizinische Fachausdruck für den wulstartig verdickten Rand  der Ohrmuschel. Sie besteht aus Knorpel, der von Haut bedeckt ist.  An der Seite des Ohres verläuft sie relativ gerade von unten nach oben,  im oberen Anteil  bogenförmig auf den Schädel zu. Relativ häufig hat die Helix im oberen seitlichen Anteil eine kleine Verdickung aus Knorpel und Haut, die Darwin-Ohrhöcker oder auch Darwin-Tuberkulum, darwinscher Ohrhöcker oder Darwinhöcker genannt wird.  An der  Helix wird das sogenannte Helix-Piercing vorgenommen.

An der Helix können sich im Rahmen einer gutartigen Knorpelerkrankung, der Chondrodermatitis, Ohrknötchen bilden.

Einzelnachweise

Anatomie des Ohrs

Helix (Ohr)


José Fernández Aguayo, también acreditado como José F. Aguayo o José Aguayo (Madrid, 1911 – 11 de mayo de 1999), fue un director de fotografía español.

Biografía
Hijo de un fotógrafo taurino ayuda a su padre en el laboratorio. Su gran afición a los toros le hace actuar como torero profesional en más de 80 corridas con picadores, pero en 1933 se retira, después de sufrir tres graves cogidas y también por su escasa estatura. A partir de este momento, que coincide con el de la llegada del cine sonoro a España, José Fernández Aguayo comienza a trabajar como reportero gráfico especializado en corridas. Esta especialización le permite hacer un reportaje sobre el rodaje de Currito de la Cruz (1936), de Fernando Delgado - también intervino en la versión de 1949 de Luis Lucia). Sus fotografías le gustan al operador Enrique Guerner, un judío alemán que llega a España huyendo de la persecución antisemita del III Reich, lo contrata como ayudante y se convierte en un discípulo destacado. Durante la guerra civil, José Fernández Aguayo trabaja como reportero para la II República, lo que le origina algunas dificultades en la posguerra para incorporarse al trabajo, pero las depuraciones en el terreno cinematográfico fueron mínimas.

Trayectoria

Debuta como director de fotografía con Castañuela (1945), de Ramón Torrado, y hasta Las alegres chicas de Colsada (1983), de Rafael Gil, la última, interviene en casi 120 películas. Destaca su amplia colaboración con el director Juan de Orduña al principio de la posguerra, en títulos míticos, como La Lola se va a los puertos (1947), Locura de amor (1948), El último cuplé (1957), algunos de los grandes éxitos del cine español. Así como con el realizador Rafael Gil en la etapa final y menos interesante de su irregular carrera, en títulos como ...Y al tercer año, resucitó (1980), De camisa vieja a chaqueta nueva (1982). Aunque las mejores películas en las que colabora José Fernández Aguayo son Maribel y la extraña familia (1960), de José María Forqué, basada en la obra teatral homónima de Miguel Mihura; Mi calle (1960), la última película del gran director Edgar Neville, y la censurada película de El extraño viaje (1964), del polifacético Fernando Fernán Gómez. Sin embargo, su gran aportación al cine español es como colaborador de Luis Buñuel en dos de sus obras maestras, dos de las pocas películas que realiza en España. En primer lugar, Viridiana (1961), la única producción nacional ganadora de la Palma de Oro del Festival de Cannes, en la que Aguayo hace una excelente fotografía realista en blanco y negro. Y luego Tristana (1970), donde consigue unas perfectas tonalidades en color para narrar las peculiares relaciones entre el posesivo don Lope y la indefensa Tristanita.

Filmografía

Como director de fotografía:

 Castañuela (1945), de Ramón Torrado
 La Lola se va a los puertos (1947), de Juan de Orduña
 Locura de amor (1948), de Juan de Orduña
 Las aguas bajan negras (1948), de José Luis Sáenz de Heredia
 Amaya (1952), de Luis Marquina
 El último cuplé (1957), de Juan de Orduña
 Maribel y la extraña familia (1960), de José María Forqué
 Mi calle (1960), de Edgar Neville
 Viridiana (1961), de Luis Buñuel
 Adiós, Mimí Pompom (1961), de Luis Marquina
 La venganza de Don Mendo (1961), de Fernando Fernán Gómez
 Ensayo general para la muerte (1962), de Julio Coll
 La banda de los ocho (1962), de Tulio Demicheli
 Chantaje a un torero (1963), de Rafael Gil
 El extraño viaje (1964), de Fernando Fernán Gómez
 Un adulterio decente (1969), de Rafael Gil
 Tristana (1970), de Luis Buñuel
 Nada menos que todo un hombre (1972), de Rafael Gil
 De camisa vieja a chaqueta nueva (1982), de Rafael Gil
 Las alegres chicas de Colsada (1983), de Rafael Gil
 Las alegres chicas de Colsada (1984), de

Premios

Medallas del Círculo de Escritores Cinematográficos

Festival Internacional de Cine de San Sebastián

Referencias

Enlaces externos

 Nuestro cine.
 El País.

Directores de fotografía de España
Ganadores del Premio Goya de Honor
Cineastas de España
Fotógrafos de Madrid
Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes
Nacidos en Madrid
Fallecidos en Madrid

José Fernández Aguayo


Schönberg er en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Sandesneben-Nusse i den nordvestlige del af Kreis Herzogtum Lauenburg. Kreis Herzogtum Lauenburg ligger i delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Schiphorst ligger omkring 28 km nordøst for Hamborg, 24 km sydvest for Lübeck, 15 kilometer nordvest for Mölln og cirka 19 km vest for Ratzeburg.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Herzogtum Lauenburg

Schönberg (Lauenburg)


O Z25 foi um contratorpedeiro operado pela Kriegsmarine e a terceira embarcação Tipo 1936A. Sua construção começou em fevereiro de 1940 nos estaleiros da Deutsche Schiff- und Maschinenbau em Bremen e foi lançado ao mar em março de 1940, sendo comissionado na frota alemã em novembro do mesmo ano. Era armado com uma bateria principal de quatro canhões de 149 milímetros mais oito tubos de torpedo de 533 milímetros, tinha um deslocamento carregado de mais de três mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de 36 nós (67 quilômetros por hora).

O Z25 entrou em serviço no meio da Segunda Guerra Mundial e durante seus primeiros anos ele operou principalmente a partir da Noruega, escoltando embarcações alemães indo e vindo da Alemanha, participando no estabelecimento de campos minados e principalmente realizando ações contra vários comboios Aliados que seguiam para a União Soviética. Mesmo assim, no início de 1942 foi para a França participar da Operação Cerberus. A embarcação sofreu de problemas em seus motores no decorrer de 1943, o que muito restringiu suas operações durante todo o ano.

O navio foi transferido em 1944 para atuar no Mar Báltico, estabelecendo campos minados e escoltando outras embarcações. No ano seguinte ajudou na evacuação da Prússia Oriental até ser capturado pelos Aliados no final da guerra em maio. Ele passou o restante do ano sob controle britânico até ser entregue para a França em fevereiro de 1946. Foi renomeado para Hoche e colocado em serviço em agosto, viajando para as colônias francesas na África no ano seguinte. Foi modernizado na década de 1950, mas descomissionado em 1956 e desmontado em seguida.

Bibliografia

Tipo 1936A (contratorpedeiros)
Navios de 1940
Navios construídos em Bremen (estado)
Contratorpedeiros da Kriegsmarine
Contratorpedeiros da Alemanha na Segunda Guerra Mundial
Contratorpedeiros da Marinha Nacional Francesa

Z25


Through the Looking Glass conocido en América Latina como El cristal por donde miras y  en España bajo la traducción de A través del espejo es el vigésimo segundo episodio de la segunda temporada de la serie de televisión estadounidense Ángel. Escrito y dirigido por Tim Minear. El episodio se estrenó originalmente el 15 de mayo de 2001.

En este episodio Ángel y la pandilla quedan atrapados en Pylea buscando a Cordelia. Mientras que esta última ha sido nombrada como la princesa por razones desconocidas, el resto del equipo tratan de encontrar una manera de escapar.

Argumento
Ángel, Wesley y Gunn se sorprenden al ver que Cordelia ha sido coronada como la princesa de Pylea. En un principio ordena que sus amigos sean decapitados, pero rápidamente afirma estar bromeando. Después de que ella rechaza a los guardias, Cordelia cuenta cómo se convirtió en princesa, debido a sus visiones. Lorne confirma que su pueblo ha estado esperando por una chica con una maldición de la vista que según la profecía los salvará a todos.

Lorne lleva a Ángel a su casa familiar, donde el primo de Lorne, Landok identifica a Ángel como un héroe. Ángel, que se hace el invitado especial de sus fiestas del pueblo próximo, cuenta historias a la gente de Pylea, mientras Lorne solo lo ignora. Landok le ofrece a Ángel el honor de "usar el Crebbil en el Bach-nal", y Ángel está de acuerdo en participar - antes de descubrir que significa decapitar a un ser humano por lo que la gente de Pylea esperan comerse el resto. Winifred "Fred" Burkle aparece como la condenada a morir, pero Ángel se niega a matarla. Los dos entonces consiguen escapar cuando Lorne empieza a cantar, causando un dolor severo a los Pyleanos.

Al estudiar atentamente en la biblioteca del castillo, Wesley descubre que "la maldecida" tendrá que hacer algo que se llama "com-shuk" con un Groosalugg. Todos consideran pedirle a los sacerdotes a traducir el libro, hasta que descubren que es parte de una trilogía marcada con tres animales - un lobo, un carnero y un ciervo - que une a los sacerdotes a la firma de abogados del mal ubicado en Los Ángeles del presente. Silas, uno de los sacerdotes, llega para informar a Cordelia que el Groosalugg ha sido convocado y que el "com-shuk" es un ritual de apareamiento. Wesley, Gunn, Cordelia y tratan de escapar por la alcantarilla del castillo, pero Cordelia es capturado por los sacerdotes y la llevan de vuelta a su trono. Fuertemente custodiada, Cordelia se preocupa por el apareamiento con el demonio, hasta que Silas presenta al Groosalugg, que es un hombre joven, guapo y musculoso.

Fred lleva a Ángel a una cueva donde ella ha estado viviendo durante mucho tiempo. Fred habla nerviosamente mientras dibuja locamente garabatos en las paredes de la cueva. Ángel encuentra la licencia de conducir de Fred y se da cuenta de que ella es la chica de la visión de Cordy. Ella no le cree cuando él le comenta de su vida en Los Ángeles y cómo llegó a Pylea porque ha pasado mucho tiempo, y ella no quiere creer. Ángel es atacado por los guardias en su intento de llevarse a Fred al castillo, y cuando él trata de cambiar a su cara de vampiro, en vez de eso se convierte en demonio puro y hiere mortalmente a uno de los guardias con sus dientes de gran tamaño. El otro corre y Ángel se fija en la chica, dejando Fred asustada y sola. Wesley y Gunn vagan perdidos, hasta que el Ángel demonio les ataca. Durante el ataque Wesley reconoce el tatuaje de Ángel. A corta distancia, Fred cubre su mano de sangre, atrayendo a Ángel y alejándolo de sus amigos con el olor. El demonio Ángel ve su reflejo en el agua de la cueva de Fred y de repente se motiva a volver a su forma humana. Gunn y Welsey son rodeados y atados por los rebeldes que quieren enviar un mensaje al castillo. Gunn y Wesley tratar de convencer a los rebeldes que conocen a la princesa y les sugieren comunicarse civilizadamente. Los rebeldes están de acuerdo, pero su idea implica cometer homicidio. Fred acoge a Ángel mientras se retuerce dolorosamente de las consecuencias de ser controlado por su demonio interno. Llega a la conclusión de que sus amigos vieron lo que realmente era y ahora no puede volver a verlos.

El Groosalugg le dice Cordelia que sus cualidades humanas lo hacen poco atractivo a su pueblo, por lo que luchó con los demonios para poner fin a su existencia, pero después de derrotarlos a todos se ganó su nombre por su valentía y fuerza. Lorne es llevado ante Cordelia para el juicio y que está casi condenado a muerte, pero Cordelia lo perdona y luego lo echa para que pueda estar a solas con su futuro compañero. Cordelia le explica a Groosalugg que ella no es una princesa, pero él no le cree, por lo que le dijeron de ella. Silas le dice a sus compañeros sacerdotes que la princesa está reescribiendo las reglas y que quiere hacer el bien en Pylea. Tampoco les gusta que el com-shuk no se haya efectuado. Cordelia está escribiendo sus nuevas reglas cuando es interrumpida por Silas, quien trae una charola y le ordena a Groosalugg salir de la habitación. Él le dice que ella y Groosalugg son sólo herramientas y que va a hacer lo que les dicen. Cordelia se niega a aceptarlo, hasta que se sorprende al ver a Silas mostrándole el contenido de la charola: la cabeza decapitada de Lorne.

Producción
Este episodio fue el más difícil de realizar en el caso de maquillaje, ya que el maquillaje que el actor Andy Hallet usa como Lorne dura aproximadamente tres horas. De manera que para el resto de los actores que interpretan Pyleanos, fueron maquillados desde la 2 a. m.

Actuación
El creador de la serie Joss Whedon aparece brevemente en este episodio el hermano pyleano de Lorne, "Numfar". Whedon quería que su apariencia fuera una gran sorpresa, por lo que fue maquillado en un tráiler apartado. Cuando Andy Hallett , el actor que interpretó a Lorne, vio Whedon hacer la "Danza de la alegría" en el ensayo, él creyó que el actor desconocido era "basura".

Continuidad
 Aparece por primera vez Grossalug quien reaparece para la tercera temporada de la serie.
 Ángel y Winifred se conocen.
 Cuando Cordelia dice sarcásticamente que no quiere ser impregnada con las semillas de un demonio, ella hace referencia a las dos ocasiones que fue víctima de ello. (Expecting, Epiphany)
 Cuando Ángel le cuenta a los pyleanos sus aventuras él menciona la batalla que tuvo contra Vocah y cuando le cortó a Lindsey su mano, (To Shanshu in L.A.) luego Landok le pide a Ángel que repita la historia del hechicero que podía desmembrarse voluntariamente (I Fall to Pieces).

Recepción
El arco de "Pylea", que comienza con el episodio anterior y que concluye con el final de temporada, "There's No Place Like Plrtz Glrb", aparece como el noveno en el top 10 de episodios de Ángel en Slayage.com.

Referencias

Enlaces externos

Episodios de la segunda temporada de Angel

Through the Looking Glass (Angel)


La notion de choréotexte, littéralement texte de danse, est un néologisme qui a été introduit pour la première fois par Arianna Beatrice Fabbricatore dans les recherches sur l'herméneutique de la danse. C'est un concept clé pour penser la danse comme un langage à l'instar du langage verbal: le choréotexte, c'est-à-dire la chorégraphie "écrite" dans l'espace par les danseurs, peut être traité exactement comme un texte et traduit en logotexte, c'est-à-dire en paroles, par exemple le récit contenu dans un livret de ballet ou dans une description qui correspond au texte de la chorégraphie. La définition est la suivante: . Il a été utilisé par exemple par Chantal Lapeyre pour illustrer le travail d'écriture des chorégraphes.

Étymologie
Le néologisme choréotexte (du grec ancien χορεία / khoreía signifiant « danse en chœur » et  et texte du latin « textum », dérivé du verbe « texere » qui signifie « tisser ») signifie littéralement texte de danse, ou texte en mouvement. Un choréotexte est une série de mouvements perçus comme constituant un ensemble cohérent: une chorégraphie ou un extrait de celle-ci. Il se fonde sur l'idée que la notion de texte (considéré à partir de la définition de Roland Barthes comme une unité discursive dont la matérialité peut varier selon le langage employé) peut être appliquée non seulement à la forme verbale, mais aussi aux messages d'autre nature: iconographique (image), chorégraphique (mouvement), musicale (sonore), etc. Le concept de choréotexte est un outil indispensable pour penser l'écriture chorégraphique comme texte oral.

Notes et références

Vocabulaire de la danse

Choréotexte


Niels Hansen Ditlev Larsen (født 21. november 1889, død 15. november 1969) var en dansk skytte som deltog ved flere olympiske lege, 1912 i Stockholm, 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.

Larsen blev olympisk mester i skydning under OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det danske hold som vandt holdskydningen 300 meter armégevær stående. Han kom på andenpladsen ved 300 meter fri gevær tre stillinger, efter amerikaneren Morris Fisher

OL-medaljer
  1920  Antwerpen - Guld i skydning, 300 meter, armégevær, stående hold  Danmark
  1920  Antwerpen - Sølv i skydning, 300 meter, tre stillinger  Danmark
  1912  Stockholm - Bronze i skydning, 300 meter riffel, tre stillinger  Danmark
  1912  Stockholm - Bronze i skydning, 300 meter riffel, hold  Danmark
  1924  Paris - Bronze i skydning, 600 meter, fri gevær  Danmark

Eksterne henvisninger

Skytter fra Danmark
Olympiske mestre fra Danmark
Olympiske sølvmedaljevindere fra Danmark
Olympiske bronzemedaljevindere fra Danmark
Medaljevindere ved sommer-OL 1912
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1912
Medaljevindere ved sommer-OL 1920
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1920
Medaljevindere ved sommer-OL 1924
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1924
Personer fra Horsens

Niels Larsen (skytte)


الدائرة الانتخابية الرابعة، هي إحدى الدوائر الانتخابية التابعة لانتخابات مجلس الأمة الكويتي. يبلغ عدد الناخبين بالدائرة نحو 103 ألف ناخب في 2009 .

تضم المناطق التالية
 الفروانية
 الفردوس
 العمرية
 الرابية
 الرقعي
 الأندلس
 جليب الشيوخ
 ضاحية صباح الناصر
 الشدادية
 صيهد العوازم
 الرحاب
 العضيلية
 العارضية
 إشبيلية
 ضاحية عبد الله المبارك
 الصليبية والمساكن الحكومية
 مدينة سعد العبد الله
 الجهراء
 مناطق البر الممتدة من حدود دولة الكويت مع العراق شمالا وغربا وحدود الكويت مع المملكة العربية السعودية حتى مركز المتياهة جنوبا.

جغرافيا الكويت
مجلس الأمة الكويتي

الدائرة الانتخابية الرابعة (الكويت)


Heaven Can Wait (el cielo puede esperar) es una canción que hace parte del disco Invincible, del cantante estadounidense Michael Jackson. Es una balada compuesta por Michael Jackson, Teddy Riley, Andreano Heard, Nate Smith, Teron Beal, E. Laues y K. Quiller.
Fue producida por Michael, Teddy Riley, Andreano "Fanatic" Heard y Nate Smith y grabada en los estudios Future Recording y en The Hit factory/ Criteria de Miami. Teddy Riley, Bruce Swedien y George Mayers fueron los encargados de las mezclas.

La canción recibió críticas mixtas de los críticos especializados en música. Mark Anthony Neal, de SeeingBlack.com elogió la canción, diciendo: "El Cielo Puede Esperar ofrece sin duda una de las mejores interpretaciones vocales de Jackson desde el Thriller".
Robert Hilburn de Los Angeles Times dijo que la canción era "un cuento acerca de alejarse de un ángel que viene a llevarlo al cielo porque quiere quedarse con su querida.

El 27 de abril de 2002, la canción alcanzó el puesto número setenta y dos en el Billboard Hot R & B/Hip-Hop.

Significado
Heaven can wait significa "el cielo (de paraiso) puede esperar".

Fuentes
"The collection" Edición especial para Diario El País. De la colección ' Michael Jackson: The King of Pop'(2011).

Otras fuentes

Álbumes de música
Invincible, Michael Jackson, 2001. Epic.

Canciones compuestas por Michael Jackson
Canciones de Michael Jackson
Canciones en inglés
Canciones sobre el cielo
Canciones de 2001

Heaven Can Wait (canción de Michael Jackson)


Svjetski program za hranu (WFP) specijalizirana je agencija Ujedinjenih naroda zadužena za pružanje pomoći u hrani i najveća svjetska humanitarna organizacija za rješavanje slučajeva gladi i promoviranje sigurnosti hrane.
U prosjeku ova organizacija pruža pomoć u hrani za oko 90 milijuna ljudi godišnje, od kojih su oko 58 milijuna djeca.
Sjedište agencije nalazi se u talijanskom glavnom gradu Rimu. Posjeduje više od 80 ureda širom svijeta. Cilj agencije je pomoći stanovništvu koje nije u stanju proizvesti ili dobiti dovoljno hrane za sebe i svoje obitelji. Član je Grupe Ujedinjenih naroda za razvoj (UNSDG) i dio njenog izvršnog odbora. Godine 2020. dobio je Nobelovu nagradu za mir.

Povijest
Svjetski program za hranu osnovan je 1961. godine, nakon što je 1960. godine održana konferencija Organizacije za prehranu i poljoprivredu (FAO) i kada je George McGovern, direktor američke agencije Hrana za mir (engleski: Food for Peace), predložio osnivanje programa višestrane pomoći u hrani. Organizacija za prehranu i poljoprivredu i Generalna skupština Ujedinjenih naroda formalno su osnovali Svjetski program za hranu 1963. godine na eksperimentalno trogodišnje razdoblje. Godine 1965. program je proširen na trajnoj osnovi.

Bilješke
  engleski: World Food Programme, francuski: Programme alimentaire mondial; talijanski: Programma alimentare mondiale; španjolski: Programa Mundial de Alimentos; arapski: برنامج الأغذية العالمي, barnamaj al'aghdhiat alealami; ruski: Всемирная продовольственная программа, Vsemirnaja prodovoljstvennaja programma; kineski: 联合国世界粮食计划署, Liánhéguó shìjiè liángshí jìhuà shǔ

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena web stranica
 World Food Programme, Nobelova nagrada

Ujedinjeni narodi
Dobitnici Nobelove nagrade za mir
Poljoprivreda
Hrana

Svjetski program za hranu


Malá Čausa este o comună slovacă, aflată în districtul Prievidza din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 685 de locuitori.

Istoric
Localitatea Malá Čausa este atestată documentar din 1430.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Malá Čausa


An Eleocharis quadrangulata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni André Michaux, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann Jakob Roemer och Schult.. An Eleocharis quadrangulata in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eleocharis

Eleocharis quadrangulata


Mersin Büyükşehir Belediyespor (basketbol takımı), Mersin Büyükşehir Belediyespor'a bağlı erkek basketbol takımıydı.

Mersin B.B., maçlarını 1.700 kişi kapasiteli Edip Buran Spor Salonu'nda oynamaktadır. Tesisleri, Mersin Toroslar'da bulunmaktadır.

Tarihçe
Mersin BB SK, 1993 yılında kuruldu. Takım, 2004-05 sezonunda TB2L'yi şampiyon olarak tamamladı ve Türkiye Basketbol Ligi'ne yükseldi. 2008-09 sezonunda takım, ligde normal sezonu 7. sırada tamamlayarak play-off oynamaya hak kazandı. Play-off çeyrek finalinde Türk Telekom ile eşleştiler. Çeyrek final serisi sonucunda rakibine 3-1 kaybederek ligi noktaladılar.

2009-10 sezonunda Türkiye Kupası'nda finale yükseldiler. Ancak finalde son yılların güçlü takımı Fenerbahçe Ülker'e 72-68 yenilerek kupada şampiyon olamadılar.

23 Temmuz 2018 tarihinde faaliyetlerine son verme kararı alınmıştır. Kulübün 2019 yılında farklı bir kurumsal yapıyla yeniden faaliyete geçmesiyle bu takım da Mersin Büyükşehir Belediyesi Gençlik ve Spor Kulübü basketbol takımı adı altında yeniden liglere katılmıştır.

Geçmiş sezonları

Başarılar
Türkiye Basketbol 2. Ligi
 Şampiyon (1): 2005
Türkiye Kupası
 Finalist (1): 2010

Kaynakça

Mersin Büyükşehir Belediyespor
Türkiye'deki feshedilen basketbol takımları
2018'de feshedilen spor kulüpleri


La Copa División Nacional de Fútbol de Salón del Paraguay es el torneo más importante a nivel profesional de futsal en Paraguay para equipos o clubes masculinos. Es organizado por la Federación Paraguaya de Fútbol de Salón (FPFS), perteneciente a la Asociación Mundial de Futsal (AMF).

Se disputa anualmente desde el año 2012, reemplazando a las antiguas Copa República (disputada entre 2003 y 2011) y Copa Federación (jugada a nivel nacional de 1996 a 2002). La Copa Federación también se jugó entre 1990 y 1995 pero incluía únicamente a equipos capitalinos.

El nuevo torneo implica un cambio de nombre, pero continúa la tradición de las dos copas anteriores.

Sistema de campeonato
La Copa se disputa entre los mejores equipos del Campeonato Metropolitano de Primera División y del interior del país. El sistema y el número de clubes ha venido variando, pero siempre se da inicio formando grupos en la primera etapa, de la cual clasifican los mejores a las etapas finales. En el 2014, la disputan 6 clubes provenientes de diversas ciudades, inicialmente son ubicados en dos grupos de tres, luego de una rueda clasifican los dos mejores de cada grupo, las semifinales se juegan a un partido, y los ganadores pasan a la final.

En la era de la Copa República el sistema de competencia involucraba a clubes que tras las fases previas van a un cuadrangular final de una vuelta, para definir posiciones finales.

Clasificación a torneos internacionales
Por su carácter profesional, el torneo otorga representación a nivel internacional para torneos de fútbol de salón como el Sudamericano de Clubes Zona Sur que, a su vez, otorga cupos para la Copa de las Américas y esta, a su vez, a la Copa Intercontinental.

Palmarés
Se han realizado en total 23 ediciones con equipos provenientes de la capital y del interior del país. El Simón Bolívar de Asunción es el más laureado con un total de 5 títulos.

Campeonatos por año

Etapa Copa Federación, Nacional

Etapa Copa República

Etapa Copa División Nacional

Títulos por equipo (1996-2019)

Véase también
 Futsal
 Asociación Mundial de Futsal
 Confederación Panamericana de Futsal
 Confederación Sudamericana de Futsal

Bibliografía
 Historia de la Federación Paraguaya de Fútbol de Salón

Referencias

Enlaces externos
 Federación Paraguaya de Fútbol de Salón

Fútbol de Salón AMF
Eventos deportivos en Paraguay
Paraguay


L (également connu localement sous le nom d) est un ragoût traditionnel de thon de la province de Cadix. Il s'agit d'un plat de fruits de mer simple dans lequel seuls deux ingrédients sont utilisés : une grande quantité d'oignons et du thon coupé en cubes. La préparation de ce plat est généralement mieux appréciée si le thon provient de la  ou du  (différentes parties de la découpe du thon). Le ragoût est généralement aromatisé avec des feuilles de laurier et du vin de Jerez et servi très chaud.

Notes et références

Cuisine de la province de Cadix

Atún encebollado


Norfolk Adası (Norfolkça: Norf'k Ailen), Büyük Okyanus'ta, Yeni Zelanda ile Yeni Kaledonya arasında yer alan ve Avustralya'nın dış bölgesi olarak bu ülkeye bağlı olan ada. Norfolk adası, Nepean Adası ve Phillip Adası ile birlikte Norfolk Adası Bölgesi'ni oluşturmaktadır. Adanın başkenti Kingston'dır.

Genel bilgiler
 Tam adı: Norfolk Adası
 Yüzölçümü: 34.6 km²
 Başkenti: Kingston
 Para Birimi: Avustralya Doları
 Dilleri: İngilizce, Norfuk
 Nüfusu: 1 866 kişi (2002 tahmini)
 Ortalama ömür: -
 Okur yazarlık oranı: -
 Kişi başına düşen millî gelir: -

Coğrafya
Norfolk Adaları, Avustralya kıtasının 1400 km doğusunda yer almakta olup, 1100 km uzunluğundaki Norfolk sırtının bir parçasını oluşturmaktadır. Ada, başkent Kingston'un da bulunduğu en güney ucundaki alan dışında aşılamaz uçurumlar ile kaplıdır. Adanın en yüksek noktası 319 m ile Bates Dağı'dır. Norfolk adasının bir parçası olan ancak üzerinde yaşam olmayan iki adası daha bulunmaktadır, bunlar Nepean ve Phillip adalarıdır. Norfolk adası, Phillip adası gibi volkanik kökenli bir ada olması nedeniyle tarım için verimli topraklara sahiptir. Adanın en büyük şehri Burnt Pine'dir.

Nüfus
 Nüfus (Temmuz 2006 verileri): 1.828
 Nüfus artış oranı (2006 verileri): %-0,01
 Ulus: Norfolk Adalı
 Nüfusun etnik dağılımı: Bounty isyancılarının soyundan gelenler, Avustralyalılar, Yeni Zelandalılar, Polinezyalılar.
 Din (2001):
 Anglikan %34,9,
 Roma Katolikleri %11,7,
 Avustralya Birleşik Kilisesi %11,2,
 Yedinci Gün Adventistleri %2,8,
 Avustralya Hristiyanları %2,4,
 Yehova Şahitleri %0,9,
 diğer %2,7,
 belirlenmemiş %15,3,
 inançsız %18,1
 Diller: İngilizce (resmi)

Yönetim
 Ülke adı: Norfolk Adası
 Bağımsızlık durumu: Avustralya'nın bağımlı toprağıdır.
 Başkent: Kingston
 İdarî bölümler: yok (Avustralya'nın bağımlı toprağıdır.)
 Bağımsızlık günü: yok (Avustralya'nın bağımlı toprağıdır.)
 Millî bayram: Pitcairnlilerin Geliş Günü, 8 Haziran (1856)
 Anayasa: Norfolk Adası Akdi 1979

Ekonomi
 İşgücü: 1,345
 Endüstri: turizm
 Tarım ürünleri: Norfolk Adası çamı tohumu, Kentia palmiyesi tohumu, tahıllar, sebzeler, meyveler, büyükbaş hayvan, kümes hayvanı
 İhracat: 1.5 milyon $ (1991/92)
 İhracat ürünleri: Posta pulu, Norfolk Adası çamı tohumu, Kentia palmiyesi tohumu, avokado
 İhracat ortakları: Avustralya, diğer Pasifik Ada ülkeleri, Yeni Zelanda, Asya, Avrupa (2004)
 İthalat: 17.9 milyon $ (1991/92)
 İthalat ürünleri: Avustralya, diğer Pasifik Ada ülkeleri, Yeni Zelanda, Asya, Avrupa (2004)
 Para birimi: Avustralya Doları (AUD)
 Para birimi kodu: AUD
 Mali yıl: 1 Temmuz - 30 Haziran

Norfolk Adası


Die Gruppenstafette bezeichnet eine Disziplin des Feuerwehrsports. Dabei werden feuerwehrtechnische Aufgaben auf Zeit überwunden.

Geschichte
Im Jahr 1965 wurde in der DDR das erste Mal eine Bestenermittlung in der Disziplin Gruppenstafette für die zentralen Brandschutzorgane (Berufsfeuerwehr) ausgeschrieben. Der Aufbau bei den Männern war bedeutend umfangreicher als der jetzige Aufbau bei den Frauen. Zum Beispiel musste eine Bockleiter gebaut werden, die Kübelspritze zum Pumport getragen werden und Bekleidung angelegt werden. Die anfänglichen Zeiten beliefen sich auf ca. 4 Minuten. Im Jahr 1974 kamen dann Wettkämpfe für die Freiwilligen Feuerwehren hinzu. Unter anderem auch die abgewandelte Form der Gruppenstafette für die Frauen, welche dem heutigen Aufbau schon stark ähnelte.

Nach der Wende wurde im Jahr 2000 bei der Deutschen Meisterschaft im Feuerwehrsport die Gruppenstafette wieder eingeführt. Seit 2005 ist sie auch Teil der Mannschaftswertung der Deutschlandpokale.

Ablauf

Die Feuerwehrsportlerinnen stellen sich an der Startlinie auf. Nach dem Startkommando laufen zwei Feuerwehrfrauen zur Verteilerlinie und verbinden den mitgezogenen B-Schlauch mit dem ebenfalls mitgeführten Verteiler. Eine Läuferin läuft zurück und schlägt die nächste Person an, welches sich mit einem C-Schlauch auf den Weg zum Verteiler und ihn dort ankuppelt. Beide Kameraden laufen dann zur Strahlrohrlinie und kuppeln an das andere Ende des C-Schlauchs ein Strahlrohr an. Nach dem Durchkriechen einer Hürde wird die nächste Person an der Startlinie angeschlagen. Diese muss drei Knoten (Mastwurf, Kreuzknoten, Zimmermannsschlag) an einer 50 Meter entfernten Hürde korrekt binden und danach zur Startlinie zurückkehren. Die letzten beiden Läuferinnen machen sich auf den Weg zur Kübelspritze. Während die eine Läuferin den mitgebrachten D-Schlauch mit Strahlrohr und Pumpe verbindet, umrundet die andere Läuferin die Kübelspritze und schlägt die Läuferin an dem Strahlrohr ab. Diese läuft zur Kübelspritze und bedient diese. Nun müssen die Ziele (drei leere Dosen) von den Zielgeräten mit dem Wasser heruntergespritzt werden und die Strahlrohrführerin läuft Richtung Ziel. Sobald die Ziellinie überquert wird, wird die Zeit gestoppt.

Der aktuelle deutsche Rekord wird vom Team Mecklenburg-Vorpommern mit einer Zeit von 82,42 Sekunden gehalten. Er wurde von M. Twieg (B-Schlauch), S. Jakob (Verteiler), M. Grosche (C-Schlauch), S. Marek (Knoten), D. Bräuer (Kübelspritze) und N. Rambow (Spritzen) im Jahr 2012 bei der Deutschen Feuerwehr-Meisterschaft in Cottbus aufgestellt.

Siehe auch

 4×100-Meter-Feuerwehrstafette

Weblinks
 DFV-Wettkampfordnung für Feuerwehrsportwettkämpfe von 2016 (PDF-Datei; 1,5 MB)
 Wertungslisten der Deutschland-Pokale
 Feuerwehrwettkämpfe (in der DDR)
 Video-Einführung in die Gruppenstafette

Einzelnachweise

Feuerwehrsport

Gruppenstafette


August Schmidt (* 9. September 1808 in Wien; † 13. Oktober 1891 ebenda) war ein österreichischer Musikschriftsteller, Journalist, Vereinsorganisator sowie Musiker.

Leben

Ausbildung und Beruf
August Schmidt, Sohn des Musikers sowie Staatsbeamten Adam August Schmidt (1777–1847), legte 1824 am Wiener Piaristengymnasium die Reifeprüfung ab. Schmidt, der bereits im Alter von fünf Jahren von seinem Vater Violinunterricht erhalten hatte, wurde in der Folge von Johann Baptist Henneberg und Ludwig Schwarzböck zum Sänger ausgebildet. 1828 trat er seinen Militärdienst an, 1834 wurde er in der Stellung eines Kassaoffiziers in die Staatsschuldenkassa überstellt. Nachdem er dort zum Kontrolleur aufgestiegen war, wurde er 1870 in den Ruhestand verabschiedet.

Wirken
Der aktive Musiker und Komponist von Liedern, Walzern und Konzertstücken für Violine trat insbesondere als Musikschriftsteller, Journalist und Vereinsorganisator hervor. August Schmidt beteiligte sich federführend an der Gründung der Philharmonischen Konzerte (1842), des Wiener Männergesang-Vereins (1843) und der gemischten Chorvereinigung Wiener Singakademie (1858). Schmidt, der seit 1836 Gedichte, Erzählungen und Reiseberichte in Zeitungen und Zeitschriften veröffentlichte, gründete 1841 die auf die Entwicklung des Wiener Musiklebens einflussreiche Allgemeine Wiener Musikzeitung, als deren Herausgeber und Redakteur er bis 1847 fungierte. Im Anschluss war er von 1852 bis 1854 als Korrespondent der Süddeutschen Musik-Zeitung und von 1856 bis 1872 als Musikreferent des Wanderers tätig.

August Schmidt veröffentlichte unter anderem 1848 sein musikbiographisches Sammelwerk Denksteine, 1860 Geschichte des Wiener Männergesang-Vereins sowie 1890 Monographie des Madrigals.

Seine Grabstätte befindet sich auf dem Wiener Zentralfriedhof (Gruppe 33A, Reihe 1, Nummer 11).

Ehrungen
Die philosophische Fakultät der Universität Jena verlieh August Schmidt 1839 in Anerkennung seiner Verdienste die Ehrendoktorwürde (Dr. phil. h. c.). Am 24. Februar 1840 verlieh die Jenaer Universität auch Robert Schumann diesen Titel.

Werke
 Rosen, gestreut auf das Grab meiner Gattin Magdalena Maria, Wien 1837
 Orpheus. Musikalisches Album, Wien: Volke 1840–1842 (Digitalisate)
 Wegweiser für Eisenbahn-Reisende von Wien nach Bruck an der Leitha und seine Umgebung, an den Neusiedlersee, nach Rohrau, Esterház, Eisenstadt, Oedenburg etc., Wien: Pfautsch & Voß 1847 (Digitalisat)
 Denksteine. Biographien, Wien 1848 (Digitalisat)
 Der Wiener Männergesang-Verein. Geschichtliche Darstellung seines Entstehens und Wirkens zur Feier seines fünfundzwanzigjährigen Jubiläums, Wien 1868 (Digitalisat)
 Johann Nepomuk Vogl als Mensch und Dichter gezeichnet, Wien: Carl Fromme 1868 (Digitalisat)

Literatur

 Walther Killy und Rudolf Vierhaus (Hrsg.): Deutsche Biographische Enzyklopädie. Band 9, K.G. Saur Verlag GmbH & Co. KG, München, 1996 ISBN 3-598-23163-6. Seite 3.

Weblinks

 Kurzartikel zu August Schmidt in: Nachlässe in Österreich – Personenlexikon.

Autor
Journalist (Österreich)
Komponist (Österreich)
Musiker (Wien)
Person (Österreich-Ungarn)
Person (Kaisertum Österreich)
Geboren 1808
Gestorben 1891
Mann

August Schmidt (Musiker)


Michaelis Sogn eller Skovby Sogn (også Mikaelis Sogn, på tysk Kirchspiel St. Michaelis) var et sogn i Sydslesvig, tidligere dels i byen Slesvig (bymenigheden), dels i Strukstrup (Sankt Jørgen og Isted), dels i  Arns Herred (resten af landmenigheden), alle Gottorp Amt, nu i kommunerne Bollingsted (Gammellund), Husby, Isted, Lyrskov, Skovby og Slesvig i Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten. Sognet er i dag delt i sognene Michaelis-Skovby, Jydbæk-Isted og Slesvig. Sognet er opkaldt efter Ærkeenglen Mikael.

I Michaelis Sogn findes flg. stednavne:
 Annettehøj
 Arnholt (også Arnskov)
 Bøgholt
 Christiansgave
 Dækkekro
 Falkenberg
 Frederiksfeld (Friedrichsfeld)
 Gammellund
 Holdpuft
 Hvilkro (Ruhekrug)
 Isted (Idstedt)
 Istedskov
 Grydeskov
 Jydbæk (Jübek)
 Jægerkro
 Husby (også Hysby, Hüsby)
 Husbygaard
 Husbymark
 Kongshvile (Königswill)
 Lyrskov
 Nykro
 Skovby (delt i Nørre o g Sønder Skovby, Schuby)
 Slesvig-Sankt Jørgen (også Jørgensby, Schleswig-Sankt Jürgen)
 Stampe Mølle

Litteratur
 M. Mørk Hansen og C. L. Nielsen: Kirkelig Statistik over Slesvig Stift med historiske og topografiske bemærkninger, 2. bind, Kjøbenhavn 1864, side 323
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, side 536

Eksterne henvisninger
 Jydbæk-Isted Menighed / Kirchengemeinde Jübek-Idstedt
 Slesvig Menighed / Kirchengemeinde Schleswig
 St. Michaelis Skovby Menighed / Kirchengemeinde St. Michaelis Schuby
 Slesvig og omegns danske Menighed

Noter

Sogne i Sydslesvig

Michaelis Sogn


Körfez ya da eski adıyla Yarımca Kocaeli'nin bir ilçesidir. Bu ilçe batıda Gebze ve Dilovası, kuzeyde Şile ve doğuda Derince ilçeleriyle çevrilidir. TÜPRAŞ, PETKİM, İGSAŞ gibi büyük sanayi kuruluşları bu ilçede bulunmaktadır. İlçede eskiden içme suyu ihtiyacının karşılandığı bir gölet bulunmaktadır. Gölet, 1951'den 1989 yılına kadar ilçeye su vermiştir. Günümüzde ise hizmet dışıdır. İlçenin merkezi olan kasabanın eski adı Yarımca olup, 26 Eylül 1934 tarihine kadar Gebze'ye bağlı bir köydü. Bu tarihte İzmit merkez ilçesine bağlanan Yarımca, 3 Mayıs 1964'te belde olmuştur. 1987'de Çerkeşli köyü hariç Gebze'nin Hereke bucağı, merkez ilçenin batısındaki bazı köylerin ve Gebze'nin Mollafenari bucağına bağlı Duraklı ve Hatipler köyünün katılımıyla ilçe olmuştur. İlçe bugünkü sınırlarına 1989'da Duraklı ve Hatipler köyünün Gebze'nin Mollafenari bucağına dönüşüyle ulaşmıştır.

Tarihçe
İlçede 7. yüzyılda Hereke Kalesi inşa edilmiştir.

1898 yılında dönemin Almanya İmparatoru olan Kaiser II. Wilhelm'in Osmanlı İmparatorluğu'nu ziyaret etmesi dolayısıyla Kaiser II. Wilhelm Köşkü burada yaptırılmıştır.

Nüfus

Eğitim

İlkokul ve ortaokul
General Edip Bayoğlu İlkokulu
Körfez İlimtepe İlkokulu
Körfez Anadolu İlkokulu
Körfez Çeliksanayi Ortaokulu
Körfez Ahmet Taner Kışlalı İlkokulu
Körfez Mimar Sinan İlkokulu
Derince Nene Hatun ilkokulu
Körfez Nene Hatun İlkokulu
Yarımca Ortaokulu
Petkim Ortaokulu
Sevindikli İlkokulu
Sevindikli Ortaokulu
Alihocalar İlköğretim Okulu
Atatürk İlköğretim Okulu
Hedise Evyap İlkokulu
Yarımca İlkokulu
Seka Ortaokulu
İgsaş Ortaokulu
Barbaros İmam Hatip Ortaokulu
Tüpraş İlköğretim Okulu

Liseler, yüksek okul ve üniversiteler
 Kocaeli Üniversitesi Hereke ve Marshall Kampüsü
 Kocaeli Üniversitesi Körfez Yerleşkesi
 Med Marine Tuncer Şen Fen Lisesi
 Kocaeli Körfez Fen Lisesi
 Oruç Reis Anadolu Lisesi
 Körfez Teknik ve Endüstri Meslek Lisesi
 Körfez Mustafa Kemal Lisesi
 Körfez Milangaz Hacer Demirören Çok Programlı Lisesi
 Körfez Tüpraş 50. Yıl Anadolu Lisesi
 Körfez Atatürk Anadolu Lisesi (Körfez Atatürk Lisesi)
 Körfez Yarımca Lisesi
 Körfez Orhangazi Anadolu Lisesi
 Hereke Anadolu İmam Hatip Lisesi
 Çamlıtepe Mesleki ve Teknik Anadolu Lisesi
 Oruç Reis Anadolu Lisesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Körfez Belediyesi
 Körfez Kaymakamlığı

Körfez, Kocaeli