Genocidul grecilor, inclusiv genocidul pontic, a fost uciderea sistematică a populației  creștine, desfășurat în Anatolia în timpul Primului Război Mondial și al perioadei imediat următoare (1914-1922) în baza apartenenței religioase și etnice. A fost instigat de guvernul Imperiului Otoman și de mișcarea națională turcă împotriva populației grecești indigene din Imperiu și a cuprins masacre, deportări forțate cu , expulzări sumare, execuții arbitrare și distrugerea monumentelor culturale, istorice și religioase creștine ortodoxe. Potrivit diferitelor surse, câteva sute de mii de greci otomani au murit în această perioadă. Majoritatea refugiaților și supraviețuitorilor au fugit în Grecia (crescând cu peste un sfert populația anterioară a Greciei). Unii, în special cei din provinciile de est, s-au refugiat în Imperiul Rus învecinat.

Până la sfârșitul anului 1922, majoritatea grecilor din Asia Mică au fugit sau au fost uciși. Cei care au rămas au fost transferați în Grecia în condițiile ultimului schimb de populației între Grecia și Turcia din 1923, care a formalizat exodul și a împiedicat întoarcerea refugiaților. Alte grupuri etnice au fost atacate în mod similar de Imperiul Otoman în această perioadă, între care asirienii și armenii, iar unii cercetători și organizații au recunoscut aceste evenimente ca parte a aceleiași politici de genocid.

Aliații din Primul Război Mondial au condamnat masacrele sponsorizate de guvernul otoman drept crime împotriva umanității. Mai recent,  a adoptat o rezoluție în 2007, recunoscând drept genocid campania otomană împotriva minorităților creștine din Imperiu, inclusiv a grecilor. Și alte organizații au adoptat rezoluții care recunosc drept genocid campania otomană împotriva acestor minorități creștine, așa cum au făcut-o parlamentele din Grecia, Cipru, Suedia, Armenia, Țările de Jos, Germania, Austria și Republica Cehă.

Context
La izbucnirea Primului Război Mondial, Asia Mică era diversă din punct de vedere etnic, populația sa cuprinzând turci și azeri, precum și grupurile autohtone care locuiau în regiune înainte de cucerirea turcească, anume grecii pontici, grecii caucazieni, , armenii, kurzii, zaza, georgienii, cerchezii, asirienii, evreii, și lazii.

Printre cauzele campaniei turcești împotriva populației creștine vorbitoare de limbă greacă s-a numărat teama că aceasta ar fi salutat dușmanii Imperiului Otoman ca eliberatori, și credința din rândul unora dintre turci că, pentru a forma o țară modernă în epoca naționalismului, este necesară înlăturarea de pe teritoriul ei a tuturor minorităților care ar putea amenința integritatea unei națiuni turce bazate pe etnie.

Potrivit unui atașat militar german, ministrul de război otoman Ismail Enver a declarat în octombrie 1915 că dorește să "soluționeze problema greacă în timpul războiului ... în același mod în care el cred[e] că rezolv[ă] problema armenească", referindu-se la genocidul armean. (Germania și Imperiul Otoman erau aliați imediat înainte și în timpul Primului Război Mondial). La , cancelarul Germaniei Theobald von Bethmann-Hollweg raporta că:

Originea minorității grecești

Prezența grecească în Asia Mică datează cel puțin de la sfârșitul Epocii Bronzului (1450 î.e.n.).  Poetul grec Homer a trăit în regiune în jurul anului 800 î.e.n. Geograful Strabon menționează Smyrna ca fiind primul oraș grecesc din Asia Mică, și numeroase figuri grecești antice erau originare din Anatolia, între care matematicianul Thales din Milet (secolul al VII-lea), filosoful presocratic Heraclit din Efes (secolul al VI-lea î.e.n.) și fondatorul cinismului Diogene din Sinop (secolul al IV-lea î.e.n.). Grecii denumeau Marea Neagră "Euxinos Pontos" sau "marea ospitalieră" și, începând cu secolul al VIII-lea î.e.n., ei au început să navigheze de-a lungul țărmurilor ei și să se stabilească de-a lungul coastei Anatoliei. Cele mai notabile orașe grecești de la Marea Negre erau Trebizonda, Sampsounta, Sinope și Heraclea Pontica.

În perioada elenistică (334 î.e.n.–secolul I î.e.n.), care a urmat cuceririlor lui Alexandru cel Mare, cultura și limba greacă au început să domine chiar și în interiorul Asiei Mici.  regiunii a accelerat sub dominația romană și bizantină timpurie, iar din primele secole ale erei noastre, limbile anatoliene locale de origine indo-europeană au dispărut, fiind înlocuite de greaca comună. Din acest punct până la sfârșitul Evului Mediu, toți locuitorii indigeni din Asia Mică practicau creștinismul (numit ortodox răsăritean după Marea Schismă cu catolicii din 1054) și vorbeau greaca drept limbă maternă.

Cultura grecească rezultată în Asia Mică a înflorit în timpul unui mileniu de dominație (secolul al IV-lea–secolul al XV-lea e.n.) sub Imperiul Roman de Răsărit (Bizantin) predominant elenofon. Cei din Asia Mică au constituit cea mai mare parte a creștinilor ortodocși vorbitori de limbă greacă; astfel, numeroase figuri grecești recunoscute în antichitate târzie, Evul Mediu și Renaștere proveneau din Asia Mică, între care Sfântul Nicolae (270–343 e.n.), retoricianul Ioan Chrysostomos (349–407 e.n.), arhitectul Hagiei Sophia  (secolul al VI-lea e.n.), mai multe dinastii imperiale, inclusiv  (secolul al X-lea) și Komnenos (secolul al XI-lea), și savanții renascentiști Gheorghe din Trebizonda (1395–1472) și Bessarion (1403–1472).

Astfel, când popoarele turcice au început cucerirea medievală târzie a Asiei Mici, cetățenii greci bizantini erau cel mai mare grup de locuitori de acolo. Chiar și după cuceririle turcești ale interiorului, coasta muntoasă a Mării Negre din Asia Mică a rămas inima unui stat grecesc creștin, Imperiul din Trapezunt, până la căderea lui definitivă în mâinile turcilor otomani în 1461, la un an după cucerirea otomană a regiunii europene denumită acum Grecia. În următoarele patru secole, localnicii greci din Asia Mică au devenit treptat o minoritate în aceste ținuturi, în timp ce membrii comunității lor au suferit , convertindu-se la islam pentru a scăpa de obligațiile fiscale oneroase și limitările legale impuse minorităților religioase sau pur și simplu pentru a asimila cultura turcă dominantă acum.

Evenimente

După Războaiele Balcanice

Începând cu primăvara anului 1913, otomanii au implementat un program de expulzări și migrații forțate, concentrându-se asupra grecilor din regiunea Mării Egee și a Traciei de Est, a căror prezență în aceste zone a fost considerată o amenințare la adresa securității naționale. Guvernul otoman a adoptat un dublu discurs, care îi permitea să nege responsabilitatea și cunoașterea prealabilă a acestei campanii de intimidare, în timp ce satele creștine erau golite. Implicarea în anumite cazuri a funcționarilor militari și civili locali în planificarea și executarea actelor de violență și a jafurilor anti-grecești i-a determinat pe ambasadorii Greciei, ai Marilor Puteri și Patriarhia să adreseze plângeri Înaltei Porți. În semn de protest împotriva inacțiunii guvernamentale în fața acestor atacuri și a așa-numitului "boicot musulman" al produselor grecești începute în 1913, Patriarhia a închis bisericile și școlile grecești în iunie 1914. În urma presiunii interne,  a efectuat o vizită în Tracia în aprilie 1914, iar mai târziu în Marea Egee, pentru a cerceta rapoartele și a încerca să atenueze tensiunile bilaterale cu Grecia. În timp ce pretindea că nu are nicio implicare și că nu știe de aceste evenimente, Talaat s-a întâlnit cu , șeful operației de "purificare" a litoralului Mării Egee, în timpul călătoriei sale și l-a sfătuit să aibă grijă să nu fie "vizibil".

Unul dintre cele mai grave atacuri ale acestei campanii a avut loc în noaptea de , la  (în ), un oraș din Anatolia de Vest, de lângă Smyrna, unde trupele neregulate turcești au , ucigând 50 sau 100 de civili și determinând populația să fugă în Grecia. Martorul ocular francez Charles Manciet a afirmat că atrocitățile la care a asistat în Phocaea erau de natură organizată, menite să încercuiască populațiile țărănești creștine din regiune. Într-un alt atac asupra așezării Serenkieuy, din districtul Menemen, sătenii au format grupuri de rezistență armate, dar numai câțiva au reușit să supraviețuiască, după ce au fost învinși de numeroasele bande neregulate musulmane. În timpul verii aceluiași an,  (), asistată de oficialități ale guvernului și armatei, a recrutat bărbați greci de vârstă militară din Tracia și Anatolia de Vest în  în care au murit sute de mii de oameni. După ce au fost trimiși sute de kilometri în interiorul Anatoliei, acești recruți au fost folosiți la construcția de drumuri, construcții, excavări de tuneluri și alte lucrări de teren; dar numărul lor a fost redus drastic prin privațiuni și maltratări și prin masacre efective comise de către paznicii otomani.

În urma unor acorduri similare cu Bulgaria și Serbia, Imperiul Otoman a semnat un mic acord de schimb voluntar de populație cu Grecia la .  Un alt astfel de acord a fost semnat la  pentru schimbul unor "turci" (adică musulmani) din Grecia cu unii greci din Aydin și Tracia de Vest, după ce turcii i-au izgonit pe acești greci de la casele lor ca răspuns la anexarea mai multor insule de către Grecia. Schimbul nu a fost niciodată finalizat din cauza izbucnirii Primului Război Mondial. În timp ce discuțiile privind schimburile de populație erau încă în desfășurare, unitățile de  au atacat satele grecești, forțându-i pe locuitorii acestora să renunțe la casele lor pentru Grecia, și înlocuindu-i cu refugiații musulmani.

Expulzarea forțată a creștinilor din Anatolia de Vest, în special a grecilor otomani, are multe asemănări cu politica față de armeni, așa cum observau ambasadorul SUA Henry Morgenthau și istoricul Arnold Toynbee. În ambele cazuri, au jucat un rol și anumiți oficiali otomani, precum Șükrü Kaya,  și . Au fost implicate unități ale organizației speciale și batalioane de muncă; și a fost implementat un plan dublu, combinând violența neoficială, sub acoperirea politicii de stat privind populația. Această politică de persecuție și purificare etnică a fost extinsă și în alte părți ale Imperiului Otoman, inclusiv în comunitățile grecești din Pont, Capadochia și Cilicia.

Primul Război Mondial

Cu toate acestea, după noiembrie 1914, politica otomană față de populația greacă s-a schimbat; politica statului a fost limitată la migrația forțată a grecilor din zonele de coastă spre hinterlandul anatolian, în special în regiunea Mării Negre, aproape de frontul ruso-turc. Această schimbare de politică se datora cererilor germanilor de a se opri persecuția grecilor otomani, după ce Eleftherios Venizelos a pus această condiție pentru neutralitatea Greciei în convorbirile cu ambasadorul german de la Atena. Venizelos a amenințat, de asemenea, că va întreprinde o campanie similară împotriva musulmanilor care trăiau în Grecia în cazul în care politica otomană nu se schimbă. Guvernul otoman încercat să pună în aplicare această schimbare de politică, dar nu a reușit, iar atacurile, chiar crimele, au continuat să treacă nepedepsite de către oficialii locali din provincii, în ciuda instrucțiunilor repetate prin telegrame trimise de administrația centrală. Violența arbitrară și extorcarea banilor s-au intensificat mai târziu, furnizând venizeliștilor argumente în favoarea aderării Greciei la Antanta.

În iulie 1915, însărcinatul cu afaceri grec a susținut că deportările "nu pot fi altceva decât un război de anihilare împotriva națiunii grecești din Turcia și, ca măsuri ale acestora, s-au pus în aplicare convertiri forțate la islam, cu scopul evident ca, dacă după încheierea războiului, se va mai pute problema intervenției europene pentru protecția creștinilor, să mai fie rămași cât mai puțini dintre ei". Potrivit lui George W. Rendel de la Foreign Office-ul britanic, până în 1918 "au fost deportați peste  de greci, dintre care relativ puțini au supraviețuit". În memoriile sale, ambasadorul Statelor Unite în Imperiul Otoman dintre 1913 și 1916 scria: "Oriunde se adunau grecii în grupuri și sub așa-numita protecție a jandarmilor turci, au fost transportați, cea mai mare parte pe jos, spre interior. Câți dintre ei au fost împrăștiați în această manieră nu se știe cu siguranță, estimările variază oriunde între 200.000 până la 1.000.000."

În ciuda schimbării de politică, practica evacuării așezărilor grecești și relocarea locuitorilor a fost continuată, deși la scară redusă. Relocările vizau anumite regiuni care erau considerate vulnerabile din punct de vedere militar, nu întreaga populație grecească. După cum consemnează o relatare a Patriarhiei din 1919, evacuarea multor sate a fost însoțită de jafuri și de crime, în timp ce mulți au murit ca urmare a faptului că nu li s-a dat timp să-și facă proviziile necesare sau că au fost mutați in locuri nelocuibile.

Politica de stat față de grecii otomani s-a schimbat din nou în toamna lui 1916. Cum forțele Anantei ocupau încă din primăvară Lesbos, Chios și Samos, rușii înaintau în Anatolia și Grecia era pe cale să intre în război de partea aliaților, s-au făcut pregătiri pentru deportarea grecilor care locuiesc în zonele de frontieră. În ianuarie 1917,  a trimis o telegramă pentru deportarea grecilor din districtul Samsun "treizeci până la cincizeci de kilometri în interior", având grijă ca totul să se facă "fără agresiuni asupra unor persoane sau bunuri". Cu toate acestea, executarea decretelor guvernamentale, care a luat o formă sistematică din decembrie 1916, când  a venit în regiune, nu a fost efecutată așa cum s-a ordonat: bărbații au fost luați în batalioane de muncă, femeile și copiii au fost atacați de vecinii musulmani. Astfel, în martie 1917, populația din Ayvalik, un oraș de circa 30.000 de locuitori de pe coasta Mării Egee au fost  în interiorul Anatoliei, la ordinul generalului german . Operațiunea a inclus , jafuri, torturi și masacre împotriva populației civile. , episcopul de Samsun, a raportat Patriarhiei că treizeci de mii de persoane au fost deportate în regiunea Ankara, iar convoaiele de deportați au fost atacate, multe dintre aceștia fiind uciși.  a ordonat o anchetă a jafurilor și distrugerilor de sate grecești de către bandiți. Mai târziu, în 1917, au fost trimise instrucțiuni pentru autorizarea ofițerilor militari cu controlul operațiunii și pentru lărgirea domeniului său de aplicare, incluzând acum și persoanele din orașele din regiunea de coastă. Cu toate acestea, în anumite zone populațiile grecești au rămas nedeportate.

Deportați greci au fost trimiși să trăiască în satele grecești din provinciile interioare sau, în unele cazuri, în satele în care trăiau armenii înainte de a fi deportați. Satele grecești evacuate în timpul războiului din cauza preocupărilor militare au fost apoi repopulate cu imigranți și refugiați musulmani. Conform telegramelor trimise provinciilor în această perioadă, bunurile grecești mobile și imobile abandonate nu trebuiau lichidate, ca cele ale armenilor, ci "conservate".

La , , ambasadorul Suediei la Constantinopol, a trimis o depeșă privind decizia de deportare a grecilor otomani:

Potrivit lui Rendel, atrocitățile cum ar fi deportările care implicau marșuri ale morții, înfometarea în lagărele de muncă etc. au fost denumite "masacre albe". Oficialul otoman  a activat în genocidul grecilor, iar în noiembrie 1916, consulul austriac din Samsun, Kwiatkowski, a declarat că acesta i-a spus: "trebuie să terminăm cu grecii așa cum am făcut cu armenii   ... astăzi am trimis echipe în interior să omoare pe loc orice grec".

Grecii pontici au răspuns prin formarea de grupări insurgente, care au transportat arme recuperate de pe câmpurile de luptă ale Campaniei Caucazului din Primul Război Mondial sau furnizate direct de armata rusă. În 1920, insurgenții au atins apogeul în ceea ce privește forțele, care numărau 18.000 de bărbați. La , delegații  au acceptat să creeze o armată unită, compusă din unități omogene din punct de vedere etnic, iar grecilor li s-a alocat o divizie compusă din trei regimente.  a fost astfel formată din etnici greci care serveau în unitățile rusești staționate în Caucaz și din recruți răcani din rândul populației locale, inclusiv foști insurgenți. Divizia a luat parte la numeroase lupte împotriva armatei otomane, precum și a trupelor neregulate musulmane și armenești, protejând retragerea refugiaților greci în Caucazul rusesc, până când a fost desființată în urma Tratatului de la Poti.

Războiul Greco-Turc

După capitularea Imperiului Otoman, la , acesta a intrat sub controlul de jure al puterilor victorioase ale Antantei. Acesta din urmă nu au reușit însă să aducă în fața justiției pe autorii genocidului, deși în curțile marțiale din Turcia din 1919-20, mai mulți oficiali otomani au fost acuzați că au ordonat masacre împotriva grecilor și armenilor. Astfel, uciderile, masacrele și deportările au continuat sub pretextul mișcării naționale a lui Mustafa Kemal (denumit ulterior Atatürk).

Într-un raport din octombrie 1920, un ofițer britanic descrie consecințele masacrelor de la İznik din nord-vestul Anatoliei, în care el a estimat că cel puțin 100 de cadavre mutilate descompuse de bărbați, femei și copii erau prezente în și în jurul unei peșteri mari de aproximativ 300 de metri în afara zidurilor orașului.

Masacrarea și deportarea sistematice ale grecilor din Asia Mică, program care a intrat în vigoare în 1914, a fost un precursor al atrocităților comise de armatele grecești și turcești în timpul războiului greco-turc, un conflict care a urmat debarcării grecești de la Smyrna în mai 1919 și a continuat până la recucerirea Smyrnei de către turci și la Marele Incendiu din Smyrna din septembrie 1922. Rudolph Rummel a estimat numărul morților în incendiu la 100.000 de greci și armeni, care au pierit în foc și în masacrele care l-au însoțit. Potrivit lui  "estimările mai realiste variază între 10.000 și 15.000" de victime ale Marelui Incendiu din Smyrna. Aproximativ 30.000 de greci și armeni au fost deportați în interiorul Asiei Mici, dintre care majoritatea au fost executați pe drum sau au murit în condiții brutale.  de la Foreign Office-ul britanic a remarcat masacrele și deportarea grecilor în timpul războiului greco-turc. Potrivit estimărilor lui Rudolph Rummel, între 213.000 și 368.000 de greci anatolieni au fost uciși între 1919 și 1922. Au existat și masacre ale turcilor efectuate de trupele elene în timpul ocupației Anatoliei de Vest din mai 1919 până în septembrie 1922.

Despre masacrele care au avut loc în timpul războiului greco-turc din 1919-1922, istoricul britanic Arnold J. Toynbee scria că debarcările grecești au fost cele care au creat Mișcarea Națională din Turcia condusă de Mustafa Kemal: "grecii din «Pont» și turcii din teritoriile grecești ocupate au fost într-o oarecare măsură victime ale greșelilor inițiale ale dlui Venizelos și ale dlui Lloyd George la Paris".

Eforturi de ajutorare

În 1917 s-a format o organizație de ajutorare pe nume , drept răspuns la deportările și masacrările grecilor din Imperiul Otoman. Comitetul a colaborat cu  la distribuirea ajutoarelor pentru grecii otomani din Tracia și Asia Mică. Organizația s-a desființat în vara anului 1921, dar activitatea de ajutorare a grecilor a fost continuată de alte organizații.

Relatări contemporane
Diplomații germani și austro-ungari, precum și memorandumul din 1922 întocmit de diplomatul britanic  cu privire la "Masacre și persecuții turcești", au oferit dovezi ale seriilor de masacre sistematice și ale epurărilor etnice ale grecilor din Asia Mică. Acesta a citat diverși diplomați, inclusiv ambasadorii germani  și , viceconsulului german din Samsun Kuchhoff, ambasadorul Austriei Pallavicini și consulul din Samsun Ernst von Kwiatkowski și agentul oficial neoficial din Angora Signor Tuozzi. Alte persoane citate sunt clerici și activiști, inclusiv misionarul german , și Stanley Hopkins de la Fundația de Ajutorare a Orientului Apropiat. Germania și Austria-Ungaria fuseseră aliații Imperiului Otoman în Primul Război Mondial.

Relatările descriu masacre sistematice, violuri și incendieri ale satelor grecești și atribuie intenția oficialilor otomani, inclusiv premierului otoman , ,  și .

În plus, The New York Times și corespondenții săi au făcut referiri ample la evenimente, consemnând masacre, deportări, ucideri individuale, violuri, arderea unor sate grecești întregi, distrugerea bisericilor și mănăstirilor ortodoxe grecești, proiecte de "brigăzi de muncă", jafuri, terorism și alte "atrocități" comise asupra cetățenilor greci, armeni și chiar și asupra cetățenilor britanici și americani și oficialii guvernamentali. Presa australiană a relatat și ea evenimentele.

Henry Morgenthau, ambasadorul Statelor Unite ale Americii în Imperiul Otoman din 1913 până în 1916, a acuzat "guvernul turc" de o campanie de "terorism revoltător, torturi cu cruzime, sechestrarea femeilor în haremuri, pângărire a fetelor nevinovate, vânzarea multor dintre ele la 80 de cenți fiecare, uciderea a sute de mii de oameni și deportarea și înfometarea în deșert a altor sute de mii, [și] distrugerea a sute de sate și multe orașe", toate făcând parte din "executarea voită" a unei "scheme de anihilare a creștinilor armeni, greci și sirieni din Turcia". Cu toate acestea, cu câteva luni înainte de Primul Război Mondial, 100.000 de greci au fost deportați în insulele grecești sau în interior, despre care Morgenthau a declarat, "în mare parte, acestea au fost deportări de bună credință; adică, locuitorii greci au fost efectiv mutați în alte locuri și nu masacrați la grămadă. A fost probabil motivul pentru care lumea civilizată nu a protestat împotriva acestor deportări".

Consulul general al SUA, , a cărui relatare a fost criticată drept "anti-turcă", afirma că: "una dintre cele mai inteligente afirmații vehiculate de propagandiștii turci este aceea că creștinii masacrați erau la fel de răi ca și călăii lor, că era «50 –50»". În această problemă, el comentează: "dacă grecii, după masacrele din Pont și de la Smyrna, ar fi masacrat toți turcii din Grecia, abia atunci s-ar fi ajuns aproape de 50–50". În calitate de martor ocular, el laudă și grecii pentru "conduita ... față de miile de turci care locuiesc în Grecia, în timp ce erau în desfășurare masacre feroce", ceea ce, potrivit opiniei sale, a fost "unul dintre cele mai inspirate și frumoase capitole din toată istoria acelei țări".

Victime

Pentru întreaga perioadă cuprinsă între 1914 și 1922 și pentru întreaga Anatolie, există estimări academice ale numărului de decese cuprinse între 289.000 și 750.000. Cifra de 750.000 este sugerată de politologul . Savantul  a compilat diferite cifre din mai multe studii pentru a estima limite mai mici și mai mari pentru numărul morților între 1914 și 1923. El estimează că 384.000 de greci au fost exterminați din 1914 până în 1918 și 264.000 din 1920 până în 1922. Numărul total atingând 648.000. Istoricul Constantin G. Hatzidimitriou scrie că "pierderea de vieți omenești în rândul grecilor anatolieni în perioada războiului mondial și după acesta a fost de aproximativ 735.370".

Unele surse contemporane au avansat cifre diferite pentru numărul morților. Guvernul grec a strâns cifre împreună cu Patriarhia și a afirmat că au fost masacrați în total un milion de oameni. O echipă de cercetători americani a descoperit, la începutul războiului, că numărul total de greci uciși se poate apropia de 900.000 de oameni. Edward Hale Bierstadt, în 1924, a afirmat că, "conform mărturiei oficiale, turcii au măcelărit cu sânge rece începând cu 1914 1.500.000 de armeni și 500.000 de greci, bărbați, femei și copii, fără nici cea mai mică provocare." La , Emanuel Efendi, deputat otoman de Aydin, a criticat purificarea etnică a guvernului precedent și a raportat că 550.000 de greci au fost uciși în regiunile de coastă din Anatolia (inclusiv pe coasta Mării Negre) și în insulele din Marea Egee în timpul deportărilor.

Conform diferitelor surse, numărul grecilor morți în regiunea Pont din Anatolia variază între 300.000 și 360.000.  avansează numărul de 360.000 de morți pentru grecii din Pont. Potrivit lui George K. Valavanis, "pierderea de vieți omenești în rândul grecilor pontici, de la Marele Război (Primul Război Mondial) până în martie 1924, poate fi estimată la 353.000, ca urmare a unor crime, spânzurări și de la pedepse, boli și alte greutăți". Valavanis a calculat această cifră din evidențele din 1922 ale Consiliului Pontic Central din Atena, pe baza Cărții Negre a Patriarhiei Ecumenice, la care adaugă "50.000 de noi martiri", care "au ajuns să fie incluși în registru până în primăvara anului 1924".

Urmări
Articolul 142 din Tratatul de la Sèvres din 1920, pregătit după Primul Război Mondial, a numit regimul turc "terorist" și a conținut dispoziții "pentru a repara, pe cât posibil, răul provocat indivizilor în timpul masacrelor săvârșite în Turcia în timpul războiului." Tratatul de la Sèvres nu a fost niciodată ratificat de guvernul turc și în cele din urmă a fost înlocuit de Tratatul de la Lausanne. Tratatul respectiv era însoțit de o "declarație de amnistie", fără a conține nicio dispoziție cu privire la pedepsirea crimelor de război.

În 1923, un schimb de populație între Grecia și Turcia dus la o încheiere aproape completă a prezenței etnice grecești în Turcia și la un sfârșit similar al prezenței etnice turcești în mare parte din Grecia. Conform recensământului grec din 1928, 1.104.216 de greci otomani au ajuns în Grecia. Este imposibil de știut exact câți locuitori greci din Turcia au murit între 1914 și 1923 și câți etnici greci din Anatolia au fost expulzați în Grecia sau au fugit în Uniunea Sovietică. Unii dintre supraviețuitori și expulzați s-au refugiat în Imperiul Rus învecinat (ulterior, Uniunea Sovietică). Planurile similare pentru un schimb de populație au fost negociate mai devreme, în 1913–1914, între oficialii otomani și greci în timpul primei etape a genocidului grecilor, dar fuseseră întrerupte de izbucnirea Primului Război Mondial.

În 1955, Pogromul din Istanbul a făcut ca majoritatea locuitorilor greci rămași în Istanbul să fugă și să migreze de acolo. Istoricul  identifică Pogromurile din Istanbul ca o crimă foarte gravă împotriva umanității și afirmă că fuga și migrația mare a grecilor după pogrom corespunde criteriului "intenția de a distruge integral sau parțial" din .

Recunoașterea genocidului

Terminologie

Cuvântul genocid a apărut la începutul anilor '40, epoca Holocaustului, și a fost avansat de Raphael Lemkin, avocat polonez de origine evreiască. În scrierile sale despre genocid, Lemkin a detaliat soarta grecilor în Turcia. În august 1946, New York Times relata:

 (CPPCG) din 1948 a fost adoptată de Adunarea Generală a Națiunilor Unite în decembrie 1948 și a intrat în vigoare în ianuarie 1951. Ea definește genocidul în termeni legali. Înainte de crearea cuvântului "genocid", distrugerea grecilor otomani era cunoscută de greci drept "masacrul" (în greacă: ), "Marea Catastrofă" (), sau "Marea tragedie" ().

Discuțiile academice

În decembrie 2007,  (IAGS) a adoptat o rezoluție în care afirma că campania din 1914–23 împotriva  constituie genocid. Utilizând termenul "genocidul grecilor", rezoluția afirmă că, alături de asirieni, grecii otomani erau supuși unui genocid "similar calitativ" cu genocidul comis de otomani împotriva armenilor. Președintele IAGS, Gregory Stanton, a cerut guvernului turc să recunoască în cele din urmă aceste trei genocide: "Istoria acestor genocide este clară și nu mai există nicio scuză pentru actualul guvern turc, care nu a comis el însuși infracțiunile, să mai nege faptele." Redactată de savantul canadian , rezoluția a fost adoptată la  cu sprijinul a 83% din toți membrii IAGS cu drept de vot.

Mai mulți specialiști care cercetează genocidul armean, precum , Taner Akçam,  și , au afirmat totuși că problema trebuia cercetată în continuare înainte de adoptarea unei rezoluții. Manus Midlarsky observă o distincție între afirmațiile despre intenția de genocid împotriva grecilor a oficialilor otomani și acțiunile lor, subliniind limitarea masacrelor la zonele "sensibile" selectate și numărul mare de supraviețuitori greci la sfârșitul războiului. Datorită legăturilor culturale și politice ale grecilor otomani cu puterile europene, susține Midlarsky, genocidul "nu a fost o opțiune viabilă pentru otomani în cazul lor."  Taner Akçam se referă la relatările contemporane care remarcă diferența de tratare de către guvern a grecilor și armenilor otomani în timpul Primului Război Mondial și concluzionează că "în ciuda politicilor de război din ce în ce mai aspre, în special pentru perioada cuprinsă între sfârșitul anului 1916 și primele luni ale anului 1917, tratamentul aplicat grecilor de către guvern — deși comparabil în unele moduri cu măsurile împotriva armenilor — diferă în sfera de cuprindere, intenție și motivație."

Alți savanți ai genocidului, cum ar fi Dominik J. Schaller și Jürgen Zimmerer, au afirmat totuși că "calitatea genocidară a campaniilor de crime împotriva grecilor" este "evidentă".  a făcut o comparație între masacrele sporadice ale comunităților grecești pontice după 1922 și soarta armenilor.

Seminariile și cursurile mai multor universități occidentale examinează evenimentele. Printre acestea se numără   și , care are o unitate dedicată de cercetare. Evenimentele sunt, de asemenea, documentate în reviste academice, cum ar fi Genocide Studies International.

Politic
În urma unei inițiative a deputaților din așa-numita aripă "patriotică" a grupului parlamentar al partidului socialist PASOK aflat guvernare și parlamentari din gruparea conservatoare Noua Democrație, Parlamentul grec a adoptat două legi privind soarta grecilor otomani; prima în 1994 și a doua în 1998. Actele normative au fost publicate în Monitorul oficial la , respectiv la . Decretul din 1994 a afirmat genocidul din regiunea Pont a Asiei Mici și a desemnat 19 mai (ziua când Mustafa Kemal a debarcat la Samsun în 1919) ca zi de comemorare, (numită Ziua comemorării genocidului grecilor pontici) în timp ce Decretul din 1998 a afirmat genocidul grecilor din Asia Mică în ansamblu și a desemnat 14 septembrie ca zi de comemorare. Aceste legi au fost promulgate de președintele Greciei, dar nu au fost imediat puse în aplicare din cauza intervențiilor politice. După ce ziarul de stânga I Avgi a inițiat o campanie împotriva aplicării acestei legi, subiectul a intrat în dezbatere politică. Președintele partidului ecologist de stânga ,  și istoricul Angelos Elefantis, cunoscut pentru cărțile sale despre istoria comunismului grec, au fost două dintre figurile majore ale stângii politice care și-au exprimat opoziția față de decrete. Cu toate acestea, intelectualul și autorul naționalist de stânga, parlamentarul George Karabelias, l-au criticat aspru pe Elefantis și pe alții care s-au opus recunoașterii genocidului și i-au numit "istorici revizioniști", acuzând stânga grecească mainstream de o "evoluție ideologică deformată". El a spus că pentru stânga greacă, 19 mai este o "zi a amneziei".

La sfârșitul anilor 2000 Partidul Comunist din Grecia a adoptat termenul de "genocid al ponticilor" () în ziarul său oficial  și a participat la evenimente memoriale.

Republica Cipru a numit oficial și evenimentele "Genocidul grec din Pontul Asiei Mici".

Ca răspuns la legea din 1998, guvernul turc a dat publicității o declarație care susținea că descrierea evenimentelor drept genocid era "fără nicio bază istorică". "Condamnăm și protestăm împotriva acestei rezoluții", afirma o declarație a Ministerului Turc de Externe. "Cu această rezoluție, Parlamentul elen, care de fapt trebuie să-și ceară scuze poporului turc pentru distrugerea pe scară largă și masacrele comise de greci în Anatolia, nu numai că susține politica tradițională grecească de denaturare a istoriei, dar arată și că mentalitatea expansionistă grecească este încă vie", adăuga declarația.

La 11 martie 2010, Riksdagul Suediei a adoptat o moțiune de recunoaștere "ca act de genocid uciderea armenilor, asirienilor/siriacilor/caldeenilor și grecilor pontici în 1915".

La 14 mai 2013, guvernului din New South Wales i s-a înaintat o moțiune de recunoaștere a genocidului din partea lui  de la , și care a fost ulterior adoptată, devenind a patra entitate politică care recunoaște genocidul.

În martie 2015, Adunarea Națională a Armeniei a adoptat în unanimitate o rezoluție de recunoaștere a genocidelor grecilor și asirienilor.

În aprilie 2015, Stările Generale ale Țărilor de Jos și Parlamentul austriac au adoptat rezoluții de recunoaștere a genocidelor grecilor și asirienilor.

Motivele recunoașterii limitate
Națiunile Unite, Parlamentul European și Consiliul Europei nu au făcut nicio declarație conexă. Potrivit lui Constantin Fotiadis, profesor de istorie greacă modernă la , unele dintre motivele lipsei recunoașterii mai largi și a întârzierii în obținerea recunoașterii acestor evenimente sunt următoarele:

 Spre deosebire de Tratatul de la Sèvres, Tratatul de la Lausanne din 1923, care l-a înlocuit, nu a făcut nicio referire sau mențiune la aceste evenimente, pecetluind astfel sfârșitul catastrofei din Asia Mică.
 Un tratat de pace ulterioară (Tratatul de prietenie greco-turc din iunie 1930) între Grecia și Turcia. Grecia a făcut mai multe concesii pentru a rezolva toate problemele deschise între cele două țări în schimbul păcii în regiune.
 Al Doilea Război Mondial, Războiul Civil, junta militară și agitația politică din Grecia care a urmat au obligat Grecia să se concentreze asupra supraviețuirii și a altor probleme, mai degrabă decât să caute recunoașterea acestor evenimente.
 Mediul politic al Războiului Rece, în care Turcia și Grecia trebuia să fie aliați — care se confruntau cu un inamic comunist comun — nu adversari sau concurenți.

În cartea sa With Intent to Destroy: Reflections on Genocide,  susține că Turcia neagă genocidul pentru a nu pune în pericol "visul său de nouăzeci și cinci de ani de a deveni farul democrației în Orientul Apropiat".

În cartea Negotiating the Sacred: Blasphemy and Sacrilege in a Multicultural Society, Elizabeth Burns Coleman și Kevin White prezintă o listă de motive ce explică incapacitatea Turciei de a recunoaște genocidele comise de Junii Turci, scriind:
și propun următoarele motive pentru negarea genocidelor de către Turcia:

Genocidul ca model pentru viitoarele crime
"Modelul" lui Kemal a rămas activ pentru mișcarea nazistă din Republica Germană de la Weimar și din al Treilea Reich până la sfârșitul celui de al Doilea Război Mondial. Hitler a declarat că se consideră un "discipol" al lui Kemal, pe care l-a numit "steaua [lui] în întuneric", în timp ce contribuția acestuia din urmă la formarea ideologiei național-socialiste reiese intens din literatura nazistă. Kemal și noua sa Turcie din 1923 au constituit arhetipul "Führerului perfect" și al "bunelor practici naționale" pentru nazism. Presa celui de al Treilea Reich a subliniat "modelul turcesc" și a lăudat continuu "beneficiile" purificărilor etnice și ale genocidului.

De la primii săi pași, Partidul Național Socialist al lui Adolf Hitler a folosit metodele statului turc ca etalon pentru a se inspira. Ziarul oficial nazist Völkischer Beobachter ("Observatorul Völkisch"), în numărul său din februarie 1921, sublinia cu admirație într-un articol intitulat "Modelul de urmat":  Națiunea germană nu va avea într-o bună zi altă variantă să recurgă și la metode turcești.  O publicație nazistă din 1925 lăuda noul stat turc pentru politica sa de "purificare", care "aruncă elementul grecesc în mare". Majoritatea scriitorilor celui de al Treilea Reich subliniază că dublul genocid (împotriva grecilor și armenilor) a fost o condiție necesară pentru succesul noii Turcii, NSDAP publicând caracteristic:  Numai prin anihilarea triburilor grecești și armenești din Anatolia a devenit posibilă crearea unui stat național turc și formarea unui corp turcesc de societate neștirbit, într-un singur stat.

Literatură
Genocidul grecilor este amintit într-o serie de lucrări moderne.

 Not Even My Name de  este povestea supraviețuirii, la zece ani, a mamei ei, Sano (Themia) Halo (nume originar Euthemia "Themia" Barytimidou, în greaca pontică: Ευθυμία Βαρυτιμίδου), în ciuda marșului morții din timpul genocidului grecilor, care i-a anihilat familia. Titlul se referă la faptul că Themia și-a primit numele de Sano din partea unei familii de limbă arabă care nu putea pronunța numele ei grecesc, după ce au luat-o ca slujitoare în timpul genocidului grecilor. Narațiunea este povestită de fiica sa Thea și include pelerinajul lor mamă-fiică în Turcia Pontului, în căutarea casei lui Sano, la șaptezeci de ani de la exilul ei.
  este o autobiografie a romancierului grec  care povestește despre experiențele sale din timpul genocidului grecilor într-un marș al morții spre interior, de la casa natală din Ayvali (în ), Turcia. Din cei 3000 de "recrutați" în "brigada sa de muncă" (denumită altfel ), doar 23 au supraviețuit. Titlul se referă la numărul (31328) atribuit lui Elias de către armata turcă în timpul marșului morții. Cartea a fost ecranizată sub titlul 1922 de  în 1978, film care a fost însă interzis în Grecia până în 1982, din cauza presiunii din partea Turciei, care afirma că permiterea proiecțiilor în Grecia ar deteriora relațiile greco-turce.

Memoriale

Au fost ridicate monumente care comemorează soarta grecilor otomani în toată Grecia, precum și într-o serie de alte țări, inclusiv Australia, Canada, Germania, Suedia și Statele Unite.

Vezi și
 Genocidul armean

Note

Bibliografie

Relatări contemporane

  (2001). Not Even My Name, New York: Picador.

   .
   .
   .
 .
   .
 .

Surse secundare

 Ascherson, Neal (1995). Black Sea, New York: Hill și Wang, .
   .
 Bassiouni, M. Cherif (1999). Crimes Against Humanity in International Criminal Law, Haga: Kluwer
 Hulse, Carl (2007). U.S. and Turkey Thwart Armenian Genocide Bill, The New York Times, 26 octombrie 2007
   .
   .

 .
   .
   .
 .

   .
 Midlarsky, Manus I. (2005). The Killing Trap, Cambridge: Cambridge University Press.
 Naimark, Norman M. (2001). Fires of Hatred: Ethnic Cleansing in Twentieth-Century Europe, Cambridge și Londra: Harvard University Press.
   .

Lectură suplimentară

Cărți

 Akcam, Taner. From Empire to Republic: Turkish Nationalism and the Armenian Genocide, New York: Zed Books, 2004.
 Andreadis, George, Tamama: The Missing Girl of Pontos, Atena: Gordios, 1993.
   .
   .
 Compton, Carl C. The Morning Cometh, New Rochelle, NY: Aristide D. Caratzas, 1986.
   .
 . În paisprezece volume, inclusiv unsprezece volume de materiale (zboruri. 4–14).
 .
 King, Charles (2005). The Black Sea: A History, Oxford: Oxford University Press
 Koromila, Marianna (2002). The Greeks and the Black Sea, Panorama Cultural Society.
   .
   .
   .
     .
 Housepian Dobkin, Marjorie. Smyrna 1922: the Destruction of a City, New York, NY: Newmark Press, 1998.
 Lieberman, Benjamin (2006). Terrible Fate: Ethnic Cleansing in the Making of Modern Europe, Ivan R. Dee.
 de Murat, Jean. The Great Extirpation of Hellenism and Christianity in Asia Minor: the historic and systematic deception of world opinion concerning the hideous Christianity's uprooting of 1922, Miami, FL (Atena, GR : A. Triantafillis) 1999.
 Papadopoulos, Alexander. Persecutions of the Greeks in Turkey before the European War: on the basis of official documents, New York: Oxford University Press, filiala americană, 1919.
 Pavlides, Ioannis. Pages of History of Pontus and Asia Minor, Salonic, GR, 1980.
   .

 Erik Sjöberg. THE MAKING OF THE GREEK GENOCIDE Contested Memories of the Ottoman Greek Catastrophe, 2016.
 Shenk, Robert. "America's Black Sea Fleet - The U.S. Navy Amid War and Revolution,1919-1923", Press Naval Institute, Annapolis Maryland, 2012

 Tsirkinidis, Harry. At last we uprooted them... The Genocide of Greeks of Pontos, Thrace, and Asia Minor, through the French archives, Salonic: Kyriakidis Bros, 1999.
 Ward, Mark H. The Deportations in Asia Minor  1921–1922, Londra: Liga Anglo-Elenă, 1922.

Articole

 Bjornlund, Matthias, " The 1914 cleansing of Aegean Greeks as a case of violent Turkification", Journal of Genocide Research, Volumul 10, Numărul 1, martie 2008, pp.   41-58.
 Hlamides, Nikolaos, " The Greief Relief Committee: America's Response to the Greek Genocide ", Studii și prevenire a genocidului, Volumul 3, Ediția 3, decembrie 2008, pp.   375-83.

 Vryonis, Speros, "Greek Labor Battalions in Asia Minor", The Armenian Genocide: Cultural and Ethical Legacies (ed. Hovannisian, Richard), New Brunswick, NJ: Transaction Publishers, 2007, pp. 275-90.
 .
 .

Legături externe

 Bibliografie la Greek Genocide Resource Center
 "Massacre of Greeks Charged to the Turks", The Atlanta Constitution. 17 iunie 1914.
 "Reports Massacres of Greeks in Pontus; Central Council Says They Attend Execution of Prominent Natives for Alleged Rebellion". The New York Times. Duminică 6 noiembrie 1921.

Discriminare
Genocid
Războiul de Independență al Turciei
Istoria Greciei
Istoria Turciei
Pages with unreviewed translations

Genocidul grecilor


A fi între Scila și Caribda este o expresie provenită din mitologia greacă, care înseamnă "a alege între două rele".

Mitul și proverbul
Scila și Caribda erau monștri marini mitici menționați de Homer; ei se aflau, potrivit mitologiei grecești, pe părți opuse ale strâmtorii Messina, între Sicilia și Italia continentală. Există explicații raționale pentru cei doi monștri. Scila era un grup de stânci (fiind descrisă ca un monstru marin cu șase capete) pe partea italiană a strâmtorii, în timp ce Caribda era un vârtej aproape de coasta Siciliei. Scila și Caribda erau considerate un obstacol maritim, deoarece erau situate destul de aproape una de cealaltă încât reprezentau o amenințare inevitabilă pentru marinarii care încercau să treacă pe acolo; cei care încercau să o evite pe Caribda treceau prea aproape de Scila și invers. Potrivit lui Homer, Ulise a fost forțat să aleagă cu ce monstru să se confrunte în timp ce trecea prin strâmtoare; el a optat mai degrabă să treacă de Scila și să piardă doar câțiva marinari decât să riște pierderea întregii corăbii în vârtej.

Din cauza unor astfel de povești, navigarea între două pericole a dobândit în cele din urmă un sens de proverb. O expresie echivalentă în limba engleză este "între o stâncă și un loc greu". Versul latin incidit in scyllam cupiens vitare charybdim (el se îndreaptă către Scila, vrând să o evite pe Caribda) devenise proverbial mai devreme, cu un sens asemănător cu "a sări din lac în puț". Erasmus l-a menționat ca un vechi proverb în Adagia, deși exemplul cunoscut cel mai vechi este în Alexandreis, un poem epic latin din secolul al XII-lea al lui Walter de Châtillon.

Referințe culturale și populare
Mitului i s-a dat o interpretare alegorică de către poetul francez Barthélémy Aneau în cartea cu ilustrații Picta Poesis (1552). Acolo cineva este sfătuit să aleagă mai degrabă riscul de a fi invidiat datorită averii sau reputației sale decât de a fi înghițit de Caribda sărăciei. "Alegeți-l pe cel mai mic dintre aceste rele. Un om înțelept ar prefera să fie invidiat decât calic."

Povestea a fost adesea aplicată ulterior unor situații politice dilematice. În desenul Britannia între Scila și Caribda (3 iunie 1793) al lui James Gillray, "William Pitt conduce nava Constituție, conținând o Britanie alarmată, între stânca democrației (cu boneta libertății în vârful său) și vârtejul puterii arbitrare (în forma unei coroane răsturnate) către raiul îndepărtat al libertății". Aceasta avea loc în contextul influenței exercitate de Revoluția Franceză asupra politicii din Marea Britanie. Că dilema a rămas încă rezolvată după revoluție este sugerată de Percy Bysshe Shelley, care se întorcea la idiom Acest lucru a fost în contextul efect al Revoluției franceze asupra politicii din marea Britanie. Dilema urma încă să fie rezolvată după încheierea revoluției, sugera revenirea la acest proverb a lui Percy Bysshe Shelley în eseul A Defence of Poetry (1820): "bogații au devenit mai bogați și săracii au devenit mai săraci, iar nava statului este condusă între Scila și Caribda de anarhie și despotism".

O caricatură publicată în Punch de John Tenniel, în data de 10 octombrie 1863, îl reprezintă pe primul ministru Lordul Palmerston urmărind cu atenție nava ce reprezenta statul britanic între amenințările Scylla, o stâncă abruptă având formă feței hidoase a lui Abraham Lincoln, și Caribda, un vârtej înspumat ce semăna cu fața lui Jefferson Davis. Un scut inscripționat "Neutralitate" atârna de catargul navei, referindu-se la modul în care Palmerston a încercat să mențină o imparțialitate strictă față de ambii combatanți în  Războiul Civil American. Revista satirică americană Puck a folosit, de asemenea, acest mit într-o caricatură realizată de F. Graetz, datată 26 noiembrie 1884, în care președintele ales Grover Cleveland, ce era necăsătorit, vâslea disperat între monștri ce mârâiau intitulați "Soacră" și "Vânători de funcții".

Victor Hugo folosește expresia franceză echivalentă (tomber de Charybde en Scylla) în romanul Mizerabilii (1862), din nou, într-un context politic, ca o metaforă pentru organizarea a două baricade rebele în perioada de apogeu a revoltei din Paris, în jurul căreia culminează evenimentele finale ale cărții. Primul capitol al părții finale este intitulat "Între Caribda mahalalei Saint-Antoine și Scilla mahalalei Temple".

În romanul de război The Cruel Sea (1951) al lui Nicholas Monsarrat, cu toate acestea, ofițerul inferior din înalta societate, Morell, este tachinat de colegul său din clasa de mijloc — și mai progresist —, Lockhart, pentru folosirea acestei expresii de modă veche.

Cu toate acestea, expresia a fost folosită în versurile pieselor muzicale ale trupelor contemporane. În single-ul "Wrapped Around Your Finger" (1983) al trupei The Police, cea de-al doilea vers îl folosește ca o metaforă pentru intrarea într-o relație periculoasă; acest lucru este întărit de o menționare ulterioară a expresiei similare "the devil and the deep blue sea". Trupa americana de heavy metal Trivium s-a referit, de asemenea, la această expresie în piesa"Torn Between Scylla and Charybdis" de pe albumul Shogun (2008), în care versurile sunt despre necesitatea de a alege "între moarte și osândă".

Referințe

Legături externe
 Odyssey in Ancient Greek and translation from Perseus Project, with hyperlinks to grammatical and mythological commentary

Dileme

Între Scila și Caribda


Bob Zimmer (né le ) est un homme politique canadien de la Colombie-Britannique. Il est député fédéral conservateur de la circonscription britanno-colombienne de Prince George—Peace River et ensuite Prince George—Peace River—Northern Rockies à partir de 2011.

Biographie
Né à Dawson Creek en Colombie-Britannique, Zimmer grandit à Fort St. John et gradue de la  en 1986 avant de travailler comme aide-soudeur dans l'industrie pétrolière . Étudiant au , il travaille ensuite comme compagnon charpentier dans une petite entreprise en construction de 1995 à 1998. Il s'établit ensuite dans la vallée du Fraser et joue avec la British Columbia Rugby Union. En 1999, il étudie à l'université Trinity Western où il entraîne l'équipe de rugby et gradue avec baccalauréat en science de l'activité physique. Il complète ensuite une formation de 12 mois en enseignement de l'université de la Colombie-Britannique avant de retourner enseigner dans la North Peace Secondary School à Fort St. John.

Politique
Zimmer rejoins le Parti réformiste du Canada en 1988 et cite le chef réformiste Preston Manning et le premier ministre albertain Ralph Klein comme des modèles politique. Demeurant à Abbotsford, il milite pour le candidat réformiste Randy White dans la circonscription de Langley—Abbotsford. De retour à Fort St. John, il se joint à l'Association conservatrice de la circonscription de Prince George-Peace River et y travaille comme président, secrétaire et directeur-général. Après le départ du député de longue date, HJay Hill, il annonce vouloir se présenter à la course à l'investiture, course qu'il remporte face à Dan Davies, collègue enseignant, et Colin Kinsley, ancien maire de Prince George, après six tours de scrutin.

Élu en 2011, il l'emporte face à la candidate néo-démocrate et ancienne député provinciale . Il milite pour obtenir des fonds fédéraux pour l'agrandissement de la  et de la route de l'Alaska, ainsi que pour une réévaluation des pensions des anciens parlementaires fédéraux.

Réélu en 2015, il s'oppose à une nouvelle étude sur le meurtre des femmes autochtones en prétextant la réalisation d'études précédente pointant vers le statut économique et le manque d'emploi. Soutenant Andrew Scheer lors de la course à la chefferie conservatrice de mai 2017, il présente un projet de loi privé visant à éliminer les expirations sur les permis de port d'armes. Seul les Conservateur approuveront le projet qui sera finalement défait. En octobre 2020, il est un des sept députés à voter contre le projet C-6 visant à interdire les thérapies de conversion.

Il est réélu en 2019 et 2021.

Résultats électoraux

Références
Mr. Bob Zimmer, M.P. - Chambre des communes du Canada

Actuel député fédéral canadien
Député du Parti conservateur du Canada
Député fédéral canadien provenant de la Colombie-Britannique
Étudiant de l'Université Trinity Western

Bob Zimmer


سمانتا مسلسل فنزويلي انتج سنة 1998 من طرف الشركة الفنزويلية. يتكون المسلسل من 120 حلقة عرض في الشرق الأوسط حصريا على قناة 2M سنة 2004.

القصة
سامنتا فتاة جميلة تعيش وتعمل في مزرعة السيد بالديمار رينكون. في أحد الأيام وبينما كانت تبحث عن حصانها في الحقول، ترى سامنتا طائرة صغيرة تتحطم فتسرع إلى مكان وقوع الحادث وهناك تجد لويس ألبيرتو أرانغورن جريحا ولكن غير فاقد للوعي تماما.

كنتيجة للصدمة يعاني لويس ألبيرتو من فقدان الذاكرة المؤقت مما يمنعه من كشف هويته الحقيقية لسامنتا وللسيد رينكون وابنته رايسا. فيحسبونه مجرد موظف في مؤسسة أرانغورن دون أن يشتبهوا أنه مالك المؤسسة. فتهتم سامنتا كثيرا لحاله فتخصص كل وقتها لرعايته. وهناك تبدأ قصة حب بين الشخصين اللذان يجهلان كل شيء عن بعضهما البعض.

عند عودته إلى أهله وذويه، يستعيد لويس ألبيرتو ذاكرته وبالتالي ينسى كل ما حدث له، بما في ذلك حبه لسامنتا. يعود إلى منزله فيعلم أن زوجته قد استسلمت للمرض بعد خمس سنوات من المعاناة. لكنه يكتشف مع مرور الوقت أنها قتلت على يد أعز صديقاتها بيتسايدا المستعدة لكل شيء من أجل الظفر بقلب وحب لويس ألبيرتو.

لكن عندما يتذكر لويس ألبيرتو فجأة الأيام التي قضاها في المزرعة، يتذكر حبه لسامنتا فيقرر البحث عنها، فيتم الزواج بينهما. لكن عند العودة إلى كراكاس، ستضطرر لمواجهة ثلاث نساء هدفهن إبعادها عن لويس ألبيرتو: بيتسايدا ورايسا ابنة رينكون وأنابيلا ابنة لويس البيرتو.

الابطال
 أليسيا ماتشادو -سمانتا
 أليخاندرو مارتينيز -لويس البيرتو
 دانيال ألفارادو -مورو
 خورخي أرافينا

روابط خارجية

مراجع

تيلينوفيلا 1998
تيلينوفيلا فنزويلية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في فنزويلا
مسلسلات تلفزيونية بالإسبانية
مسلسلات تلفزيونية فنزويلية
مسلسلات تلفزيونية فنزويلية انتهت في 1998
مسلسلات تلفزيونية فنزويلية بدأ عرضها في 1998

سمانتا (مسلسل)


Maziva mast ili mast za podmazivanje je plastično mazivo u kojem je bazno ulje sredstvima za zgušnjavanje dovedeno u stanje gela, pa u tom obliku služi za podmazivanje valjnih i kliznih ležajeva i drugih kliznih površina. Bazna ulja mogu biti mineralna ili sintetička. Ugušćivala su najčešće sapuni različitih kovina (metala), u prvom redu litija, pa zatim kalcija, te rjeđe aluminija, natrija i barija. U primjeni se najviše koriste litijske višenamjenske masti koje dobro podnose visoke i niske temperature te utjecaj vode i vlage. Za primjenu u širem području radnih temperatura primjenjuju se složene (kompleksne) litijske i kalcijske masti te za posebne primjene, kao na primjer za zupčanike, i aluminijske složene masti. Osim sapunskih ugušćivala, u mastima se koriste i nesapunska ugušćivala, koja mogu biti anorganska kao betonitna glina ili silika-gel, koji su pogodni za primjenu kod viših temperatura. Sintetička ugušćivala su poliurea, te amidi i anilidi, a koriste se kao višenamjenske i osobito kao visokotemperaturne masti.

Za poboljšanje oksidacijske i toplinske stabilnosti, zaštite od korozije, za poboljšanje mazivosti i čvrstoće mazivog sloja, te svojstva za podnošenje ekstremnih tlakova, mazivim se mastima dodaju aditivi slično kao i mazivim uljima. U mazivim se mastima za povećanje sigurnosti podmazivanja, te za manje brzine klizanja često koriste i čvrsta maziva, kao grafit i molibdenov disulfid MoS2.

Tako na primjer, litijska mast ili mast na bazi litija ima točku kapanja (topljenja) od 190 do 220 °C, pa ipak najveća temperatura primjene za litijske masti je 120 °C.

Izvori

Organska kemija
Tehnologija

Maziva mast


Jean Carlos Francisco Deza Sánchez (Callao, 9 de junio de 1993) es un futbolista peruano que juega como extremo izquierdo y su equipo actual es  Alianza Universidad de la Liga 2 de Perú. Fue internacional con la selección de fútbol de Perú.

Trayectoria
Comenzó en la Academia Cantolao del Callao. Luego de entrenar con los equipos argentinos de Lanús y Boca Juniors durante un año y el equipo alemán FC Freiburg durante 2 meses, al cumplir 18 años acepta la oferta del Club MSK Zilina de Eslovaquia.

MŠK Žilina y Universidad San Martín de Porres
El 27 de agosto de 2011, Deza debutó profesionalmente en la liga eslovaca. Durante su primera temporada, Deza consiguió ganar la Superliga de Eslovaquia de la temporada 2011-2012 y la Copa de Eslovaquia 2012. En su segunda temporada en el fútbol de Eslovaquia solo alterna en algunos partidos. Jugó su primer partido de calificación para la Champions League el 17 de julio de 2012.  La victoria por 1-0 en casa no fue suficiente para obtener el pase a la siguiente ronda, ya que perdieron el partido de vuelta con un resultado de dos goles a cero.

Luego del sudamericano Sub-20 de Argentina, el 20 de marzo del 2013 firmó contrato con el club Universidad San Martín de Porres.

Montpellier HSC
En agosto del 2013 fue cedido a préstamo por un año con opción de compra al club Montpellier Hérault de la Ligue 1 de Francia.

El 14 de septiembre de 2013, hizo su debut en la Ligue 1 en el Stade de la Mosson durante el empate 0-0 contra el Stade de Reims.

Luego de jugar los últimos partidos del Campeonato Francés 2014 como titular, fue convocado a la Selección nacional de Perú en el mes de abril. En el verano del 2014 firma contrato con el Club Montpellier HSC hasta junio del 2017.

En su segundo año en Monpellier no llegó a jugar los primeros partidos de la temporada 2014/15 por una lesión y fue alternando con la reserva. A fines del 2014 Deza decide quedarse en Perú a pasar el verano y  Monpellier lo declara transferible y el 22 de enero de 2015 acepta la oferta del Club Alianza Lima del Perú, el jugador fue en calidad de préstamo durante 6 meses.

Alianza Lima y vuelta al Montpellier HSC
El 26 de enero de 2015 el Club Alianza Lima lo presentó públicamente y debutó el 18 de febrero en el Torneo del Inca ante Unión Comercio Tuvo alguna continuidad en Alianza Lima y volvió a jugar contra Sport Loreto ingresando en los minutos finales del encuentro.

El 21 de marzo, Ricardo Gareca lo convoca a la selección para el amistoso contra Venezuela. Luego de algunos problemas de disciplina en julio de 2015 regresa a Francia a su equipo el Montpellier Herault SC.

En julio de 2015 el delantero acabó su vínculo con el Club Alianza Lima y vuelve al club dueño de su pase, durante los meses de octubre y noviembre de 2015 ha disputado todos los partidos de su equipo en la Liga Francesa varios de ellos como titular. En mayo del 2016 su contrato con el Club Montpellier es rescindido de mutuo acuerdo.

Paso por el Levski Sofia y vuelta al Perú
Es presentando al Levski Sofia de la Liga A de Bulgaria por dos años sin embargo tras una floja temporada donde solo logró un gol llega a Lima de vacaciones de Navidad del 2016 Deza decidió permanecer en Lima, en consecuencia el Club búlgaro presentó una demanda contra Deza el cual incumplió un mes sin presentarse a los entrenamientos del equipo, indicando que ya no pertenece más a la institución, permaneciendo sin jugar hasta el 16 de agosto de 2017 tras muchos especulaciones es confirmado como fichaje del Sport Rosario.
Ficharía por Sport Rosario a mitad  del 2017 pero no pudo debutar debido a dicha sanción impuesta por la FIFA.

Sport Huancayo
En 2018 ficha por Sport Huancayo tras ser sancionado por la FIFA.

Universidad Técnica de Cajamarca
En 2019 ficha por UTC para jugar la Copa Sudamericana donde ha ido ganando protagonismo con el pasar de los partidos. Marcó su primer gol contra el Sport Boys en el Torneo Apertura.

Alianza Lima
Tras una buena temporada con Universidad Técnica de Cajamarca, a fines de 2019 volvió como refuerzo de Alianza lima para afrontar la temporada 2020.
Su primer gol lo marcó en la 'Noche Blanquiazul' en la derrota del cuadro 'íntimo' por 1-2 ante Millonarios Fútbol Club de Colombia,

En el poco tiempo que estuvo en el cuadro blanquiazul, fue protagonista de un caso de indisciplina tras ser captado en altas horas de la noche junto a Carlos Ascues a inicios de año, pero el entrenador Pablo Bengoechea tomó con calma la situación y pudo seguir en el equipo. Sin embargo nuevamente fue protagonista de otro caso de indisciplina al ser captado por un programa de televisión junto a una modelo, el suceso generó gran rechazo por parte de los hinchas y el entrenador decidió no contar más con él para la Copa Libertadores.

Luego de la renuncia de Pablo Bengoechea al club tras la derrota ante el clásico rival, Club Universitario de Deportes. Llega el entrenador chileno Mario Salas que decide no contar con él.

Posteriormente, el jugador fue cesado del cuadro blanquiazul.

Deportivo Binacional
Tras ser cesado de Alianza Lima por indisciplina, el  Deportivo Binacional lo ficha para la segunda mitad de la temporada 2020.

Carlos Stein
Para la temporada 2021, Deza firma por una temporada con el Carlos Stein de la Liga 2 para buscar el ascenso a la máxima categoría. Deza fue titular durante gran parte de la temporada; sin embargo, a dos meses de jugar los play-off por el ascenso con el club carlista, el jugador se vio envuelto en un caso de indisciplina que lo separó del equipo. Por ende, el futbolista seguía entrenando y saliendo en lista con el plantel, pero nunca más fue alineado en el cuadro chiclayano.

Retiro
Después de conseguir el ascenso a través de los play-off con el Carlos Stein, a pesar de que él no jugó estas instancias, el club decidió no renovarle su contrato. El 18 de noviembre de 2021, a través de sus redes sociales, Deza anunció su retiro definitivo del fútbol a los 28 años. Sin embargo, regresó a la actividad futbolística al año siguiente cuando firmó por Asociación Deportiva Tarma.

En julio de 2023 pasó a Alianza Universidad de Huánuco.

Selección nacional

Selección Sub-20
Ha sido internacional con la Selección Sub-20, y disputó el Campeonato Sudamericano de Fútbol Sub-20 de 2013 realizado en Argentina. El 10 de enero hizo su debut ante la selección de Selección de fútbol sub-20 de Uruguay, encuentro que culminó 3-3. La selección peruana logró la clasificación al hexagonal final y ocupó al final el 5 puesto y no logró clasificar a la Copa Mundial de Turquía. Deza disputó seis partidos en total y anotó un tanto (contra  Ecuador).

Selección absoluta
El 30 de mayo del año 2014, hizo su debut con la selección mayor contra la Selección Inglesa en el Estadio de Wembley al mando de Pablo Bengoechea con un resultado final de 3-0 , su último encuentro fue contra la Selección Venezolana en el debut de Ricardo Gareca con el combinado Nacional.

<center>
{| class="wikitable collapsible collapsed" style="width:80%"
|-
! colspan="43" | Partidos en la selección nacional de mayores
|-
| |}

Estadísticas

Clubes
 Datos actualizados hasta el  30 de octubre de 2022.

Fuente: SoccerWay.

Palmarés

Campeonatos nacionales

Distinciones individuales

Controversias
El jugador había asistido a una fiesta clandestina en pleno estado de emergencia y toque de queda por la Pandemia del Coronavirus y fue intervenido por la policía en horas de madrugada del 10 de diciembre de 2020 junto con el colombiano Johan Arango. En enero de 2021, frente a la denominada segunda ola de la pandemia del coronavirus que atraviesa el Perú, participó en un campeonato de fútbol organizado por la Municipalidad de Caracoto en Puno, junto a otros futbolistas profesionales como Andy Polar y Exar Rosales.
El jugador ha sido intervenido muchas veces en actividades de su vida privada en diferentes programas basura de la TV peruana. A pesar de todos los comentarios negativos sobre su persona, Jean Deza continua sin ninguna duda a presentarse como uno de los pocos jugadores del torneo peruano que tiene la calidad suficiente para participar en el futbol internacional. Ha tenido ofertas de Boca Juniors, FC Freibourg, Liverpool, FC Basel. Actualmente (mayo 2022) milita en el modesto equipo de ADT de Tarma Perú y ha marcado dos goles en dos partidos a pesar de jugar de interior derecho.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en Soccerway
 Perfil en Transfermarkt

Futbolistas de Perú
Futbolistas del Callao
Futbolistas del Mestský Športový Klub Žilina
Futbolistas del Club Universidad de San Martín
Futbolistas del Montpellier Hérault Sport Club
Futbolistas del Club Alianza Lima
Futbolistas del Levski Sofía
Futbolistas del Club Sport Rosario
Futbolistas del Club Sport Huancayo
Futbolistas del Club Universidad Técnica de Cajamarca
Futbolistas del Club Deportivo Binacional FC
Futbolistas del Fútbol Club Carlos Stein
Futbolistas de la Asociación Deportiva Tarma
Futbolistas de la selección de fútbol sub-20 de Perú
Futbolistas de la selección de fútbol de Perú en los años 2010

Jean Deza


ufo යනු කුමක්ද?
U-Unidentified
F-flying
O-object
මෙය හඳුනා නොගත් පියාසර වස්තූන් ලෙසද හැදින්වේ.පෘථිවියෙන් පිටත එනම් වෙනත් ග්‍රහයෙකු මත ජීවයක් පවතීනම් එය පිටසක්වල ජීවය ලෙස හැදින්වේ.

"සාමාන්‍ය ආකාරයෙන් හෝ විද්‍යාත්මකව හෝ පහදා දිය නොහැකි වස්තුවක් , ආලෝකයක් ,අහසේ ගමන් කිරීම හෝ නැවතී සිටීම හෝ සිදු කරයි නම් එය හඳුනා නොගත් පියාඹන වස්තූවකි"
                                                                            - මහාචාර්ය ඇලන් හයිනෙක් -

පිටසක්වල ජීවීන් පෘථිවියට පැමිණියාද?
ැදැනට පෘථිවියට පිටසක්වල ජීවීන් පැමිණි බව හෝ ආසන්න ග්‍රහලෝකයක ජීවයක් ඇති බවක් නිශ්චිතව සොයාගෙන නැත.

යම් වස්තුවක් හදුනා නොගත් පියාසර වස්තුවක් බව දැනගන්නේ කෙසේද?
1. දර්ශන වන ස්ථානය,ආරම්භක හා අවසානයට දකින ස්ථානය හා වේලාව
2.වස්තුවේ චලිත ස්වභාවය හා වේගය
3.වස්තුවේ හැඩය, වර්ණය හා ප්රමාණය
4.හැඩයේ සිදුවන වෙනස්වීම්
5.වස්තුවේ පිටත හා පිටතින් වස්තුවට ඇතිකරන සබදතා
ඉහත කරුණු ඔස්සේ විශ්ලේෂණය කිරීමෙන් හදුනා නොගත් පියාසර වස්තූන් බව තහවුරු කරගත හැක.

පියාසර වස්තුවල හැඩ කෙබඳුද?
 ඕවලාකාර හැඩය
 පැතලි මඩලාකාර හැඩය
 සිලින්ඩරාකාර හැඩය
 ත්‍රිකෝණාකාර හැඩය
 සෘජුකෝණාස්‍ර හැඩය
 කේතු ආකාර හැඩය

හදුනා නොගත් පියාසර වස්තූන්ගේ විකාශනය
•1947 ජුනි 24 කෙනත් ආනෝල්ඩ් නම් ගුවන් නියමුවා රේනියර් කදුවැටිය අසලදි අධි වේගයෙන් ගමන් කරන පීරිසි හැඩති යානා කිහිපයක් දුටුවේය.මෙය flying disk හෙවත් පියාඹන පීරිසි ලෙස ප්රචාරය විය.
•1947 ජූලි 03 ඇමරිකාවේ නිව් මෙක්සිකෝ නගරයේ රොස්වෙල් ප්‍රාන්තයට අභිරහස් යානාවක් කඩා වැදීම.
•1908 දී තුන්ගුස්කා ප්‍රදේශයට අභිරහස් ආකාශ වස්තුවක් කඩා වැටීම.

හදුනා නොගත් පියාසර වස්තුන් වර්ගීකරණය කිරීම
 හයිනෙක් වර්ගීකරණය(Hynec classification system)
 වැලී වර්ගීකරණය(Vallee classification system)

හයිනෙක් වර්ගීකරණය
මෙය උප වර්ගීකරණ 4 නැවත වර්ග කෙරේ.
 රාත්‍රී දර්ශනය වීම්
 දහවල් කාලයේ දර්ශනය වීම්
 රේඩාර් තරංග වලට හසුවීම්
 ආසන්න හමුවීම්

රාත්‍රී දර්ශනය වීම්
රාත්‍රී අහසේ යම් කිසි ආකාරයකින් හදුනා නොගත් ආලෝකයක් හෝ ආලෝකය නිකුත්කරන ප්‍රභවයක් මින් අදහස් වේ.

දහවල් කාලයේ දර්ශනය වීම්

 කවපෙත්තක හැඩය
 ඕවලාකාර හැඩය
 සිලින්ඩරාකාර හැඩය
 ත්‍රිකෝණාකාර හැඩය
 කේතු ආකාර හැඩය
 බිත්තරයක හැඩය
 භූමරංගයක හැඩය
 ගෝලාකාර හැඩය
 ඩම්බලාකාර හැඩය
 දියමන්තියක හැඩය

රේඩාර් තරංග වලට හසුවීම්
රේඩාර් සටහන් වල මෙම දර්ශනය වීම් පහසුවෙන් හදුනාගත හැක.ඒ එකවර දර්ශනය වී ක්ෂණිකව අතුරුදහන් වීමෙන් හා පෙන්නුම් කරන අනපේක්ෂිත චලිත නිසාවෙනි.

ආසන්න හමුවීම්
මෙය අනු කොටස් 5කට බෙදේ.
1.CE-1
හදුනා නොගත් පියාසර වස්තුන්  ඉතා සමිපයෙන් හෙවත් අඩි 500 හෝ ඊට වඩා ආසන්නයෙන් දර්ශනය වූ අවස්ථා
2.CE-2
හදුනා නොගත් පියාසර වස්තුන් මගින් යම් භූමියක් මත සාක්ෂි ඉතිරි කර ගොස් ඇති අවස්ථා
3.CE-3
ඉහත CE- 1 හා CE- 2 අවස්ථාවල දෘශ්‍ය සාක්ෂි ඇති අවස්ථා
4.CE-4
හදුනා නොගත් පියාසර වස්තුන් මගින් කරනු ලබන පැහැර ගැනීම්
5.CE-5
පිටසක්වල ජීවීන් හා මනුශ්‍යයන් සන්නිවේදනය කල අවස්ථා

වැලී වර්ගීකරණය
මෙය උප වර්ගීකරණ 5 නැවත වර්ග කෙරේ.
 විශ්ම සිදුවීම් වර්ගීකරණය(A Rating-Classifies any anomalous behaviour of case)
 හදුනා නොගත් පියාසර වස්තුවක ලක්ෂණ හා දර්ශනය වන ආකාරය අනුව වර්ගීකරණය(MA Rating - Describes behaviour of UFO)
 ගමන් කරන යානාවක් මගින් සිදුවන බලපෑම් හා එය චලනය වන ආකාරය අනුව වර්ගීකරණය(FB Rating-Fly-By of UFO)
 ආසන්න හමුවීම් හා දර්ශනය වීම් වර්ගීකරණය(CE Rating-Close Encounter Cases)
 යම් සිදුවීමක සත්‍ය අසත්‍යතාව විශ්ලේෂනය කිරීමේ ක්‍රමය(SVP Rating-The all important Credibility rating)

Ufo


In sociology, institutionalisation (or institutionalization) is the process of embedding some conception (for example a belief, norm, social role, particular value or mode of behavior) within an organization, social system, or society as a whole. The term may also be used to refer to committing a particular individual or group to an institution, such as a mental or welfare institution. The term may also be used in a political sense to apply to the creation or organization of governmental institutions or particular bodies responsible for overseeing or implementing policy, for example in welfare or development. During the period of the industrial revolution in Europe many countries went through a period of "institutionalization", which saw a large expansion and development of the role of government within society, particularly into areas seen previously as the private sphere. Institutionalization is also seen as an important part of the process of modernization in developing countries, involving again the expansion and improved organization of government structures.

History
During the period from 1850 to 1930 many types of institutions were created by public subscription, Parliament and local authorities to provide housing, healthcare, education, and financial support for individuals in need. At the upper end of the scale, public boarding schools such as Eton and Harrow were founded or greatly extended to meet the growing demand for the education of the children of those in colonial service overseas. These were seen as models of social improvement, and many inferior imitations followed for the lower social orders. Virtually every borough in the UK was required by legislation to make provision for paupers, homeless, released prisoners, convicted criminals, orphans, disabled war veterans, older people with no means of support, deaf and blind schools, schools and colonies for those with learning disabilities or mental health problems.

Distinguishing features of such institutions were frequently, but not exclusively:
 communal dormitories
 communal kitchens and dining facilities
 rural, isolated locations
 restrictions on personal liberty and possessions
 uniforms
 oppressive, authoritarian regimes
 strict systems of rules and codes of conduct
 boards of visitors or trustees, usually drawn from the ranks of the upper middle classes, the so-called "great and good"
 hierarchical systems of management
 compulsory religious attendance
 involvement of inmates as unpaid or poorly rewarded labour in return for small privileges
 widespread abuse of human rights, dignity
 rigid separation of the sexes
 excessive reliance on medication and physical restraints

Many of these organisations, whilst originally expressing idealistic aspirations and aims, became "total" institutions within a generation or two of their foundation, providing in some cases cradle-to-grave housing, occupation and social control. Founding charters usually proclaimed beneficial outcomes of "reform" (or rehabilitation) of character through moral and occupation education and discipline, but in practice inmates were often trapped in a system that provided no obvious route of escape or promotion. As late as the 1950s, in Britain, several hundred thousand people lived in Victorian asylums and "colonies".

References

See also
Deinstitutionalisation

Social institutions

Institutionalisation


Erasable Programmable Read Only Memory veya kısaca EPROM (Türkçe: Silinip Programlanabilir Salt Okunur Bellek), güç kaynağı kapatılsa bile üzerindeki veriyi saklayabilen bir çeşit bilgisayar hafıza yongasıdır. Diğer bir deyişle bu veriler kalıcıdır. Bir kere programlandıktan sonra EPROM, sadece kuvvetli mor ötesi ışığa maruz kaldığında silinebilir.

EPROM mühendis Dov Frohman tarafından icat edilmiştir.

Bir EPROM'un içeriğini silmek için bir EPROM silici ve programlayabilmek için EPROM programlayıcı gereklidir. EPROM silici kapalı bir ortamda yüksek yoğunlukta ultraviyole ışık sağlayarak EPROM'u siler. EPROM programlayıcı ise yonganın yüzeyine programlama bilgisini yazar. Bu şekilde programlanan EPROM daha sonra bilgisayarlar tarafından sadece okunabilir.

EPROM'un iç yapısı
Bu, normalde elektronik devrelerde kullanılandan daha yüksek voltaj sağlayan bir elektronik cihaz tarafından her biri ayrı ayrı programlanmış olan bir kayan geçit transistörleri "floating gate transistors" dizilimidir. Bir kere programlandıktan sonra EPROM, sadece kuvvetli mor ötesi ışığa maruz kaldığında silinebilir. Söz konusu mor ötesi ışık (en uygun silme süresi elde edilmesi için) genellikle 235 nm dalga boyuna sahiptir ve UV ışığın UVC erimindedir. EPROM'lar paketlemelerinin tepesinde bulunan saydam kuartz pencereleri ile kolayca ayırt edilebilir. Bu saydam pencereden silikon çip görülebilir, pencere aynı zamanda silme işlemi sırasında UV ışığın içeri girmesini sağlar.

Kuartz pencerenin yapılması nispeten pahalı bir işlem olduğundan, bir kere programlanabilir (OTP - one-time programmable) yongalar üretilmiştir; aradaki tek fark EPROM'un şeffaf olmayan bir paketleme içerisine konulmuş olmasıdır, böylece programlandıktan sonra silinmesine imkân yoktur. Hem EPROM'ların hem de EPROM tabanlı mikro denetleyicilerin OTP versiyonları üretilmiştir. Fakat artık küçük miktarlardaki üretimler için (tek başına veya daha büyük bir yonganın parçası olarak kullanılan) OTP EPROM'lar yerine EEPROM'lar kullanılmaya başlanmıştır, daha büyük miktarlardaki üretimlerde hücre maliyeti çok önemli değildir ve göze batmaz.

Programlanmış bir EPROM üzerindeki veriyi on ile yirmi yıl arasında muhafaza edebilir ve bu süre zarfında üzerindeki veri sınırsız sayıda okunabilir. Güneş ışığına maruz kalıp üzerindeki bilginin kazayla silinmemesi için silme penceresi folyo bir etiket ile kapatılmalıdır. Eskiden kullanılan bilgisayar BIOS yongaları genellikle EPROM'du ve silme pencereleri genellikle BIOS'u çıkaran firmanın adının, BIOS revizyon numarasının ve kopyalanmaması için uyarının bulunduğu bir etiket ile kapatılmış olurdu.

EEPROM'lar ve flaş hafıza dönemlerinden önce piyasada bulunan bazı mikrodenetleyiciler, üzerlerindeki programlarını saklamak için genellikle EPROM'lar kullanırlardı. Bu durum tabii ki gelişme için pek fazla uygun değildi, bir kez programlanabilen bu cihazları kullanmak hata ayıklama işlemleri için son derece israflı idi ve üzerinde pencere olan versiyonları ise çok pahalıydı. Bu tür yongaların içerisindeki işlemciye ışık gelmesi de işlemcinin davranışlarını etkileyebilir, hatta bu olay penceresiz EPROM'lar üretmek amacıyla üzerinde pencere bulunan EPROM'lar ile geliştirme çalışmaları yapıldığı bir sırada meydana gelirse sonuç tam bir felaket olabilir. Örneğin işlemci üzeri kapalıyken kontrol ettiği cihaza veri hafızasından rastgele güç gönderecek şekilde düzenlenmiş olabilir fakat aynı işlemci ışığa maruz kalmışsa göndereceği sinyaller önceden tahmin edilemez.

ROM çeşitleri

EPROM: Ultraviyole (güneş ışığı da olabilir) ışığı ile içindeki verilerin silinebildiği ve elektrik ile yazılabilen ROM çeşididir.
EEPROM: Elektrik ile silinebilir, yazılabilir rom çeşididir. (Günümüz bilgisayarlarında yaygın olarak kullanılan ROM' lardır.)
PROM: PROM'un özellikleri temelde ROM'la aynıdır. Bir kez programlanır ve bir daha programı değiştirilemez ya da silinemez. Ancak PROM'un üstünlüğü yonganın fabrikada yapılırken programlanmak zorunda olmayışıdır. Herkes satın alabileceği PROM programlayıcısı ile amaca göre PROM'a bilgi yazılabilir.

Kaynakça

Elektronik devre elemanları
Bilgisayar donanımları
Elektronik terimleri

EPROM


Râul Gioroc este un curs de apă, afluent de stânga al râului Jiu situat in Județul Dolj România

Bibliografie
Atlasul Cadastrului Apelor din România, București 1992

Râuri din județul Dolj
Bazinul Jiu

Râul Gioroc


هي دارة كهربائية إلكترونية تنتج إشارة مؤقتة زمنياً (تعرف بإشارة الساعة)
تستخدم في مزامنة عمليات الدارات الموجودة بها.
وشكل هذه الإشارة (أو الموجة) أما موجة مربعة ومتناظرة بسيطة أو أكثر تعقيداً من ذلك.
وكافة مولدات النبضات تتكون من جزئين رئيسيين هما دارة الرنين ودارة المضخم .
 دارة الرنين عبارة عن مذبذب كهرباء انضغاطية بلوري. على الرغم من إمكانية استخدام دارة رنين بسيطة بدلاً منها أو استخدام دائرة مقاومة ومكثف أحياناً كبديل.
 دارة المضخم تقوم عادة بعكس إشارة المذبذب(oscillator) ويغدي قسم الرجوع في المذبذب لمحافضة على الذبذبة

يستخدم مولد النبضات بشكل كبير في مكونات الحاسب الآلي لأنه المولد الأساسي للتردد الدي تعتمد على قيمة جميع مكونات الجهاز المرتبطة باللوحة الأم مثل المعالج والذاكرة وتردد الناقل الأمامي FSB وغيره.

مراجع

إشارة الساعة
دارات متكاملة

مولد نبضات


විකිපීඩියා ප්‍රජාව (), එසේත් නැත්නම් පොදුවේ විකිපීඩියානුවෝ () යනු, මාර්ගගත විශ්වකෝෂයක්
වන විකිපීඩියාව නිර්මාණයට සහ නඩත්තු කිරීමට උදව් වන ස්වේච්ඡා මාර්ගගත ප්‍රජාව හැඳින්වීම සඳහා භාවිතා වන පදයක්
වෙයි. 2012 අගෝස්තු මස සිට, "Wikipedian" යන වචනය ඔක්ස්ෆර්ඩ් ශබ්දකෝෂයේ යොමුවක් ලෙස පවතියි.

ආශ්‍රිත ලිපි
Wikipedia:Administration – an internal Wikipedia page about the administrative structure of Wikipedia
Wikipedia:The community – an internal Wikipedia page about the term
Wikipedia:Meetup – "regular" (or more spontaneous) face-to-face meetings of Wikipedians
List of Wikipedia people

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 Definition of word "Wikipedian"  at Oxford English Dictionary
"Analyzing the Creative Editing Behavior of Wikipedia Editors Through Dynamic Social Network Analysis"
"Wikimania: Meet the Wikipedians. Those "persnickety," techy types who keep your favorite Internet information website brimming with data." 60 Minutes: Morley Safer interviewing Jimmy Wales. First aired on 5 April 2015. Rebroadcast on 26 July 2015.
Listen to and view site edits by Wikipedians as they occur

Virtual communities
Community

විකිපීඩියා ප්‍රජාව


(signifiant « géant de Nullo », en l'honneur du géologue Francisco E. Nullo) est un genre éteint de dinosaures Titanosauria Lithostrotia de la  de la province de Santa Cruz en Argentine. Le type et la seule espèce est . Il était un contemporain de l'Ornithopoda Isasicursor qui a été décrit dans le même article.

Découverte et dénomination

En 1980, le géologue Francisco E. Nullo a remarqué la présence d'ossements de Sauropoda sur une colline de l'Estancia Alta Vista, au sud de la rivière Centinela dans la province de Santa Cruz en Argentine. Il a signalé ces découvertes au paléontologue de l'époque, José Bonaparte. Ce dernier a déterré une grande vertèbre cervicale en 1981 et l'a identifiée comme un Antarctosaurus. L'ancien site a été déplacé et de nouvelles fouilles ont été menées du 13 au 17 janvier et du 14 au 19 mars 2019, et un nouveau site a été découvert sur l'Estancia La Anita. Une toute nouvelle faune a été mise au jour sur une zone de 2 000 kilomètres carrés, y compris six concentrations d'ossements pouvant être attribués à la découverte originale, qui est désormais reconnue comme une nouvelle espèce de sauropode.

En 2019, l'espèce type Nullotitan glaciaris a été nommée et décrite par Fernando Emilio Novas  (Federico Lisandro Agnolin, Sebastián Rozadilla, Alexis Mauro Aranciaga-Rolando, Federico Brisson-Egli, Matias Javier Motta, Mauricio Cerroni, Martín Dario Ezcurra, Agustín Guillermo Martinelli, Julia S. D´Angelo, Gerardo Alvarez -Herrera, Adriel Roberto Gentil, Sergio Bogan, Nicolás Roberto Chimento, Jordi Alexis García-Marsà, Gastón Lo Coco, Sergio Eduardo Miquel, Fátima F. Brito, Ezequiel Ignacio Vera, Valeria Susana Perez Loinaze, Mariela Soledad Fernández and Leonardo Salgado). Le grand nombre d'auteurs est la conséquence du fait que l'article décrit l'ensemble de la faune dans laquelle chaque expert a apporté sa contribution. Le nom du genre honore Nullo et relie son nom à un « titan » grec, en référence à la grande race de géants puissants, les Titans de la mythologie grecque. La désignation de l'espèce fait référence au glacier Perito Moreno qui est visible depuis le site.

L'holotype, MACN-PV 18644, MPM 21542, se trouve dans une couche de la formation inférieure de Chorillo qui date du Campanien - Maastrichtien. Il s'agit d'un squelette partiel sans crâne. Sont conservés : une troisième vertèbre cervicale (le spécimen MACN-PV 18644 trouvé par Bonaparte en 1981), des vertèbres caudales, des côtes, une omoplate gauche, les extrémités d'un os de cuisse droit, un tibia droit, un os de mollet droit et un os de cheville droit. Ces os ont été trouvés éparpillés mais on pense qu'ils représentent un seul individu.

En outre, divers spécimens ont été attribués. MPM 21545 est un squelette épars dont on ne retrouve qu'un humérus, une côte et une vertèbre. Il se trouvait à une centaine de mètres de l'holotype et plus haut sur la pente de sorte qu'il s'agit probablement d'un autre individu qui est aussi nettement plus petit que le spécimen type. MPM 21546 consiste en des vertèbres arrières de la queue séparées. MPM 21547 est constitué d'une série de cinq vertèbres caudales médianes trouvées dans une position différente. Elles n'ont pas encore été dégagées. MPM 21548 a été trouvé dans une position différente et consiste en un tibia gauche. A quelques mètres de là se trouvait le spécimen MPM 21549, une vertèbre centrale antérieure. Des coquilles d'œufs et des dents de sauropodes sont également conservées à cet endroit. Aucun ostéoderme n'a été trouvé. Les fossiles font partie de la collection du Museo Regional Provincial « Padre Molina », à l'exception de la vertèbre cervicale originale qui est conservée au Museo Argentino de Ciencias Naturales « Bernardino Rivadavia ».

Description

Taille et caractéristiques distinctives
Nullotitan est un énorme sauropode. Les restes retrouvés de l'holotype indiquent un animal de plus de 20 mètres de long.

Les descripteurs ont pu identifier certains traits distinctifs. Deux d'entre eux sont des autapomorphies, des propriétés dérivées uniques. Les vertèbres caudales antérieures et médianes ont des côtés et des dessous érodés par de nombreuses et larges dépressions qui ne percent pas la paroi osseuse. Vu de l'avant ou de l'arrière, le péroné présente une courbure étonnante et ondulée.

En outre, il existe une combinaison unique de caractéristiques qui ne sont pas uniques en soi. Les corps vertébraux des vertèbres antérieures de la queue sont remarquablement courts, deux fois plus larges que longue horizontalement. Au niveau de la vertèbre caudale médiane, il y a un grand creux sur le côté qui est recouvert par le dessus par la saillie latérale. Les vertèbres caudales ne sont pas pneumatisées. Les vertèbres caudales médianes présentent sur leur face inférieure un profond creux longitudinal délimité par deux crêtes épaisses. L'extrémité inférieure du tibia est aplatie de l'avant vers l'arrière et plus élargie en largeur que chez les autres Titanosauria.

Squelette
La vertèbre cervicale de l'holotype est allongée avec une longueur de 45 centimètres et plutôt basse avec une hauteur de 22 centimètres , à part l'arc vertébral brisé. Le côté est percé d'un grand pleurocèle ovale. Le fond est plat. L'os présente à l'intérieur de nombreuses petites chambres à air.

Les vertèbres caudales antérieures ont une facette antérieure ovale. Les côtés sont en pente raide vers le bas. Les saillies latérales sont hautes et aplaties d'avant en arrière. La première vertèbre caudale mesure environ vingt-cinq centimètres de long et quarante de large. Les creux sur les côtés sont répartis de façon aléatoire, séparés par des crêtes. Ils sont allongés et s'étendent dans le sens de la longueur. Des tendons épaxiaux y étaient peut-être ancrés, maintenant la queue en place. Les spires médians de la queue sont carrés en vue latérale, ont un cotyle convexe à l'arrière, un profond creux longitudinal sur la face inférieure, des évidements nombreux mais moins profonds, et de courtes saillies latérales coniques placées à mi-hauteur. Le musculus caudofemoralis, le grand muscle rétracteur qui tirait le fémur en arrière, se prolongeait jusqu'à la seizième vertèbre. Les vertèbres postérieures de la queue sont allongées, aplaties et avec un cotyle conique.

L'omoplate présente peu de détails. Il y a une bosse à l'intérieur, au-dessus du niveau du processus acromial, près des bords antérieur et supérieur. A l'intérieur, il y a également une protubérance sur le bord inférieur.

L'humérus de MPM 21545 mesure 114 centimètres de long. Il est relativement mince. La crête du triangle est relativement courte, le bord inférieur se situant à un quart de la longueur du fémur mesurée depuis le haut, ce qui constitue une caractéristique de base.

Le fémur a des nodules articulaires inférieurs qui sont à peu près de la même taille. La tige inférieure est fortement aplatie d'avant en arrière, jusqu'à 10 centimètres. Le tibia de l'holotype a une longueur de 105 centimètres. Il est robuste et extrêmement large à la base. Le péroné mesure 109 centimètres . Il est robuste mais pas extrême. La tige se verrouille vers l'extérieur. Les extrémités sont fortement élargies d'avant en arrière. La surface supérieure est horizontale. La patte a une branche montante basse et un fort élargissement à l'intérieur.

Phylogénie
Nullotitan a été placé au sein des Titanosauria dans les Lithostrotia en 2021 par I. Cerda .

Liens externes

Notes et références

Notes

Références

Sauropoda
Genre de dinosaures non aviens (nom scientifique)
Taxon fossile décrit en 2019
Paléontologie en Argentine

Nullotitan


حركة غزة الحرة  هي حركة تأسست في سنة 2006 على إثر فرض حصار مشدد على قطاع غزة من قبل إسرائيل. تضم الحركة مدافعين عن حقوق الإنسان وعاملين في المجال الإنساني وصحافيين من جنسيات مختلفة. في 23 أغسطس 2008 قامت المنظمة بكسر الحصار المفروض على غزة وذلك إثر وصول سفينتي ليبرتي وفري غزة إلى مياه غزة. هدفت المنظمة من وراء هذه العملية إلى تسليط الضوء على الحصار المفروض على القطاع في وقت اعتبرت فيه المنظمات الدولية الوضع الإنساني في القطاع «الأسوأ» منذ نكسة حزيران. أملت المنظمة في تسليط الضوء على الحصار المفروض على القطاع. وكانت منظمات غير حكومية، قد قالت في مارس، أن الوضع الإنساني في قطاع غزة الذي يضم 1,5 مليون شخص، هو الأسوأ منذ احتلال إسرائيل للقطاع عام 1967.

الإبحار في أغسطس 2008
حدث الإبحار الأول في أوائل أغسطس 2008. نظمته حركة غزة الحرة وحركة التضامن الدولية. مُنع العديد من أعضاء الأخير من دخول إسرائيل لأسباب أمنية. ووفقًا لموقع «حركة غزة الحرة» على شبكة الإنترنت، فإن المجموعة كانت تهدف إلى أن يعبر القارب «المنطقة الأمنية الخاصة» التي أعلنتها إسرائيل لتقديم 100 أداة مساعدة للسمع لجمعية خيرية فلسطينية كشكل من أشكال المساعدات الإنسانية. وقالت قصة في صحيفة هاآرتس ومقرها إسرائيل إن المنظمين كانوا يحاولون إثارة اشتباك مع البحرية التي ستنتهي بالاعتقالات. قال متحدث باسم المجموعة: «نأمل أن يكون لدى الحكومة الإسرائيلية بعض الحكمة. إن جرنا وإلقاء القبض علينا والقول بطريقة أو بأخرى إننا خطرون أمر سخيف.»

جمعوا 300000 دولار من التبرعات الخاصة واشتروا سفينتين. مجموعة خططت أصلا للتخلي عن بيرايوس في 1 أغسطس 2008، وتوقف عند العديد من الجزر اليونانية، ومن ثم الإبحار من قبرص إلى غزة في أغسطس 5. وقال منظمو غزة الحرة المقابلات أنهم لا يحاولون الإبحار من مصر أو عن طريق المياه المصرية لأنهم «لا يريدون الإدلاء ببيان سياسي» يشيرون إلى أن مصر لا توافق على الخطة. أعرب المسؤولون القبارصة عن قلقهم بشأن مغادرة القارب من شواطئهم، لكنهم قالوا إنهم لا يستطيعون منعه.

في 23 أغسطس وصلت السفن إلى غزة. البحرية الإسرائيلية لم توقفهم، لكن القاربين واجهوا صعوبة كبيرة في اتصالاتهم، وهي مشكلة ألقوا باللوم فيها على التشويش من قبل إسرائيل في محاولة لمنعهم من الوصول إلى غزة.

النتائج
لم يعود المواطن الإسرائيلي جيف هالبر إلى قبرص على متن القوارب، لكنه سافر إلى إسرائيل عبر معبر إيرز. تم اعتقاله وقيل له إنه سيتم محاكمته لخرقه القانون الإسرائيلي الذي يمنع مواطنيها من دخول قطاع غزة. تعتقد متحدثة باسم حركة غزة الحرة أن وزارتي الخارجية والداخلية الإسرائيلية قد سمحتا للقوارب بالهبوط في غزة، وأنها تعتقد أن هذا يعني أنهم جميعًا في غزة بشكل قانوني.

رُفضت لورين بوث شقيقة توني بلير من السماح لها بالعبور من غزة إلى مصر وإسرائيل بعد وصولها. بعد أربعة أسابيع حصلت على تصريح بالعبور في معبر رفح الحدودي إلى مصر.

الإبحار في أكتوبر 2008
حدث الإبحار الثاني في أواخر أكتوبر. وصل يخت الحركة الذي يبلغ طوله 66 قدمًا، والذي يحمل اسم (كرامة)، إلى ميناء غزة في 29 أكتوبر. وكانت السفينة تحمل 26 ناشطًا وإمدادات طبية. على الرغم من أن المسؤولين الإسرائيليين أعلنوا في البداية أنهم سيوقفون السفينة، إلا أنه تم اتخاذ قرار في اللحظة الأخيرة للسماح للسفينة بدخول غزة. وكان من بين الركاب مريد كوريجان الحائزة على جائزة نوبل للسلام عام 1976 وعضو المجلس التشريعي الفلسطيني مصطفى البرغوثي. في يوليو 2009 تم إبعاد أربعة مواطنين من المملكة المتحدة قرروا البقاء في غزة عند المعابر الحدودية الإسرائيلية والمصرية على مدار عدة أسابيع عندما حاولوا المغادرة.

ديسمبر 2008 - فبراير 2009
حاولت حركة غزة الحرة الوصول إلى غزة مرتين خلال الصراع بين غزة وإسرائيل.

في 29 ديسمبر 2008، أبحرت كرامة من قبرص متجهة إلى غزة، في محاولة لتوصيل 3.5 طن من الإمدادات الطبية لسكانها. أُجبر القارب، الذي صعدته كاويمهي بوترلي وسينثيا مكيني وصحفيون من قناة الجزيرة وسي إن إن، ثلاثة جراحين منهم الدكتورة إيلينا ثوهاروس، على العودة إلى الوراء بعد اعتراضها من قبل السفن البحرية الإسرائيلية. غزة. وفقا لحركة غزة الحرة، صدمت السفن الحربية الإسرائيلية سفينتها ثم أطلقت رشاشاتها في الماء. وتقول إسرائيل إن القارب لم يستجب للاتصال بالراديو البحري الإسرائيلي. لعدم وجود ما يكفي من الوقود للعودة إلى قبرص، رست السفينة في لبنان بأضرار جسيمة.

صرح وزير الخارجية القبرصى للإذاعة العامة بأن بلاده ستقدم احتجاجا رسميا على الحادث. وصف متحدث باسم وزارة الخارجية الإسرائيلية ادعاء صدع الكرامة بأنه «سخيف» مع إنكار أي نية. ووصفت القنصلية العامة لإسرائيل في جنوب شرق الولايات المتحدة الأمريكية ماكيني بأنها «غير مسؤولة»، متهمة إياها بـ «الاستفزاز» الذي يعرض الكثير من الناس للخطر.

في يناير / كانون الثاني، حاولت حركة غزة الحرة مرة أخرى إحضار النشطاء وتسليم المساعدات الإنسانية إلى غزة في إطار العبارة التي أوقفتها اليونانيون والتي أوقفت عن العمل وهي أريون . تخلى نشطاء غزة الحرة البالغ عددهم 21، ومن بينهم العديد من الأطباء، عن رحلتهم بعد أن واجهت السفينة سفن حربية إسرائيلية حذرتهم من مغادرة المنطقة. أبلغت اليونان الحكومة الإسرائيلية بنقلها للمساعدات الإنسانية قبل أيام، لكنها حذرت قادة الحملة أيضًا من مخاطرها.

آخر بقعة استراحة للكرامة في ميناء قبرصي بعد غرقها أثناء العاصفة.

في 3 فبراير 2009، تم إرسال سفينة من قبل حركة غزة الحرة ومجموعة لبنانية، هي اللجنة الوطنية الفلسطينية لمقاومة الحصار. قال المنظمون إن السفينة تالي، وهي سفينة شحن مسجلة في توغو، "تحمل أكثر من 60 طناً من المساعدات الإنسانية إلى قطاع غزة".  في 5 فبراير، أطلقت أعيرة نارية وصعدت القوات الإسرائيلية السفينة. وقال سلام خضر من الجزيرة من على متن طالي "إنهم يوجهون بنادقنا؛ إنهم يركلوننا ويضربوننا. إنهم يهددون حياتنا". ثم تم نقل السفينة إلى ميناء أشدود الإسرائيلي. وفقًا لصحيفة هاآرتس، "قال الجيش الإسرائيلي إن القوات عثرت على حوالي 150 زجاجة من المياه المعدنية وعشرات الكيلوجرامات من الغذاء والدواء على متنها... بالإضافة إلى 10000 وحدة من بلازما الدم البشري التي تتطلب تبريدًا ثابتًا. أسلحة على متن السفينة.

الإبحار في يونيو 2009

عادت حركة غزة الحرة إلى قبرص في مارس 2009، لتبدأ في تنظيم رحلات الصيف. تم تغيير اسم أريون إلى روح الإنسانية وأبحر من ميناء لارنكا في 29 يونيو. ومن بين الناشطين الـ 21 الذين كانوا على متنها عضوة الكونغرس السابقة سينثيا ماكيني والحائزة على جائزة نوبل مايريد ماجواير. وكان من بين الصحفيين الستة اثنان من قناة الجزيرة وصانع الأفلام الوثائقية آدم شابيرو. كانوا يتجهون نحو غزة بثلاثة أطنان من الإمدادات الطبية وحمل رمزي من مواد البناء.

في 30 يونيو، استولت البحرية الإسرائيلية على السفينة قبالة ساحل غزة. وأصدر الجيش الإسرائيلي في وقت لاحق بيانًا يقول فيه إن القارب حاول كسر الحصار المفروض على غزة وأجبر على الإبحار إلى ميناء إسرائيلي بعد أن تجاهل رسالة إذاعية بالبقاء خارج مياه غزة. تم سحب روح الإنسانية إلى أشدود وتم احتجاز الطاقم في انتظار إجراءات الترحيل. بعد فحص أمني للإمدادات الإنسانية، وعد المسؤولون الإسرائيليون بتسليمها إلى غزة عن طريق البر. غريتا برلين، ممثلة حركة غزة الحرة في قبرص، قالت: «نحن غاضبون، لقد سرقوا قاربنا وخطفوا شعبنا». يلقي المسؤولون الإسرائيليون باللوم على الجماعة في الخلاف، قائلين إنهم كانوا يبحثون عن المواجهة لجذب الدعاية.

تم إطلاق سراح نشطين إسرائيليين إضافيين في اليوم التالي. في 3 يوليو، تم ترحيل خمسة نشطاء بحرينيين. زار وفد من البحرين إسرائيل بصفة رسمية لأول مرة لمرافقة المرحلين رغم أن المسؤولين قالوا إنه لا توجد أهمية أخرى لهذه الزيارة. تم تأجيل إطلاق سراح مكيني والآخرين بعدما رفضوا التوقيع على وثيقة تعترف بأنهم انتهكوا الحصار الإسرائيلي. من مركز احتجاز غيفون للهجرة في الرملة، قال ماغواير إن «أوامر الترحيل ليست مناسبة لنا، حيث تم نقلنا إلى إسرائيل ضد إرادتنا». تمت معالجة النشطاء المتبقين وإطلاق سراحهم في الفترة من 5 يوليو إلى 8 يوليو.

الإبحار في مايو 2010
اشتركت حركة غزة الحرة ومؤسسة الإغاثة الإنسانية (IHH) في إرسال عدة سفن إلى قطاع غزة في مايو 2010. وتنسيقًا مع حركة غزة الحرة، قامت العديد من منظمات حقوق الإنسان، بما في ذلك مؤسسة الإغاثة التركية (IHH) ومؤسسة بيردانا أرسلت منظمة السلام العالمية من ماليزيا، والحملة الأوروبية لإنهاء حصار غزة، ومبادرات القارب السويدي واليوناني إلى غزة ثلاث سفن شحن محملة بإعادة الإعمار واللوازم الطبية والتعليمية. رافقت سفن الشحن متعددة الركاب على متنها أكثر من 600 شخص. وكان من بين الركاب أعضاء في البرلمان من جميع أنحاء العالم، والأمم المتحدة، ونشطاء حقوق الإنسان ونقابات العمال، بالإضافة إلى الصحفيين لتوثيق أكبر جهد منسق لمواجهة الحصار الإسرائيلي المفروض على غزة مباشرة والحصول على الإمدادات الأساسية. وتشمل هذه MV راشيل كوري . ردًا على الخطط، قال متحدث باسم وزارة الخارجية الإسرائيلية: «هؤلاء الناس لا يدعمون الفلسطينيين ولا يدعمون حتى القضايا الإنسانية. إنهم يشاركون في شيء واحد فقط، وهو خلق استفزازات وللتعاون مع دعاية حماس».

عرضت عائلة الجندي الإسرائيلي الأسير جلعاد شاليط على منظمي الأسطول دعمًا كاملاً شريطة أن «يحثوا حماس، بالإضافة إلى مطالبهم بأن ترفع الحصار، على السماح للجندي بتلقي الرسائل والعبوات الغذائية من عائلته والسماح للمنظمات الدولية لزيارته». وفقًا للمحامي نيك كوفمان، الذي توجه إلى حركة غزة الحرة نيابة عن عائلة الجندي المخطوف، تم رفض العرض. أنكرت المجموعة بشدة هذا، قائلة إنهم طالبوا دائمًا بالإفراج عن جميع السجناء، بمن فيهم السجناء الفلسطينيين في إسرائيل، وأنهم قبلوا طلب السيد كوفمان لكنهم لم يسمعوا به منذ ذلك الحين.

في 27 مايو 2010، ذكرت صحيفة جيروزاليم بوست أن المشاركين من بينهم محمد تسوالها وساهر البيراوي، الذين وصفتهم بأنهم نشطاء حماس، على الرغم من عدم وجود أي شخص في أي من بيانات الركاب، وكذلك الشيخ رائد صلاح، قائد الفرع الشمالي للفرع. الحركة الإسلامية في إسرائيل. كما كان هناك حوالي 700 من الناشطين المؤيدين للفلسطينيين على متن القوارب، بما في ذلك Mairead Corrigan Maguire الحائز على جائزة نوبل للسلام في أيرلندا عام 1976 والمشرعون الأوروبيون والناجي من الهولوكوست، هيدي إبشتاين، 85.

بدأت الأسطول المكون من ست سفن الرحلة في 30 مايو 2010. وقبل الفجر في صباح اليوم التالي، كانت السفن على اتصال مع البحرية الإسرائيلية في المياه الدولية قبالة ساحل غزة. ذكرت قناة الجزيرة الفضائية عبر الهاتف من السفينة التركية التي تقود الأسطول أن القوات البحرية الإسرائيلية أطلقت النار على «سفينة مرمرة الزرقاء» (مافي مرمرة الجميسي) وصعدت إليها. يقول جيش الدفاع الإسرائيلي إن الجنود تعرضوا للهجوم بالسكاكين والأندية أثناء ركوبهم. وتقول إن الجنود فتحوا النار بعد أن أمسك محتج بسلاح من أحد أفراد قوات الكوماندوس وأطلق النار على واحد أو أكثر من أفراد القوات الخاصة. منظمو الأسطول إن القوات فتحت النار فور اقتحامها للسفن. التقارير تشير إلى مقتل ما يصل إلى 16 شخصًا بالإضافة إلى عشرات الإصابات.

في أغسطس / آب، اعتقل الجيش الإسرائيلي العديد من الجنود الإسرائيليين، واتهمهم ببيع أجهزة الكمبيوتر المحمولة الخاصة بالركاب.

جدال
اتُهمت غريتا برلين، مؤسس حركة غزة الحرة، بأنها معادية للسامية في أعقاب تغريدة مثيرة للجدل، نشأت من حسابها على فيسبوك، ونشرت تحت عنوان حركة غزة الحرة. تقول تغريدة «الصهاينة أداروا معسكرات الاعتقال وساعدوا في قتل الملايين من اليهود الأبرياء» واحتوى على رابط لمقطع فيديو بهذا الاسم، خطاب ألقاه نظري المؤامرة يوستاس مولينز يؤكد أن الصهاينة مسؤولون عن الهولوكوست وهم من المعجبين بهتلر. قامت حركة غزة الحرة في وقت لاحق بحذف التويت. اعتذرت برلين بمجرد أن أصبحت المشاركة معروفة لجمهور أوسع، وأعلنت أنها «شاركتها دون مشاهدتها»،  ولم تتضمن أي تأييد. عن آراء مولينز المعادية للسامية. كتبت أنها تنوي نشر الفيديو والتعليق في مجموعة خاصة على Facebook حيث كانت تشارك في مناقشة دعاية مماثلة. نشرت لاري ديرفنر بيانًا لستة عشر شخصًا قائلًا «لدينا مجموعة صغيرة وسرية على Facebook ، تضم 37 عضوًا» وأن المجموعة كانت تناقش«دور الحركة الصهيونية خلال الهولوكوست» عندما نشرت برلين ملاحظاتها. ردًا على صوت اليهود من أجل السلام الذي كان يشارك في تنظيم الأحداث مع حركة غزة الحرة وبرلين، نأى بنفسه عن برلين وحركة غزة الحرة.

استقبال
كتب جيفري جولدبيرج أن حركة غزة الحرة هي «الطليعة الرائدة في الحملة الدولية لنزع الشرعية عن إسرائيل وتحقيقها كوطن وطني للشعب اليهودي»، وأنهم «منظمة منافقة» كما يقول منذ احتجاجهم على إسرائيل جزء من الحصار ولكن ليس الحصار المصري لغزة.

انظر أيضاً
 أهلاً في فلسطين
تحيا فلسطين
 حصار غزة
 سفينة غزة حرة
 سفينة الحرية
 أوليفيا زيمور
 أسطول الحرية لغزة

مصادر

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

أسطول الحرية
حركات مقاومة سلمية
حقوق الإنسان
سينثيا ماكيني
قطاع غزة
منظمات غير حكومية منخرطة في الصراع الفلسطيني الإسرائيلي

حركة غزة الحرة


HSB Turning Torso, Malmö'deki bir gökdelen. Oresund bölgesinde bulunmaktadır.  Santiago Calatrava tarafından tasarlanmış olup resmi açılışı 27 Ağustos 2005'te yapılmıştır. Kule 54 katlı ve 190 metre yüksekliğindedir. Açılışıyla birlikte Malmö'deki en yüksek bina unvanını Kronprinsen'den almıştır. Tamamlandığında, İskandinavya'daki en yüksek bina ve Moskova'daki 264 metre yüksekliğinde olan Zafer Sarayı'ndan sonra Avrupa'daki en yüksek ikinci konuttu. Bina Kopenhag'dan görülebilmektedir.

Turning Torso, Dünya'nın ilk burgulu gökdelenidir ve gökdelen mimarisi alanında bir akım başlatmıştır.

Atlama denemesi
18 Ağustos 2006'da Avusturyalı paraşütçü Felix Baumgartner Turning Torso'nun üzerine, oradan da yere atlamıştır.

Dış bağlantılar
 Turning Torso İnternet sayfası
 Emporis'te Turning Torso
 51. kattan resimler
 PERI GmbH - Bir heykelden bir gökdelene
 Turning Torso'nun bir çizimi
 The New Yorker, 31 Ekim 2005, "Heykeltıraş"
 Turning Torso'nun değişik noktalardan kısa filmleri

Malmö'deki yapılar
İsveç'teki gökdelenler
Dekonstrüktivizm

Turning Torso


كُمْبريا هي مقاطعة غير حضرية (ريفية) في شمال غرب إنجلترا. تأسست في عام 1974 طبقاً لقانون الحكم المحلي لعام 1972. وتتألف من ست مناطق.

تعد ثالث مقاطعات إنجلترا مساحة، يحدها من الغرب البحر الايرلندى، ومن الجنوب لانكاشير، من الجنوب الشرقي شمال يوركشير، ومن الشرق درم ونورثمبرلاند. أما دمفريز وغالاوي في اسكتلندا فتحد أقصى شمال المقاطعة.

المقاطعة من المناطق الريفية، وتضم مناطق فائقة الجمال الطبيعي أشهرها محمية طبيعية اسمها منطقة البحيرات. كانت المقاطعة مصدر إلهام لأجيال من الفنانين البريطانيين والاجانب والكتاب والموسيقيين. تشكل جبال أوس أغلب مساحة المقاطعة والتي تضم أعلى نقطة في إنجلترا وهي بايكسكافل bikeScafell بارتفاع 978 متر. جميع الجبال في إنجلترا التي هي أكثر من 900 م فوق مستوى سطح البحر في كمبريا.

أجزاء من سور هادريان موجودة في أقصى شمال المقاطعة، حول كارلايل. كمبريا تنقسم إلى ستة مناطق يمثلها ست دوائر انتخابية.

التاريخ

خلال العصور المظلمة كمبريا شكلت جزء من مملكة . بحلول نهاية القرن السابع، معظم كمبريا دخلت ضمن مملكة نورثمبريا، التي أصبحت فيما بعد جزءا من إنجلترا. أجزاء كبيرة من كمبريا ضمتها اسكتلندا في عهد نورمان الفاتح من إنجلترا في 1066. وفي 1092 كمبريا تعرضت للغزو من قبل وليام الفاتح وأعادها داخل إنجلترا حيث ظلت مقسمة بين كمبرلاند، وستمورلاند ولانكشير.
مقاطعة كمبريا تم إنشاؤه في عام 1974، طبقا لقانون الحكم المحلي لعام 1972 من مناطق المقاطعات السابقة كمبرلاند ووستمورلاند.

الرياضة
كارلايل يونايتد هو الفريق الوحيد لكرة القدم في كمبريا والذي يلعب في دوري المحترفين الإنجليزي لكرة القدم ويلعب في الدرجة الثالثة

السكان
مدينة كارلايل هي أكبر مدن المقاطعة. ومعظم سكان المقاطعة في المناطق الريفية، المقاطعة هي ثاني أدنى مستوى في إنجلترا في الكثافة السكانية ولا يوجد بها سوى خمس بلدات يبلغ عدد سكانها أكثر من 20,000. كمبريا هي أيضا واحدة من مقاطعات البلاد الأقل تنوعا عرقيا، بنسبة 96 ٪ من السكان بريطانيين بيض. ولكن في المدن الكبيرة لديها تركيبة عرقية هي أقرب إلى المعدل الوطني. الدين الأكثر انتشاراً في كمبريا الآن هو المسيحية، تليها البوذية ثم الإسلام، وذلك على العكس من معظم البلاد التي يحتل بها الإسلام المركز الثاني في الترتيب.

معرض صور

انظر أيضًا
 نهر تاين

مراجع

وصلات خارجية
 The Cumbria online forum.
 Official Tourist Board Website
 Cumbria Tourist and Historical Website
 The Cumbria Site - Local information
 BBC Cumbria Digital Lives Project
 Carlisle Diocese (Church of England)
 The Kirkby Lonsdale Show
 The Museum of Lakeland Life Website
 thedialectdictionary.com - Compilation of Dialects including Cumbrian
 Go Lakes

كمبريا
شمال غرب إنجلترا
مقاطعات إنجلترا
مقاطعات إنجليزية أسست في 1974
مقاطعات لاحضرية

كمبريا


La Plaza Elíptica es una glorieta ubicada en la ciudad española de Madrid, entre los distritos de Usera y Carabanchel.

Historia
El terreno donde actualmente se encuentra la Plaza Elíptica pertenecía al municipio de Carabanchel Bajo antes de la anexión de este a Madrid en 1948. Por dicho terreno discurría el camino y luego carretera de Madrid a Toledo, que dejaba el casco urbano de Madrid en el puente de Toledo. La porción madrileña de dicha carretera se bautizó como calle de Antonio Leyva en 1928.

En la actual Plaza Elíptica era donde el ferrocarril de Madrid a San Martín de Valdeiglesias, transformado posteriormente en un ferrocarril militar, cruzaba la carretera de Toledo, siguiendo el trazado que en la actualidad sigue el paseo de Santa María de la Cabeza y tras cruzar la carretera, el de la calle de la Vía, que debe su nombre a este hecho.

Sin embargo, la Plaza Elíptica no fue creada hasta la primera mitad de la década de 1950, cuando ya el municipio de Carabanchel Bajo había sido anexionado a Madrid. En 1946, el Plan General de Ordenación de Madrid (más conocido como Plan Bigador) preveía la prolongación del paseo de Santa María de la Cabeza hasta su cruce con la carretera de Toledo a través de un nuevo puente que habría de construirse sobre el Manzanares. Dicho puente, el puente de Praga, fue inaugurado en 1952, con lo que la entrada al centro de la ciudad desde la carretera de Toledo se hacía a través del puente de Praga y no por el de Toledo, como hasta entonces. Inicialmente bautizada como Plaza Elíptica, la muerte en 1954 del antiguo ministro de Obras Públicas, José María Fernández Ladreda, hizo que se diera su nombre a la nueva plaza.

En 1981 el metro llegó a la Plaza Elíptica, con la inauguración del tramo de la línea 6 entre Pacífico y Oporto, que contaba con una estación en la plaza. En 1986, para solucionar los embotellamientos que se producían al acceder desde la carretera de Toledo, se construyó un paso subterráneo que enlazaba directamente dicha carretera con el paseo de Santa María de la Cabeza.

El 16 de noviembre de 1998 se abrió la nueva línea 11 de metro, que unía Plaza Elíptica con Pan Bendito. Entre 2004 y 2007 se construyó un intercambiador subterráneo que sirve de cabecera a múltiples líneas interurbanas (de las localidades de Getafe, Leganés y Parla, así como una línea de larga distancia, Madrid-Toledo) y así como algunas pertenecientes a la Empresa Municipal de Transportes. El intercambiador cuenta con tres niveles. Con la construcción del intercambiador de autobuses la mayoría de autobuses que antes paraban en la superficie de la Plaza Elíptica, pasaron a tener sus paradas en el interior del intercambiador.

En mayo de 2017 el ayuntamiento de Madrid acordó recuperar el antiguo nombre de la plaza, que volvió a denominarse oficialmente Plaza Elíptica. Los cambios correspondientes en la señalización de la plaza finalizaron en agosto de 2018.

Referencias

Enlaces externos

Eliptica
Usera
Carabanchel

Plaza Elíptica