Georg Johan Theodor Weidner (Lublinitz, 10. srpnja 1865. -  4. svibnja 1924.) je bio njemački general i vojni zapovjednik. Tijekom Prvog svjetskog rata obnašao je dužnost načelnika stožera Armijskog odjela Falkenhausen, te je zapovijedao 6. gardijskom brigadom i 195. pješačkom divizijom na Zapadnom bojištu.

Vojna karijera
Georg Weidner je rođen 10. srpnja 1865. u Lublinitzu u Šleskoj. U prusku vojsku stupio je u travnju 1884. služeći u 12. grenadirskoj pukovniji smještenoj u Frankfurtu na Odri. U istoj od ožujka 1887. obnaša dužnost pobočnika, dok od listopada 1890. pohađa Prusku vojnu akademiju. Po završetku iste, u srpnju 1893., vraća se na službu u 12. grenadirsku pukovniju gdje je u rujnu promaknut u čin natporučnika. Od ožujka 1896. služi u topografskom odjelu Glavnog stožera, dok je u ožujku 1898. unaprijeđen u čin satnika. Od rujna 1900. zapovijeda satnijom u 62. pješačkoj pukovniji, na kojoj dužnosti ostaje do listopada 1902. kada je premješten na službu u stožer 9. pješačke divizije u Glogauu. U stožeru 9. pješačke divizije služi do travnja 1905. kada je ponovno raspoređen na službu u topografski odjel Glavnog stožera. U međuvremenu je, u siječnju 1905., promaknut u čin bojnika. Od studenog 1908. služi u stožeru XV. korpusa smještenog u Strasbourgu, nakon čega je u travnju 1910. imenovan načelnikom topografskog odjela Glavnog stožera koju dužnost obnaša do početka Prvog svjetskog rata. Tijekom te službe u siječnju 1912. unaprijeđen je u čin potpukovnika, te u ožujku 1914. u čin pukovnika.

Prvi svjetski rat
Na početku Prvog svjetskog rata Weidner je raspoređen u stožer 4. armije kojom je na Zapadnom bojištu zapovijedao vojvoda Albrecht. Međutim, već sredinom rujna 1914. imenovan je načelnikom stožera novoustrojenog Armijskog odjela Falkenhausen koji je formiran od dijelova 6. armije koji se nakon Prve bitke na Marni nisu premjestili na sjeverni dio bojišta. Navedenu dužnost obnaša do studenog 1916. kada postaje zapovjednikom 6. gardijske pješačke brigade. Predmetnom brigadom zapovijeda do veljače 1918. kada preuzima zapovjedništvo nad 195. pješačkom divizijom. U međuvremenu je, u srpnju 1917. promaknut u čin general bojnika. Zapovijedajući 195. pješačkom divizijom sudjeluje u Proljetnoj ofenzivi, te nakon toga Trećoj bitci na Aisnei i Drugoj bitci na Marni. Tijekom rujna 1918. sa 195. pješačkom divizijom sudjeluje u Bitci kod St. Mihiela, te ofenzivi Meuse-Argonne. Pred kraj rata, u listopadu 1918., imenovan je šefom topografskog odjela Glavnog stožera koju dužnost obnaša do kraja rata.

Poslije rata
Weidner je nakon završetka rata u vojsci ostao do travnja 1920. kada je umirovljen. Istodobno mu je dodijeljen i počasni čin general poručnika. Preminuo je 4. svibnja 1924. u 60. godini života.

Vanjske poveznice
     Georg Weidner na stranici Axishistory.com

Izvori

Njemački vojni zapovjednici u Prvom svjetskom ratu

Georg Weidner


ميشيل ستيفينارد ، من مواليد 21 سبتمبر 1937، لاعب كرة قدم فرنسي سابق.

لعب مع منتخب فرنسا لكرة القدم مباراتين.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم من نور (إقليم فرنسي)
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من نور (إقليم فرنسي)
لاعبو أنجيه
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو كأس أمم أوروبا 1960
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم من أوت دو فرانس
لاعبو لنس
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
مواليد 1937

ميشيل ستيفينارد


Dilekkaya, Adana ilinin Kozan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Daha önceleri Ayşehoca köyüne bağlı Deliler mahallesi iken, 20 Mart 1952'de Anavarza adıyla köy statüsü kazandı. Daha sonraları Dilekkaya adını alan yerleşim, 2012 yılındaki yasa değişikliğinden sonra yeniden mahalle oldu.

Coğrafya
Adana il merkezine 75 km, Kozan ilçesine 35 km uzaklıktadır. Anavarza antik kenti mahalle yakınlarında bulunur.

Nüfus

Kaynakça

Kozan'ın mahalleleri

Dilekkaya, Kozan


සුරනිමල යනු  දුටුගැමුණු රජුගේ සේනාවේ දෙවන සේනාධිනායක වූ අතර, ඔහුගේ සෙබළුන් අතුරින් විශිෂ්ඨතම දස දෙනා වශයෙන් සැලකෙන  දස මහා යෝධයන් අතුරින් එක් අයෙකි. එළාර රජුට එරෙහිව දුටුගැමුණු රජුගේ යුද්ධයෙහි විජයග්‍රහණය අරභයා ඔහුගේ කාර්යභාරය ඉමහත් විය. ඔහු කඩුහරඹයෙහි අති මහත් නිපුණතාවයක් දැක්වූ බව පැවසෙන අතර ඔහු හට රිසිවූ අවිය මහා කඩුව බවද එය ඔහු විසින් උත්කෘෂ්ඨ කුසලතාවයකින් ලෙලවු බවද කියැවේ.

මුල් අවදිය
තම දෙමව්පියන් විසින් නිමල යන නම ලද හේ, සත් දරු පවුලක බාලයා වූයේය. ඔහුගේ පියා සම්හ නම් වූ අතර, කොට්ටිවාල හි කණ්ඩකවිත්තික ගමෙහි ප්‍රධානියා විය. ඇතුන් දස දෙනෙකුට සමාන ශක්තියක් සතුවූ බව පැවසුනත්, ඔහුගේ සෙහොයුරන් පවුලේ කුඹුරු වල වැඩෙහි යෙදෙද්දී ළමා අවදියෙහිදී නිමල නිවසට වී නිකරුණේ කල් ගත කිරීමට බොහෝ රිසි වූයේය. එක් පවුලකින් එක් පිරිමියෙකු යුධ සේවය සඳහා අනිවාර්යයයෙන් සම්බන්ධ විය යුතු බවට රාජාඥාව පැනවුනු කල, නිමලගේ සොහොයුරන් එකහෙලා තීරණය කලේ නිවසට කිසිම උපකාරයක් හෝ ප්‍රයෝජනයක් නොමැති නිමල ඒ සඳහා තෝරාගත යුතු බවය. දීඝාභය නම් කුමරකු යටතේ මහාවැලි  නදියට දකුණෙන් කඳවුරු ලා සිටි සේනාංකයකට බැඳුනු නිමල, බ්‍රාහ්මණයෙකු හට සන්දේශයක් භාරදීමෙහි දූත කාර්යයක් සඳහා යවන ලදි. අළුයම පිටත්ව ඇති නිමල, ගවු තිස් සතරක් පමණ දුර ගෙවා, පැය කිහිපයකින් මුළු ගමන කෙලවර කල බැව් පැවසේ. මෙම වික්‍රමය පිළිබඳ මවිතයට පත්වූ බ්‍රාහ්මණයා, කාවන්තිස්ස රජු යටතේ සෘජු සේවය උදෙසා ඔහු යැව්වේලු. රජු අභිමුඛයට පත් කරන ලද නිමලගේ, දක්ෂතා උරගා බලනු වස් කඩු කිහිපයක් මුවහත් කිරීමට පැවරූ කල, ඉතා හොඳින් එය ඉටු කළේලු. ඔහුගේ නිපුණතාවයන් පිළිබඳ පැහැදුනු රජු, තමා යටතේ සේවයට ඔහු බඳවා ගෙන, රජුගේ හමුදාවෙහි ප්‍රධාන සෙන්පති වරුන් හා රණ ශූරයන් වන  දස මහා යෝධයන් අතුරින් එකෙකු බවට පත් කෙරිණි.

සුරනිමල ලෙස නම් ලැබීමf
කාවන්තිස්ස රජුගේ අභාවයෙන් පසුව, ඔහුගේ අනුප්‍රාප්තික හා පුත්‍රයා වූ දුටුගැමුණු  විසින් එවකට අනුරාධපුර රාජධානිය පාලනය කරමින් සිටි දකුණු ඉන්දීය එළාර රජු හට එරෙහිව යුද්ධයක් අරඹන ලදි. එළාරගේ බල සේනා ක්‍රමයෙන් පරාජයට පත්කරමින් දුටුගැමුණුගේ සේනා ලඟාවෙමින් සිටියේ අවසාන සටන සිදුවීමට නියමිතව තිබූ අනුරාධපුරය වෙතටයි. අවසාන සටනට පෙර විවේකශීලීව තම සේනාව ඇමතූ රජු ඔවුනට විවෘත අභියෝගයක් කලේ විශාල ගුදමකින් රා පානය කරන ලෙසටයි. අභියෝගය පිළිගැනීමට කිසිවකු සමත් නොවූ බව දුටු නිමල, ඉදිරියට පැමිණ මුළු ගුදම මුව තබා බී සිස් කළේලු. මෙම සිද්ධියෙන් පසුව ඔහු හැඳින්වුනේ  ලෙස වුවද, වඩා සුදුසු නාමය සුරානිමල වනුයේ,  සුරා යන නාමය මත්පැන් සඳහා ව්‍යවහාර වූ බැවිනි.

විජිතපුර සංග්‍රාමය
එළාර රජුගේ අවසන් මර්මස්ථානයක් වූ විජිතපුර බළකොටුව අත්පත් කර ගැනීම සඳහා වූ සටනෙහිදී  තීරනාත්මක කාර්ය භාරයක් ඉටු කිරීමට සුරනිමල සමත් විය. රජුගේ හස්ති රාජයා පණ්ඩුල හා මිතුරු නන්දිමිත්‍ර සමග,  හේ බලකොටුවේ දකුණු ද්වාරය ආක්‍රමණය කලේය. ඇතෙකු විසින් පවුරෙහි බිඳ දැමූ සිදුරකින් බලකොටුව තුලට පිවිසීම තම ගර්වයට හානියක් යැයි සිතූ හේ කොටු පවුරට උඩින් අහස් පිම්මක් මගින් බලකොටුවට පිවිසියේලු. බලකොටුව තුලට පිවිසි වහාම මහා කඩුව සුරතට ගත් හේ සතුරා සමග සටන් කළේලු. ඔහු විසින් එළාර රජුගේ රණශූර දීඝජන්තු පරාජය කිරීම නිසා, දුටුගැමුණු ඝාතනය කිරීමේ දීඝජන්තුගේ සැලැස්ම වියැකී ගිය බවක් පැවසේ. මෙම සිද්ධිය අවසන එළාරගේ සේනාවෙහි පසුබැස්මටද දුටුගැමුණු අතින් එළාරගේ මරණයටද හේතු සාධක වූ බව කියැවේ. මෙම අවසන් සටනෙහිදී, සුරනිමල දුටුගැමුණුගේ වම්පස සිටිමින් රජු ආරක්ෂා කල බව පැවසේ. එළාර පැරදවීමෙන් පසුව, එළාරගේ ඥාති සොහොයුරෙක් වූ භල්ලුක හා සමග තවත් සටනක යෙදීමට දුටුගැමුණුගේ සේනාවට සිදු විය. අනෙකුත් දස මහා යෝධයන් හා සමග සුරනිමල මෙහිදී ප්‍රධාන කාර්ය භාරයක් ඉටු කල බව කියැවේ.

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ ඉතිහාසය
සිංහල ජනයා
දස මහ යෝධයෝ

සුරනිමල


Lagoa da Fajã da Caldeira de Santo Cristo (portugiesisch "See in der Ebene des Christus-Kraters") ist ein Strandsee auf der portugiesischen Azoren-Insel São Jorge. Er liegt im Kreis Calheta auf einer abgelegenen, kleinen Küstenebene im Natura-2000-Gebiet PTJOR0014 ("Costa NE e Ponta do Topo – Ilha de S. Jorge") und im Ramsar-Gebiet 1615 ("'Fajãs' of Caldeira and Cubres Lagoons"). Der See wurde auf natürliche Weise durch einen Steinwall vom Meer abgetrennt und besteht aus Salzwasser, da er eine Öffnung aufweist, die bei Flut den Wasseraustausch mit dem offenen Meer gewährleistet. Studien kamen zu dem Ergebnis, dass diese Barriere sich tendenziell nach Westen verschiebt und die Öffnung eines Tages verschließen könnte. Um letzteres zu verhindern und den heutigen Zustand zu konservieren, ist der Damm um die Öffnung künstlich verstärkt worden.

Dem See kommt ökologische Bedeutung als Kinderstube mehrerer Fischarten zu. Dazu zählen der Braune Zackenbarsch (Epinephelus marginatus), der Makronesen-Zackenbarsch (Mycteroperca fusca) und die Dicklippige Meeräsche (Chelon labrosus). Nur in diesem See wachsen auf den Azoren gegitterte Venusmuscheln ((rudi)tapes decussatus, eine Unterart der Venusmuschel). Sie gelten als große Delikatesse der Insel, werden aber nur in guten Jahren in geringen Mengen geerntet, da sie unter Schutz stehen.

Der See wird wegen seiner geschützten Lage auch gerne zum Baden und Schwimmen genutzt.

Weblinks

Einzelnachweise

Faja da Caldeira de Santo Cristo
Calheta (Azoren)
São Jorge (Insel)
Lagune ohne Kontinentalbezug


Pițigoiul albastru (Cyanistes caeruleus, sin. Parus caeruleus) este o pasăre mică sedentară din familia paridelor, care cuibărește în Europa, inclusiv în România și Republica Moldova,  și Orientul Apropiat. Este o specie foarte răspândită în păduri de foioase până la altitudini ce depășesc 1000 m, nu evită nici pădurile mixte, grădinile, livezile și parcurile din interiorul localităților. Este sedentară dar hoinărește toamna și iarna. Nouă subspecii sunt recunoscute. În România și Republica Moldova cuibărește subspecia Cyanistes caeruleus caeruleus. În România populația este stabilă, iar efectivul speciei a fost estimat la 750.000-1.500.000 de perechi cuibăritoare. Populația din Republica Moldova este estimată la 35.000-40.000 de perechi cuibăritoare. Este o pasăre de talie mică, are o lungime de 11-12 cm, și o greutate de 7,5-14,7 g. Atinge în libertate longevitatea maximă de 14 ani și 6 luni. Ambele sexe prezintă colorit identic. Penajul de pe creștetului capului, aripi și coadă este albastru, iar restul spatelui verzui-măsliniu. Supraalare mari tivite pe vârfuri cu alb, formează o dungă alară albă transversală îngustă. Fruntea, sprânceana, partea superioară a cefei, obrajii și regiunea auriculară sunt albe. Centrul cefei și mantaua superioară albastru-închise. Bărbia și partea inferioară a gâtului sunt negre. O dungă negru-albăstruie se întinde de la baza mandibulei peste ochi până la ceafă, separând sprânceana albă de obraz,  această dungă coboară apoi în spatele regiunii auriculare până la partea inferioară neagră a gâtului (formând un guler) și limitează din spate obrajii albi. Partea dedesubt galbenă; mijlocul abdomenului poate fi albicios,  în centrul pieptului poate fi o linie negricioasă. Este o specie insectivoră în perioada caldă a anului, consumând diverse insecte și păianjeni, pe care îi colectează în coroana arborilor, atârnând cu capul în jos pe ramuri subțiri; toamna și iarna se hrănește cu semințe, fructe și pomușoare, fiind și un vizitator comun la hrănitoarele de păsări. Pițigoiul albastru este o specie monogamă. Masculii pot fi poligami, având mai multe partenere în același teritoriu. Cuibul și-l instalează în diferite scorburi existente în copacii bătrâni, preferând mai ales arbori ce se află în apropierea unor cursuri de apă sau lacuri. Cuibul este construit din mușchi, frunze uscate, păr de animale, lână, pene, și este căptușit cu material mai fin. Poate ocupă cuiburi artificiale. Ponta este depusă în aprilie-mai și este formată din 7-8 ouă, a căror clocit durează 14 zile. Adesea se întâlnesc ponte mai mari, de 15-18 ouă, care provin de la două sau chiar mai multe femele. O pereche depune adesea două ponte într-un an. Puii părăsesc cuibul după 18-22 de zile de la eclozare, după părăsirea cuibului mai stau încă o perioadă în preajma adulților.

Denumiri

Denumirea latină Parus caeruleus a acestei specii, provine din cuvintele latine parus = pițigoi + caeruleus = albastru-închis, azuriu, iar cea de Cyanistes de la cuvântul grec kuanos = albastru-închis.

În limba română această specie se numește pițigoi albastru, pițigoi vânăt.

Taxonomie

Denumirea latină a acestei specii Parus caeruleus a fost dată de Linnaeus în 1758 (terra typica Suedia).

Pițigoiul albastru era considerat mai înainte conspecific cu pițigoiul albastru african (Cyanistes teneriffae); în prezent subspeciile din Insulele Canare și nordul Africii, palmensis, ombriosus, teneriffae, hedwigii, degener, ultramarinus și cyrenaicae sunt incluse în specia Cyanistes teneriffae. Subspecia propusă harterti din Portugalia și Spania este inclusă în subspecia ogliastrae.

Pițigoiul albastru hibridizează cu pițigoiul azuriu (Cyanistes cyanus), în special după ce acesta din urmă s-a extins spre vest în mod invaziv (hibrizii au fost descriși ca un taxon separat, "pleskii"); hibridizează rareori și cu pițigoiul mare (Parus major). Subspecia nominată intergradează cu subspeciile obscurus, ogliastrae și satunini; iar satunini intergradează cu persicus, și nu se știe ce subspecie cuibărește în nord-vestul Siriei.

Subspecii și distribuție

Nouă subspecii sunt recunoscute:

 Cyanistes caeruleus caeruleus (Linnaeus, 1758) - subspecia nominată - în nordul, centrul și estul Europei (la sud până în nordul Spaniei, Italia, nordul și centrul Greciei), vestul și nordul Asiei Mici. Subspecia nominată cuibărește în România și Republica Moldova
 Cyanistes caeruleus obscurus (Prazák, 1894) - în Insulele Britanice
 Cyanistes caeruleus ogliastrae (E. J. O. Hartert, 1905) - în sudul peninsulei Iberice, Corsica și Sardinia.
 Cyanistes caeruleus balearicus (Jordans, 1913) - în Mallorca.
 Cyanistes caeruleus calamensis (Parrot, 1908) - în sudul Greciei, insulele Ciclade, Creta și Rodos.
 Cyanistes caeruleus orientalis Zarudny & Loudon, 1905 - în sud-estul părții europene a Rusiei
 Cyanistes caeruleus satunini Zarudny, 1908 - în Crimeea, Caucaz, estul Turciei, nordul Iordaniei, nord-vestul Iranului, posibil și în sud-estul Turciei, nord-vestul Siriei și nordul Irakului.
 Cyanistes caeruleus raddei Zarudny, 1908 - în nordul Iranului și în extremitatea sud-vestică a Turkmenistanului.
 Cyanistes caeruleus persicus (Blanford, 1873) - în sud-vestul Iranului.

Dementiev (1954) menționează 15 subspecii:

 Parus caeruleus caeruleus Linnaeus, 1758 - în cea mai mare parte a continentului european, de la 64 ° și 60 ° latitudine nordică la nord până în țările mediteraneene și nordul Caucazului la sud;
 Parus caeruleus harterti Tratz, 1914 - în Portugalia și Spania; în prezent inclusă Parus caeruleus ogliastrae;
 Parus caeruleus calamensis Parrot, 1908 - în sudul Greciei și Creta;
 Parus caeruleus obscurus Prazák, 1894 - în Marea Britanie și Irlanda;
 Parus caeruleus ogliastrae Hartert, 1910 - în Sardinia și Corsica;
 Parus caeruleus satunini Sarudny, 1908 - în Crimeea, Caucaz, nordul Iranului și Kopetdag;
 Parus caeruleus persicus Blanford, 1873 - în Iran și Kurdistan;
 Parus caeruleus balearicus Jordans, 1913 - în insula Mallorca;
 Parus caeruleus ultramarinus Bonaparte, 1841  - în Tunisia, Algeria, Maroc; = Cyanistes teneriffae ultramarinus;
 Parus caeruleus degener Hartert, 1901 - în estul insulelor Canare; = Cyanistes teneriffae degener;
 Parus caeruleus teneriffae Lesson, 1831 - în Insulele Canare: Tenerife, La Gomera, Gran Canaria; = Cyanistes teneriffae teneriffae;
 Parus caeruleus ombriosus Meade-Waldo, 1890  - în insula El Hierro (Insulele Canare); = Cyanistes teneriffae ombriosus;
 Parus caeruleus palmensis Meade-Waldo, 1889  - în insula La Palma (Insulele Canare); = Cyanistes teneriffae palmensis;
 Parus caeruleus cyrenaicae Hartert, 1922 - în Cirenaica (Libia); = Cyanistes teneriffae cyrenaicae.

Descrierea

Pițigoiul albastru este un pițigoi mic, cu corpul îndesat, ciocul mic și capul rotunjit. Are o lungime de 11-12 cm, și o greutate de 7,5-14,7 g; lungimea aripii = 60-72 mm; lungimea ciocului = 8-9 mm; lungimea tarsului = 19-20 mm. Femela este foarte asemănătoare cu masculul și sexele nu se pot diferenția exact.

Masculul subspeciei nominate are creștetul capului albastru-azuriu, partea posterioară a creștetului mai albastru-închisă. Creștetul este înconjurat mai jos de un cerc alb, care trece pe frunte, deasupra ochilor (pe sprânceană) și pe partea superioară a cefei. Obrazul și regiunea auriculară sunt albe. Bărbia și partea inferioară a gâtului (gușa) sunt negre. O dungă îngustă negru-albăstruie sau negricioasă se întinde de la baza mandibulei superioare peste ochi până la pe partea inferioară albastră-închisă a cefei, separând sprânceana albă de obraz. Această dungă negru-albăstruie coboară apoi pe laturile gâtului în spatele regiunii auriculare până la partea inferioară neagră a gâtului (formând un guler) și limitează din spate obrajii albi. Centrul părții inferioare a cefei și mantaua superioară sunt albe sau albastru-surii. Restul mantalei, spatele și scapularele măsliniu-verzui (verde-gălbui sau verde-albăstrui), târtița mai deschisă, măsliniu-verzue cu o nuanță galbenă. Coada și aripile sunt în general albastru-negricioase. Coada este albastră sau albastru-negricioasă, tivită lat pe rectrice cu albastru-strălucitor, rectricele laterale tivite îngust cu alb. Tectricele supraalare și alula albastru-închise. Tectricele supraalare mari și cele primare sunt tivite pe vârfuri cu alb, vârfurile albe ale supraalarelor mari formează o dungă îngustă transversală albă. Remigele cu steagul intern cenușiu, tivite lat pe steagul extern cu albastru. Remigele secundare și remigele terțiare (scapulare) cu vârfuri albicioase. Părțile inferioare (pieptul, flancurile și abdomenul) galbene ca lămâia, cu o nuanță măsliniu-verzuie pe piept, galben mai viu pe flancuri. Sub centrul pieptului adesea o linie longitudinală mediană albastru-închisă (adesea ascunsă). Centrul abdomenului poate fi albicios. Tectricele subcodale cremoase (alb-gălbui); tectricele axilare și subalare galbene. Irisul de la brun-închis până la brun-negricios. Ciocul cenușiu-albăstrui închis sau brun-negricios, marginea tăioasă a mandibulei superioare mai palidă. Picioarele de la ardezii (cenușiu-închise) până la albastre sau cenușiu-ardezii. În penajul uzat este ușor mai albastru pe creștet, remige și coada; părțile superioare mai cenușii sau mai puțin verzi, vârfurile albe ale supraalarelor mari și remigelor erodate sau absente, bărbia puțin mai neagră și linie negricioasă din centrul pieptului adesea mai pronunțată.

Dombrowski descrie pasăre adultă astfel "creștetul și ceafa albastru-vioi, spre partea posterioară trecând treptat într-o nuanță mai închisă. Frâul negricios, îndărătul ochilor din ce în ce mai închis, și unindu-se cu banda dela ceafă. Această bandă e albastru-închisă; bărbia negricioasă, iar pata de pe cerbice albă. Restul părții superioare verzui-măslinie. Partea dedesubt galben sulfuriu-vioi; mijlocul pântecelui, alb cu o bandă în lungime, albastru-negricioasă."

Femela este foarte asemănătoare cu masculul, dar este puțin mai spălăcită decât el, coloritul tectricelor primare, remigelor și rectricelor este mai puțin strălucitor, mai deschis și uneori mai albicios decât la mascul.

Juvenilul are fruntea, sprânceana și centrul cefei galben spălăcit, creștetul și laturile gâtului mai întunecate, părțile superioare mai cenușii, coada albastru-spălăcită, tectricele supraalare tivite cu albastru-verzui, vârfurile tectricelor supraalare mari și a remigelor terțiare alb-gălbui, remigele tivite pe margini cu albastru-cenușiu, fața și părțile inferioare galben-spălăcite (devenind mai albe cu vârsta), bărbia și partea superioară a gâtlejului cenușii, linia centrală întunecată de pe piept absentă.

Subspeciile diferă în principal după nuanța culorii, atât pe partea superioară cât și pe cea inferioară:
 subspecia obscurus este asemănătoare cu subspecia nominată, dar creștetul este ușor mai albastru-închis, mantaua puțin mai întunecată sau mai verde (mai puțin cenușiu-albăstruie), vârfurile albe de pe tectricele supraalare mari și de pe remigele terțiare puțin mai înguste, părțile inferioare mai galben-închise de obicei cu linia centrală de pe piept vădit îngustă;
 subspecia ogliastrae este similară cu subspecia obscurus, dar mantaua este ușor mai albastră, tectricele aripilor mai intens albastre, părțile inferioare galben-vii, femela adesea are aceeași culoarea vie ca și masculul;
 subspecia balearicus este asemănătoare cu subspecia nominată, dar mantaua este mai palidă sau mai cenușie, părțile inferioare ușor mai palide, mai albă pe piept și abdomen, linia centrală de pe piept mai îngustă;
 subspecia calamensis este foarte asemănătoare cu subspecia nominată, dar este puțin mai mică;
 subspecia orientalis este la fel ca cea nominată, dar părțile superioare sunt cenușiu-măslinii, cu o nuanță gălbuie, iar părțile inferioare mai galben-vii sau mai galben-deschise;
 subspecia satunini este, de asemenea, asemănătoare cu cea nominată, dar părțile superioare sunt puțin mai întunecate, cenușiu-măslinii, părțile inferioare galben-deschise, flancurile surii;
 subspecia raddei este asemănătoare cu satunini, dar părțile superioare sunt ușor mai măsliniu-închise (și mai puțin cenușii), părțile inferioare galben-închise;
 subspecia persicus are ciocul mai scurt și mai subțire, părțile superioare verde-albăstrui-palide, cu o nuanță surie, părțile inferioare variabile, de la galben-intens pe piept și mai albe pe abdomen și pe tectricele subcodale până la uniform galben-albicioase;
 subspecia ultramarinus se aseamănă cu cea nominată, dar creștetul este negru cu vârfurile penelor albăstrui-închis-lucioase, dunga de peste ochi neagră și lată (îngustă în regiunea lorului) se contopește lat pe latura cefei cu negrul părții posterioare a gâtului, părțile superioare sunt în cea mai mare parte cenușiu-albăstrui-închis (târtița poate avea o nuanță verzuie), remigele terțiare și secundare lat tivite pe vârfuri cu alb, partea inferioară a laturilor gâtului, bărbie partea superioară a gâtlejului sunt în general negre, părțile inferioare galben-închise, cu linia ventrală negricioasă pronunțată;
 subspecia cyrenaicae se aseamănă cu ultramarinus, dar este puțin mai mică, și are o dungă albă mai îngustă pe frunte, mantaua mai întunecată sau albastră mai spălăcită, părțile inferioare galbene, puțin mai spălăcite.

Năpârlirea

Năpârlirea postnupțială a adulților este completă și are loc de la începutul lunii iunie până la sfârșitul lunii august - începutul lunii septembrie. Este deosebit de intensă în iunie-iulie. Începe cu înlocuirea penelor mici ale capului și gâtului, după care se înlocuiesc remigele și rectricele.

Năpârlirea postjuvenilă a păsărilor tinere este incompletă, care atinge numai penele mici; juvenilii din prima pontă năpârlesc în iulie - august, iar cei din a doua pontă în august - septembrie. Până la sfârșitul lunii septembrie năpârlirea juvenililor se termină complet și ei devin asemănători cu adulții.

Glasul

Pițigoiul albastru este foarte vocal. Strigătul de contact între parteneri sau membrii cârdului, frecvent utilizate pe tot parcursul anului, este o notă scurtă și subțire "ți", emisă singură sau în serii "ți-ți-ți-ți" sau "ți-ți-ți-di". Un strigăt gâlcevitor sau ciripitor "ciurrrrit" sau "cerrr-errr-err-err-et", cu un ton înălțat spre sfârșit și cu diferite accente, este scos mai ales în caz de alarmă sau la apropierea unui prădător, care poate fi precedat sau urmat de note unice sau multiple ascuțite "ți" sau subțiri, de tonalitate înaltă "sii" sau "pit", de ex. "pit pit ciurrr" sau "drrrrrrrt tit tit tit", repetate frecvent când este agitat. În nordul Africii, are și un strigăt ascuțit, asemănător cu strigătul populațiilor europene, "ții-ți-brri ții-ți-brri" sau "ci-ciciui" și un strigăt "piciu" mai metalic.

Ambele sexe emit un strigăt de tonalitate înaltă "zidle" în timpul paradei nupțiale și copulației. Femela la cuib scoate un șuierat scurt, exploziv într-o reacție de apărare agresivă față de un intrus sau prădător. Puii din cuib și cei care recent au părăsit cuibul scot un "ți-ți-ți-ți-ți-ți" de tonalitate înaltă, aproape neîncetat.

Cântecul clar, melodios, cu o tonalitate înaltă, alcătuit din note prelungi este un "țit-sit-sissiuit" sau "ți-ți-ți-țu-țuuuuuu" sau "psi-psi-țațața, psi-psi-țațața", repetat frecvent după pauze scurte, și variații mai scurte, inclusiv "ți-ți si-si", "țiți-țuțuțirrr", "țiți-sirrr, țiți-sirrr", "siss-sidou" sau "psi-dada, psi-dada, psi-dada". Un singur mascul are un repertoriu de 3-8 cântece, iar cântecul femelei este asemănător cu cel al masculului. Variațiile geografice ale cântecului nu sunt însemnate în Europa, dar cântecele populațiilor din Europa diferă de cele din nord-vestul Africii. Subspecia ultramarinus (Cyanistes teneriffae ultramarinus) are un cântec mai apropiat de cel al pițigoiului mare (Parus major), cu o serie de note disilabice metalice "tizi" (cântecele din Corsica și Mallorca sunt întrucâtva asemănătoare).

Habitatul

Pițigoiul albastru este o specie clocitoare comună în păduri de foioase și de amestec, parcuri și grădini. În afara perioadei de cuibărit apare adeseori în stufărișuri.

În Europa, pițigoiul albastru se întâlnește mai ales în pădurile de foioase de câmpie și submontane, în special cele de stejar (Quercus) și de mesteacăn (Betula), și în păduri veșnic verzi latifoliate, precum și în tufișuri, crânguri, garduri vii, terenuri acoperite cu arbuști cu copaci răzleți, la marginea terenurilor cultivate, în livezi, parcuri și grădini, inclusiv în zonele suburbane și în centrele urbane. În general evită desișurile mari de conifere, însă se întâlnește în pădurile de conifere mature în afara sezonului de reproducere, când formează stoluri mixte cu alte specii de pițigoi. În afara sezonului de reproducere se întâlnește în general într-o gamă mai mare de habitate care conțin arbori și arbuști, dar și în stufărișuri.

În România pițigoiul albastru este o specie foarte răspândită, prezentă în diferite tipuri de habitate, fiind una dintre cele mai puțin pretențioase dintre speciile de pițigoi. Preferă zonele de câmpie cu păduri de foioase, în principal cele de stejar, dar poate ajunge în pădurile de foioase până la altitudini ce depășesc 1000 m în Carpați. Nu evită nici pădurile mixte, livezile, grădinile și parcurile din interiorul localităților. Populații cu abundențe deosebite se găsesc mai ales în pădurile ce se află de-a lungul Dunării și luncile cursurilor mari de apă ce sunt străjuite de vegetație arborescentă bogată. Când găsește scorburi sau cavități adecvate pentru cuibărit, se întâlnește și în tufărișuri, în grădini sau în aliniamentele de copaci de pe marginea drumurilor. În timpul iernii poate fi întâlnit și în terenurile acoperite de stuf.

În Republica Moldova pițigoiul albastru este o specie comună răspândită pe întreg teritoriul, unde populează zonele împădurite de foioase sau plantațiile arborescente mixte; este frecvent întâlnit în fâșii forestiere, parcuri, grădini și în livezi; iarna frecventează zonele umede și acvatice, ținându-se mai ales prin stufărișuri.

În regiunea estică a Mediteranei, se întâlnește în pădurile de la altitudini mari de pin (Pinus) și stejar în Iordania, în pădurile de cedru (Cedrus) din nord-vestul Siriei și în pădurile de stejar montane din Iran. În regiunile mai aride din sud-estul arealului se întâlnește în principal în păduri riverane, parcuri și grădini. În nordul Africii trăiește în pădurile de stejar de plută (Quercus suber), stejar portughez (Quercus faginea) și stejar verde (Quercus ilex), precum și în pădurile de cedru și ienupăr de munte (Juniperus) din Maroc și nordul Libiei; mai spre sud, este sedentar în pădurile mici de palmier din oazele sahariene.

Se întâlnește de la nivelul mării până la munți: în sezonul de reproducere până la 1540 m în Alpii austrieci, până la 1700 m în Elveția (majoritatea cuibăresc sub 1250 m), până la 1800 m în Pirinei, până la 1525 m în Grecia, Turcia și nord-vestul Iranului (excepțional până la 2000 m în Grecia), și la cel puțin 2040 m în sud-vestul Iranului; în Caucaz cuibărește până la limită superioară a pădurilor aflată la circa 3500 m; până la 1800 m sau mai sus în Maroc.

Hrana

În sezonul de reproducere (primăvara și vara) pițigoiul albastru se hrănește cu nevertebrate mici (de obicei de circa 1 cm) și larvele lor, mai ales cu insecte fitofage colectate în coroana arborilor; toamna și iarna se hrănește cu diferite semințe, fructe și pomușoare, fiind și un vizitator comun la hrănitoarele de păsări. Are o importanță deosebită contribuind la reglarea efectivului de dăunători: rozători de frunze, larve ale fluturilor, trombari, ploșnițe etc. Compoziția hranei este determinată în mare măsură de abundența sezonieră a diferitelor specii consumate.

Hrana de origine animală constă în principal din colembole (Collembola), lăcuste (Orthoptera), zigoptere (Odonata), urechelnițe (Dermaptera), hemiptere (Hemiptera), molii și fluturi (Lepidoptera, în special cele din familia Tortricidae), neuroptere (Neuroptera), păianjeni (Araneae), muște (Diptera), oniscide (Isopoda), furnici (Formicidae), gândaci (Coleoptera), opilionide (Opiliones), diplopode (Diplopoda), stilomatofore și melci (Gastropoda), căpușe (Acari).

Fructele și semințele consumate în principal în afara sezonului de reproducere, includ cele de pin (Pinus), chiparos (Chamaecyparis), molid (Picea), tisă (Taxus), frasin (Fraxinus), mesteacăn (Betula), fag (Fagus), cimișir (Buxus), paltin și arțar (Acer), castan (Castanea), stejar (Quercus), măslin (Olea), dud (Morus), smochin (Ficus), vâsc (Viscum), mur (Rubus), coacăz și agriș (Ribes), prune, vișine și cireșe (Prunus), măr (Malus), păr (Pyrus), soc (Sambucus), trandafir și măcieș (Rosa), păducel (Crataegus), sânger și corn (Cornus), hurmuz (Symphoricarpos), nuc (Juglans), caprifoi (Lonicera), cătina albă (Hippophae), lemn câinesc (Ligustrum), zârnă (Solanum), vinețea (Centaurea). Consumă de asemenea sevă de mesteacăn, paltin, arțar, plop (Populus), nuc și viță de vie, și nectar și polen primăvara din florile de salcie (Salix), prun, cireș, vișin, coacăz, aloe (Aloe), zămoșiță (Hibiscus) și trâmbiță (Tecomaria).

Vizitează hrănitoarele suspendate sau pe platformă pentru păsări, unde consumă resturi menajere, inclusiv pâine, brânză, grăsime, arahide și diferite semințe, în special de floarea-soarelui (Helianthus).

După Averin și Ganea în Republica Moldova pițigoiul albastru se hrănește în principal cu insecte și păianjeni, mai rar consumă hrană vegetală. Analiza conținutului a 80 de stomacuri ale pițigoiului albastru și a esofagelor puilor săi au arătat că acestea conținea 89,4% hrană animală, 10,5% hrană vegetală. Din insecte predominau fluturii (33,3%) în diferite stadii de dezvoltare: omizi, pupe, fluturi adulți. În cantități mai mici au fost găsite himenoptere (6,8%), ploșnițe (2,4%) etc. În hrana pițigoiului albastru pe tot parcursul anului predominau insectele dăunătoare: fluturele auriu (Euproctis chrysorrhoea), omida păroasă a stejarului (Lymantria dispar), inelarul (Malacosoma neustria), moliile tortricide (Tortricidae), molia verzei (Plutella xylostella), viermele merelor (Cydia pomonella), gărgărițele (Curculionidae), molia frunzelor de măr (Hyponomeuta malinella), diferite buhe (Noctuidae), păduchi de plante (afide) și muște. Hrana vegetală era formată din semințe de floarea soarelui, cânepă, mac, boz etc. Din aceste date este evident că pițigoiul albastru este o specie foarte folositoare.

Își procură hrana prin toate etajele copacilor, tufelor și arbuștilor, uneori pe pământ, dar de obicei, numai pentru foarte puțin timp. Caută hrana pe frunze, muguri și ramuri subțiri cu mare minuțiozitate (poate căuta până la 30 de minute într-un singur copac), dar în timpul iernii adesea se mișcă rapid prin frunziș în căutarea hranei. Frecvent atârnă pe un picior cu capul în jos de rămurele subțiri sau frunze, cautând insecte și păianjeni, care îi alcătuiesc dieta; localizează cu ușurință insectele de sub scoarța desprinsă (pe care o jupoaie) sau în minele frunzelor (în cavitățile produse prin roadere de larve a frunzelor) sau în gale; culege insectele de pe frunze, se hrănește cu afide (Aphidoidea) adunate prin tufișuri; găurește stuful pentru a localiza larvele ascunse. Planează pe loc pentru puțin timp când inspectează frunzișul, uneori urmărește insectele în zbor. Semințele mari le consumă pe o creangă din apropiere, unde le deschide în prealabil ținându-le cu piciorul sau le fixează în scoarță și le ciocănește cu lovituri rapide ale ciocului.

În Republica Moldova pițigoiul albastru își procură hrana de obicei de pe capetele ramurilor superioare ale copacilor. Iarnă pițigoiul albastru caută hrana prin tufișuri, la vârful copacilor din pădure și din livezi, iar vara mai ales în etajele mijlocii și inferioare ale lor. Când semințe și fructe sunt abundente, le adună adesea de pe pământ.

Este vestit în unele părți ale arealului (de ex., în Marea Britanie) pentru obiceiul său de a găuri capacele sticlelor de lapte, puse la vânzare pe pragul ușii, și apoi soarbe frișca laptelui; în cazuri mai extreme, scobește cu ciocul și scoate chitul proaspăt de la ferestre.

Comportamentul

Pițigoiul albastru este o pasăre activă, sprintenă, veșnic în mișcare.

Este un cuibăritor teritorial. Mărimea teritoriului ocupat de o pereche este de obicei până la 1 ha, adesea mult mai mic, până la 0,16 ha. Teritoriul ocupat este de obicei bine delimitat la începutul lui februarie și apărat împotriva intrușilor, însă uneori perechile cuibăresc foarte aproape, sunt și cazuri în care două perechi cuibăresc în aceleași cuib artificial. Își apără teritoriul cu agresivitate, aflându-se astfel deseori în competiție intensă cu pițigoiul mare (Parus major).

Este o pasăre solitară care trăiește în perechi sau toamna în grupuri familiale mici.  Nu migrează, dar toamna și iarna se deplasează în zone cu surse trofice abundente și uneori se adună în cârduri mai mari, de ex. în sud-estul arealului cârdurile includ câteva sute de indivizi; se adună și în cârduri mixte cu alte specii de pițigoi în afara sezonului de reproducere. Partenerii de obicei rămân în apropierea teritoriului de reproducere în afara sezonului de cuibărit și caută hrana împreună cu alte specii insectivore, printre care se numără pițigoiul codat (Aegithalos caudatus), aușelul cu cap galben (Regulus regulus) și cojoaica de pădure (Certhia familiaris), în cârduri eratice pe un teritoriu de până la 10 ha care include mai multe locuri de cuibărit. Mărimea cârdurilor de iarnă se micșorează treptat spre sfârșitul iernii pe măsură ce perechile își restabilesc teritoriile de reproducere.

Reproducerea

Este o specie monogamă. Perechile formate rămân împreună de obicei pe toată viața. Masculii poligami nu sunt rari unde densitatea populației cuibăritoare este mare. Masculii poligami au mai multe femele în același teritoriu. Toate femelele care se împerechează cu un mascul poligam cuibăresc în limitele unui singur teritoriu de reproducere, iar masculul hrănește puii din toate cuiburile.

La sfârșitul lunii februarie pițigoii albaștri se separă treptat de cârdurile de iarnă și la începutul lunii martie se formează perechile cuibăritoare. În martie masculii cântă, se iau la încăierare între ei, ademenesc femelele prin zborurile spectaculoase și prin etalarea penajului înfoiat, însoțite de bătăile tremurânde de aripi. Masculul în timpul paradei nupțiale execută zboruri lente asemănătoare cu cele ale fluturelui și planări spre femela cocoțată undeva, intercalate cu pauze când el își ridică parțial în sus moțul și își răsfiră coada. Masculul poate execută, de asemenea, zboruri verticale până la cel puțin 6 m, apoi coboară vertical în jos spre o spre femelă de pe o creangă joasă. El, de asemenea, dansează în jurul cuibului cu corpul ținut orizontal, coada întinsă în formă de evantai și ușor ridicată, penele cefei înălțate (expunându-și gulerul albastru-închis), aripile răsfirate dar cu vârfurile lăsate în jos, și țopăie spre locul cuibului învârtindu-se în jurul unei crengi până la 5 m, apoi zboară înapoi și își repetă jocul nupțial. Curtarea femelei include aprovizionarea ei de către mascul cu hrană cu conținut ridicat de proteine în timpul paradei nupțiale, depunerii ouălor și clocirii.

Sezonul de reproducere are loc din aprilie până la sfârșitul lui iunie, timpul depunerii pontei, numărul ouălor depuse și succesul reproductiv sunt strâns legate de momentul apariției și abundenței omizilor, în principal a moliilor verzi a stejarului (Tortrix).

Cuibul este construit numai de femelă în aprilie-mai și are de obicei forma unei cupe; el este făcut din mușchi, iarbă uscată de graminee, benzi de coajă fină, fibre vegetale, licheni, frunze uscate, păr de animale, lână, pânză de păianjeni și pene, el este căptușit cu material mai fin. Cuibul este amplasat la înălțimi variabile într-o scorbură naturală existentă în copacii bătrâni, preferând mai ales arbori ce se află în apropierea unor cursuri de apă sau lacuri. Uneori cuibul este amplasat în gaura unui stâlp (inclusiv într-un indicator rutier metalic), sau în alte construcții artificiale, de ex., într-o cavitate din perete, uneori într-un cuib vechi părăsit al altei păsări, mai ales cel de ciocănitori (sau în fundațiile cuiburilor mari nefolosite), rareori într-o gaură în pământ. Adesea ocupă și cuiburile artificiale, deci este posibilă atragerea pițigoiului albastru în locurile dorite să limităm unele specii de insecte dăunătoare livezilor sau pădurilor, bineînțeles asociate cu alte păsări insectivore. Perechea este destul de fidelă locului de cuibărit, revenind an după an în aceeași zonă.

După Averin și Ganea în Republica Moldova, pițigoiul albastru cuibărește ca și pițigoiul mare în scorburi situate la înălțimi mici, adesea chiar lângă pământ. Dacă pițigoiul mare este în general nepretențios în alegerea locului pentru cuib, pițigoiul albastru preferă să își facă cuibul în scorburile carpenului. Din cele 28 de cuiburi ale pițigoiului albastru, găsite în 1956 și 1960, în pădurilor de lângă satele Morozeni și Vatici din raionul Orhei, 14 au fost în scorburi de carpen, 5 - stejar, 4 - salcie, 2 - măr, 2 - păr și 1 - nuc. Scorburile cu cuburi erau amplasate nu mai mult de 3,5 m deasupra pământului, gaura de intrare în ele avea formă de fantă cu o lățime mică de 28 mm.

De obicei depune 2 ponte pe an în unele părți ale Europei, dar rar în Marea Britanie, Germania, Corsica și Maroc. Numărul ouălor depuse variază geografic, altitudinal, după dimensiunea cavității unde își face cuibul și după calitatea habitatului înconjurător. Pițigoiul albastru este o specie destul de prolifică. În Europa ponta constă din 7-13 ouă (ponte cu mai mult de 18 ouă sunt în general depuse de două femele), în estul arealului ponta este formată în general din de 6-8 ouă. Perechile suburbane sunt în general mai puțin productive, acest lucru fiind atribuit unei valori nutriționale scăzute a hranei disponibile. La ponta a doua numărul de ouă este mai mic. Ouăle sunt albe, cu mici dungulițe brun-roșcate, mărimea medie a unui ou este de 16×12 mm.

În România ponta este depusă din a 2-a jumătate a lunii aprilie aprilie până în mai și este constituită din 7-8 ouă, deseori se pot observa ponte foarte mari, de 15-18 ouă (de obicei 8-10 ouă), care provin de la două sau chiar mai multe femele.

În Republica Moldova, pițigoiului albastru în Moldova depune de obicei o singură pontă pe an și numai rar două ponte. Perioada depunerii ouălor este foarte îndelungată. De ex., în 1952, au fost găsite ponte proaspete de la 10 aprilie până pe 12 mai, în 1954 de la 8 aprilie până pe 12 mai, în 1955 de la 12 aprilie până pe 5 mai, în 1956 de la 15 aprilie până pe 7 mai, în 1958 de la 15 aprilie până pe 10 mai. Probabil pițigoii bătrâni depun pontele puțin mai devreme decât cei tineri. Ponta constă din 8-10 ouă, uneori 12-14.

Incubația durează 12-16 zile (de obicei 13-14 zile) și este asigurată numai de către femelă, care este hrănită la cuib de către mascul. Clocitul începe înainte de terminarea ouatului. În perioada de depunere a ouălor femela, la plecarea din cuib, le acoperă.

Puii sunt hrăniți la cuib de ambii părinți, la început cu nevertebrate, având corpul ușor asimilabil (larve de insecte și păianjeni), apoi cu hrană mai dură (gândaci). Adesea un singur adult hărănește întreaga pontă după eclozarea puilor, înregistrându-se o frecvență medie de o hrănire la un interval de 90 secunde 1 hrănire/90 secunde, în timpul apogeului sezonului de reproducere. Puii părăsesc cuibul după 16-23 de zile de la eclozare. După părăsirea cuibului mai stau încă o perioadă în preajma adulților. În Republica Moldova Averin și Ganea au observat că părinții aduc mâncare la cuib în medie de 24-25 de ori pe oră; în primele zile părinții aducea puilor omizi de fluture (în principal omizile albiliței verzei) și larve de muște, începând cu vârsta de 5-6 zile, în compoziția hranei puilor au fost găsiți păianjeni, mai târziu gândaci.

Succesul reproductiv este variabil, fiind influențat în special de condițiile meteorologice și de prădare, studiile bazate pe populațiile din cuiburile artificiale au arătat că în sudul Angliei (în Oxfordshire), 90-95% dintre puii au părăsit cuibul în primii trei ani de studiu, dar succesul reproductiv s-a redus drastic în următorii ani datorită prădării de către nevăstuică (Mustela nivalis). În cel de-al doilea loc de studiu din sudul Angliei, în 33-77% din cuiburile studiate puii au supraviețuit și au părăsit cuibul în ani diferiți, iar succesul reproductiv a fost afectat în principal de către veverița cenușie (Sciurus carolinensis), nevăstuici, rozătoare și ciocănitoarea pestriță mare (Dendrocopos major), și în unele cazuri perechile reproducătoare au fost izgonite de către vrăbiile de câmp (Passer montanus). În Marea Britanie, cel mai mare succes reproductiv este în grădini (86%), în plantațiile de pin silvestru (Pinus sylvestris) (71%) și în zonele fără prădători, de ex. în insula Rùm, din vestul Scoției (88%). Rata mortalității puilor din cuib este influențată de amploarea precipitațiilor, scăderea bruscă a temperaturii și disponibilitatea hranei, puii eclozați târziu sunt adesea slab dezvoltați și au o mortalitate mai mare. Rata mortalității juvenililor este mare în primele trei luni de viață. Se estimează că circa 75% dintre perechile cuibăritoare supraviețuiesc până în următorul sezon de reproducere (iar unele perechi rămân împreună timp de 4 ani consecutivi).

Pițigoiul albastru atinge în libertate longevitatea maximă de 14 ani și 6 luni. Ajunge la maturitate sexuală la vârsta de un an.

Deplasări sezoniere

Este o pasăre în principal sedentară în centrul și sudul arealului, parțial migratoare în nordul arealului; de asemenea, au loc unele deplasări altitudinale sezoniere.

În România și Republica Moldova pițigoiul albastru este o specie comună, sedentară. Nu migrează, dar în perioada rece hoinărește, deplasându-se în zone cu surse trofice abundente, realizând stoluri mixte alături de alte specii de pițigoi, se întoarce însă pentru cuibărit în zona de origine. Iarna frecventează zonele umede și acvatice, ținându-se mai ales prin stufărișuri.

Inelările pițigoiului albastru din Marea Britanie au arătat că majoritatea deplasărilor au loc pe o distanță de 2-28 km (95% din recuperări a fost în limitele a 10 km de la locul inelărilor, femelele deplasându-se mai departe decât masculii), nici o pasăre nu s-a deplasat peste 100 km. Păsările de la altitudinile mai mari din nordul Scoției coboară în perioada post-reproductivă în văile mai joase. Într-un studiu pe parcursul a patru ani 2007-2010 dintr-o zona păduroasă cu o suprafață de 1,6 km² din sudul Norvegiei, în care gradientul altitudinal (de la 105 m până la 266 m) a determinat întârzierea fenologică a vegetației și a abundenței omizilor în etajele mai înalte a pădurii, pițigoiul albastru și pițigoiul mare (Parus major) au efectuat deplasări similare după ce puii au părăsit cuibul, deplasându-se în zona de observație pe o distanța medie de la cuib de 134 m (extreme 6-1036 m). În medie, familiile s-au mutat în sus pe deal, indicând că ele au putut să urmărească fenologia ambiantă, dar majoritatea nu s-au deplasat prea departe de cuib (probabil din cauza că părinții voiau să apere teritoriul ocupat pe tot parcursul anului și nu își puteau permite să plece pentru perioade mai lungi.

Populațiile din nordul Europei (juvenilii și femelele adulte) se deplasează în mod mai regulat spre sud și vest din septembrie până la sfârșitul lui octombrie spre cartierele de iernat din nord-centrul Europei și mai spre sud în regiunilor mediteraneene, ajungând la sfârșitul lui octombrie în sudul Greciei unde stau până la jumătatea lui martie, iar în Liban de la mijlocul lui noiembrie până la sfârșitul lui februarie. Rareori se deplasează mai departe spre sud, de ex. apar accidental în nord-estul Siriei și în Israel. Numărul păsărilor înregistrate în pasaj în punctele monitorizate variază anual, adesea câteva mii se deplasează prin trecătorile din Alpii francezi, uneori în număr foarte mare în regiunea baltică.  Din când în când au loc invazii (când populația totală este foarte mare), ca în toamna anului 1957, când un număr considerabil s-a deplasat din nordul și nord-estul arealului în regiunea baltică și de-a lungul coastei de sud a Mării Nordului și multe au sosit pe coastele estice și sudice ale Marii Britanii. În majoritatea deplasărilor sunt antrenați juvenilii din primii ani de viață, însă puțini adulți sunt implicați în aceste deplasări. Cele mai lungi distanțe înregistrate în studiile păsărilor inelate au fost deplasările din sud-estul coastei baltice (Kaliningrad) până în sudul Spaniei (2200 km în direcția vest-sud-vest) și până în Veneția, Italia (1260 km în direcția sud-sud-vest), și din Germania până în sudul Spaniei (1480 km în direcția sud-vest).

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

Specia este comună, în unele locuri numeroasă, rară de-a lungul limitei nordice și în sud-estul arealului. Cuibărește uneori în afara limitelor normale ale arealului, de ex. în nord-estul Siriei (unde de altfel apare accidental).

Mai mult de 75% din populația mondială cuibărește în Europa. La nivel european populația cuibăritoare este în creștere, fiind estimată la 29.300.000-50.600.000 perechi, ceea ce echivalează cu 58.600.000-101.000.000 de indivizi maturi. Printre țările cu populații mari se numără Spania (5.870.000-7.120.000 perechi), Franța (3.600.000-7.200.000 perechi), Marea Britanie (3.600.000 perechi), Germania (2.700.000-4.550.000 perechi), Polonia (1.100.000-1.800.000 perechi), Irlanda (1.002.480-2.273.990 perechi) și Portugalia (1.000.000-5.000.000 perechi).

În România populația este stabilă, iar efectivul speciei a fost estimat la 750.000-1.500.000 de perechi cuibăritoare.

Populația din Republica Moldova este estimată la 35.000-40.000 de perechi cuibăritoare; fluctuațiile anuale sunt nesemnificative.

Densitățile în teritoriile de reproducere variază în funcție de habitat, dotarea cu cuiburi artificiale și gradul de concurență cu pițigoiul mare (Parus major). Cele mai mari densități sunt în general în pădurile de stejar, unde pot ajunge la circa 250 de perechi/km², iar cele mai mici în plantațiile de conifere. În Republica Moldova pițigoiul albastru este întâlnit în pădurile și plantațiile forestiere cu un efectiv de 4-8 perechi/10 ha, iar în Codrii Centrali are un efectiv numeric mediu de 15-20 de perechi/10 ha. Averin și Ganea au găsit în raioanele Râbnița și Soroca densități medii de 4-6 perechi de pițigoi albaștri pe 10 hectare, în pădurile riverane din raionul Bender 10-12 perechi pe 10 hectare, iar în unele locuri și mai mult. Numărul pițigoilor albaștri este mai mic decât cel al pițigoilor mari, dar se menține la un nivel relativ constant.

Arealul s-a extins treptat spre nord în secolul al XX-lea, în special începând cu jumătatea anilor 1950 (când populațiile au crescut și în Olanda), în anii 1970 arealul s-a extins în Norvegia și nordul Scoției, iar din anii 1900 până în sudul Finlandei. O populația în nordul Iordaniei a fost descoperită pentru prima dată în 1893, dar nu a mai fost văzută din nou până în 1984, iar reproducerea ei a fost dovedită abia în 1990. Se pare că reușesc cu succes să reziste în timpul iernilor geroase, suferind doar unele fluctuații numerice locale sau pe termen scurt. Aprovizionarea cu alimente la hrănitoarele de păsări este considerată că reprezintă un factor important a subzistenței pe timp de iarnă, permițând unui număr mare să supraviețuiască în iernile grele și geroase.

Principale amenințări la adresa speciei sunt modificarea, fragmentarea și pierderea habitatului, managementul defectuos al pădurii și poluarea. Factorii climatici și sursele nutritive pot influența vădit populațiile de pițigoi.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Note

Legături externe

 Pițigoi albastru Cyanistes caeruleus. SOR
 Eurasian Blue Tit Cyanistes caeruleus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Blue tit (Parus caeruleus). ARKive.  Video
  Blue Tit (Cyanistes caeruleus). BirdGuides
 Mésange bleue Cyanistes caeruleus - Eurasian Blue Tit. Oiseaux.net
 Mésange bleue Cyanistes caeruleus - Eurasian Blue Tit. Photos, Oiseaux.net.
 Eurasian Blue Tit Cyanistes caeruleus. Oiseaux-Birds.com
  Parus caeruleus Linnaeus, 1758 - Обыкновенная лазоревка. Позвоночные животные России

 Paridae
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări descrise în 1758
Taxoni clasificați de Carl Linnaeus

Pițigoi albastru


Loaded er et britisk, online livsstilsmagasin for mænd. Det blev lanceret som trykt magasin i 1994, men ophørte som udgivelse i marts 2015, hvorefter det blev relanceret som digitalt magasin den 11. november 2015. Online-versionen har et andet indhold end den trykte, herunder ingen letpåklædte kvinder. Magasinet har base i London, England og tilhører selskabet Loaded Digital Ltd.

Klummeskribenter
 Morakot Kittisara
 Julie Burchill
 Jack Dee
 Ricky Hatton
 Peter Crouch
 Martin Deeson
 Irvine Welsh
 John Niven
 Donal MacIntyre
 Ben Camara
 Terry Nutkins

Referencer

Eksterne henvisninger
 Officiel hjemmeside - www.loaded.co.uk

Tidsskrifter fra Storbritannien

Loaded


الخَشْخاش المَنْثور   من أسمائه الشائعة: زغليل – خشخاش – الخَشْخاش الشائع – نوع نباتي ينتمي إلى جنس الخشخاش من الفصيلة الخشخاشية وهذا النوع يختلف عن النوع الذي يستخلص منه الأفيون والذي يعرف باسم الخشخاش المنوم.

الموطن والانتشار
موطنه بلاد الشام ومصر والمغرب العربي وقبرص وكل أوروبا.

الوصف النباتي

النبات عشبي حولي، ارتفاعه يتراوح بين 30 إلى 40 سم، رائحته نفاذة وقوية مر الطعم. معظم أجزاء النبات مغطى بشعيرات شوكية، ولكن هناك بعض النباتات لا يوجد عليها زغب. الساق أنبوبية مفرغة من الداخل وعليها أخاديد زغبية تحوي السائل اللبني. الأوراق مركبة ريشية مفصصة إلى أجزاء رمحية مستطيلة عارية من الشعر عند عدا عند العرق الوسطي، الأوراق السفلية معنقة والعلوية أصغر من منها وهي غير معنقة نصلها سهمي. البراعم الزهرية مدلاة لأسفل أزهارها حمراء قرمزية ومنتصفها يميل إلي اللون الأسود، الكأس مكون من سبلتان مغطاتان بزغب تسقط بعد تفتح الزهرة، الأسدية عديدة، المتك ذا لون بنفسجي مزرق، النورات علبة تشبه البيضة المقلوبة ليس عليها زغب، عند قمتها اسطوانة سوداء محدبة بها من 8 إلى 10 فصوص متراكبة البذور كروية لونها بني غامق يبلغ طولها 5 مليمتر. التزهير والإثمار في الربيع والصيف.

المساوئ
العشب من الأعشاب السامة وذلك لأثره السلبي على الجهاز العصبي فهو يسبب نقصاً في معدل التنفس ونقصاً في الأوكسجين الواصل إلى الأنسجة ومن أعراضه تقلص بؤبؤ العين ليصبح بحجم رأس الدبوس الصغير.

المرادفات للاسم العلمي
 خشخاش بوست

مراجع

أزهار
أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
الحياة النباتية في الوطن العربي
الحياة النباتية في أوروبا
خشخاش
نباتات أذربيجان
نباتات أرمينيا
نباتات أفغانستان
نباتات ألبانيا
نباتات ألمانيا
نباتات أيرلندا
نباتات البرتغال
نباتات البوسنة والهرسك
نباتات الجبل الأسود
نباتات الحدائق
نباتات الدنمارك
نباتات السويد
نباتات الشام
نباتات الصين
نباتات العراق
نباتات القوقاز
نباتات المجر
نباتات النرويج
نباتات النمسا
نباتات اليونان
نباتات إسبانيا
نباتات إيران
نباتات إيطاليا
نباتات باكستان
نباتات بريطانيا
نباتات بلجيكا
نباتات بلغاريا
نباتات بولندا
نباتات تركيا
نباتات تشيكيا
نباتات تونس
نباتات جورجيا
نباتات روسيا
نباتات روسيا البيضاء
نباتات رومانيا
نباتات سلوفاكيا
نباتات سلوفينيا
نباتات سويسرا
نباتات شمال إفريقيا
نباتات صربيا
نباتات طبية
نباتات فرنسا
نباتات فلسطين
نباتات فنلندا
نباتات قبرص
نباتات كرواتيا
نباتات لاتفيا
نباتات لبنان وسوريا
نباتات ليتوانيا
نباتات مالطا
نباتات مصر
نباتات مقدونيا
نباتات مولدوفا
نباتات هولندا
نباتات وصفت في 1753
نباتات أوروبا

خشخاش منثور


سامي يمكن أن تشير إلى إحدى المعاني التالية:

 اسم علم في اللغة العربية، وهو مشتق من السُّمُوّ أي الرفعة.
 سامية صفة لغة يتحدث بها الساميون.
 اسم قومية أو عرق يعيش في المناطق الإسكندنافية يسمى قومية سامي.
 لغات سامي وهي اللغات التي يتحدث بها شعب سامي.
 سامي الشركة السعودية للصناعات العسكرية المعروفة أختصارا بـ سامي.

انظر أيضا

 سماء (توضيح)

ألقاب النسب
صفحات توضيح أسماء أماكن

سامي (توضيح)


Ángel María de Carvajal y Fernández de Córdoba y Gonzaga (Madrid; 17 de septiembre de 1793 - Madrid;  20 de abril de 1839), VIII  duque de Abrantes entre otros títulos nobiliarios. Fue un aristócrata español que sirvió en la Real Casa.

Vida y familia

Hijo póstumo de Ángel María de Carvajal⁹ y Gonzaga, VII  duque de Abrantes y  VI duque de Linares y de Vicenta Fernández de Córdoba y Pimentel, hija de Pedro de Alcántara Fernández de Córdoba, XII duque de Medinaceli, queda al cuidado de su madre y de su tío el duque de Medinaceli que fallece, a su vez, en 1806.

Se casa el 1-1-1813 en Cádiz, donde se hallaba refugiado durante la Guerra de la Independencia Española, con María Manuela Téllez-Girón Pimentel,condesa de Coquinas, hija del IX  duque de Osuna y XII  duquesa de Benavente. El 24 de diciembre de 1848, le sucedió su hijo.

Prócer del Reino en 1834 al entrar en vigor el Estatuto Real, se le nombra en 1839 Caballerizo mayor de la Reina   Isabel II al fallecer el    marqués de Cerralbo. Sólo ocupará este puesto un año, ya que él mismo fallecerá también.

Descendencia

 Ángela Manuela Isidra de Carvajal y Téllez-Girón, casó con José Julián Benito Maldonado Aceves, marqués de Castellanos, con descendencia
 Manuel de Carvajal y Téllez-Girón, falleció soltero sin descendencia.
 Ángel María de Carvajal y Téllez-Girón, IX duque de Abrantes. Poseyó una de las mayores fortunas de España. Por política de alianzas familiares de sus antepasados, casó con María de África Fernández de Córdoba y Ponce de León, hija del XIV duque de Medinaceli, con descendencia. Enviudó y contrajo nuevas nupcias con Josefa Ximénez de Molina, I condesa de Jiménez. Con descendencia.
 Ángel Agustín de Carvajal y Téllez-Girón X duque de Linares. Casó con María de los Dolores de Viana y Carvajal. Con descendencia.
 Pedro de Alcántara Carvajal y Téllez-Girón, XI marqués de Jalquinto y príncipe de Anglona. Casó con María del Carmen Pascual de Robil Aguilar-Ponce de León. Con descendencia.
 Vicente de Carvajal y Téllez-Girón. Sin datos de fallecimiento, casamiento o descendencia.
 José Joaquín de Carvajal y Téllez-Girón. se unió con su prima hermana Cándida Rosa Rosalía Josefa Téllez Girón y Fernández de Santillán. Este hecho ocasionó disputa entre la Casa de Carvajal y Téllez-Girón  con la Casa Téllez-Girón y Fernández de Santillán. Con descendencia legitimada. Posteriormente casó con Adela Domínguez Cambe. Con descendencia.

Bibliografía

 Archivo General de Palacio (AGP) . Patrimonio Nacional. Sección Personal

Militares de España del siglo XIX
Grandeza de España
Militares de Madrid
Nobles de España del siglo XIX
Caballerizos mayores del rey
Españolas del siglo XIX
Nacidos en Madrid


Javier Balaguer (Alicante, España, 8 de junio de 1961) es un director de cine, guionista y fotógrafo español. La totalidad de su carrera cinematográfica se ha
desarrollado en España y República Dominicana. Ha sido nominado como mejor
director novel a los premios Goya. Ha coescrito los guiones de sus
películas.

Biografía

Entre 1979 y 1983 trabajó como fotógrafo de prensa, moda y publicidad como free-lance. En 1983 monta la productora de cine y publicidad con José Luis Lozano Isis Films, con la que realizan tres cortometrajes y los vídeos musicales Embrujada (1983) de Tino Casal,  Lobo hombre en París (1984) de La Unión, y The werewolf (1984) de Azul y negro.

De 1984 a 2001 trabaja como ayudante de dirección, jefe de producción, jefe de localizaciones en numerosas producciones de cine y publicidad, tanto españolas como extranjeras.

En 2001 dirige su primera película, Solo mía (2001) por la que es nominado al mejor director novel en los premios Goya 2001. Es una película social que trata sobre la violencia de género, y que obtuvo una buena acogida de crítica y público. Estuvo nominada a cuatro Goyas: Mejor director novel, Mejor actriz principal Paz Vega, Mejor actor principal Sergi López y Mejor canción original Eusebio Bonilla. Escrita por Javier Balaguer y Álvaro García Mohedano.

En 2004 dirige su segunda película Escuela de seducción, una comedia romántica que obtiene una gran acogida de público, protagonizada por los actores Victoria Abril y Javier Veiga.

En 2008 dirige un documental en la República Dominicana titulado Oriundos de la noche, que trata sobre la vida de tres históricos personajes que lucharon contra la dictadura de Leónidas Trujillo: el político y escritor Juan Bosch, el poeta Pedro Mir y la heroína y mártir Minerva Mirabal. Este trabajo obtuvo el primer premio al mejor documental en el Philadelphia Documentary and Fiction Festival 2008.

En el 2014, dirige el documental Frounsyya. Un documental sobre el arte de monta de caballos y de las escuelas ecuestres del mundo.

En el 2016, dirige y produce el documental "Cervantes la Búsqueda", con Ramón Barea y Ginés García Millán, con el que gana numerosos premios nacionales e internacionales.

A principios de 2019, dirige el cortometraje "Domótica".

Filmografía

Películas dirigidas por Javier Balaguer:

Referencias

Personas de Alicante
Directores de cine de la Comunidad Valenciana
Guionistas de cine de España
Fotógrafos de la Comunidad Valenciana
Nacidos en Alcoy

Javier Balaguer


Isoniazid, also known as isonicotinic acid hydrazide (INH), is an antibiotic used for the treatment of tuberculosis. For active tuberculosis, it is often used together with rifampicin, pyrazinamide, and either streptomycin or ethambutol. For latent tuberculosis, it is often used alone. It may also be used for atypical types of mycobacteria, such as M. avium, M. kansasii, and M. xenopi. It is usually taken by mouth, but may be used by injection into muscle.

Side effects and mechanism of action
Common side effects include increased blood levels of liver enzymes and numbness in the hands and feet. Serious side effects may include liver inflammation and acute liver failure. It is unclear if use during pregnancy is safe for the baby. Use during breastfeeding is likely safe. Pyridoxine may be given to reduce the risk of side effects. Isoniazid works in part by disrupting the formation of the bacteria's cell wall which results in cell death.

History, society, and culture
Isoniazid was first made in 1952. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines. The World Health Organization classifies isoniazid as critically important for human medicine. Isoniazid is available as a generic medication.

Medical uses

Tuberculosis
Isoniazid is often used to treat latent and active tuberculosis infections. In persons with isoniazid-sensitive Mycobacterium tuberculosis infection, drug regimens based on isoniazid are usually effective when persons adhere to the prescribed treatment. However, in persons with isoniazid-resistant Mycobacterium tuberculosis infection, drug regimens based on isoniazid have a high rate of failure.

Isoniazid has been approved as prophylactic therapy for the following populations:
 People with HIV infection and a PPD (purified protein derivative) reaction of at least 5 mm induration
 Contacts of people with tuberculosis and who have a PPD reaction at least 5 mm induration
 People whose PPD reactions convert from negative to positive in a two-year period – at least 10 mm induration for those up to 35 years of age, and at least 15 mm induration for those at least 35 years old
 People with pulmonary damage on their chest X-ray that is likely to be due to healed tuberculosis and also have a PPD reaction at least 5 mm induration
 Injection drug users whose HIV status is negative who have a PPD reaction at least 10 mm induration
 People with a PPD of greater than or equal to 10 mm induration who are foreign-born from high prevalence geographical regions, low-income populations, and patients residing in long-term facilities

Isoniazid can be used alone or in combination with Rifampin for treatment of latent tuberculosis, or as part of a four-drug regimen for treatment of active tuberculosis. The drug regimen typically requires daily or weekly oral administration for a period of three to nine months, often under Directly Observed Therapy (DOT) supervision.

Non-tuberculous mycobacteria
Isoniazid was widely used in the treatment of Mycobacterium avium complex as part of a regimen including rifampicin and ethambutol. Evidence suggests that isoniazid prevents mycolic acid synthesis in M. avium complex as in M. tuberculosis and although this is not bactericidal to M. avium complex, it greatly potentiates the effect of rifampicin. The introduction of macrolides led to this use greatly decreasing. However, since rifampicin is broadly underdosed in M. avium complex treatment, this effect may be worth re-investigating.

Special populations
It is recommended that women with active tuberculosis who are pregnant or breastfeeding take isoniazid. Preventive therapy should be delayed until after giving birth. Nursing mothers excrete a relatively low and non-toxic concentration of INH in breast milk, and their babies are at low risk for side effects. Both pregnant women and infants being breastfed by mothers taking INH should take vitamin B6 in its pyridoxine form to minimize the risk of peripheral nerve damage.
Vitamin B6 is used to prevent isoniazid-induced B6 deficiency and neuropathy in people with a risk factor, such as pregnancy, lactation, HIV infection, alcoholism, diabetes, kidney failure, or malnutrition.

People with liver dysfunction are at a higher risk for hepatitis caused by INH, and may need a lower dose.

Levels of liver enzymes in the bloodstream should be frequently checked in daily alcohol drinkers, pregnant women, IV drug users, people over 35, and those who have chronic liver disease, severe kidney dysfunction, peripheral neuropathy, or HIV infection since they are more likely to develop hepatitis from INH.

Side effects
Up to 20% of people taking isoniazid experience peripheral neuropathy when taking daily doses of 6 mg/kg of body weight or higher. Gastrointestinal reactions include nausea and vomiting. Aplastic anemia, thrombocytopenia, and agranulocytosis due to lack of production of red blood cells, platelets, and white blood cells by the bone marrow respectively, can also occur. Hypersensitivity reactions are also common and can present with a maculopapular rash and fever. Gynecomastia may occur.

Asymptomatic elevation of serum liver enzyme concentrations occurs in 10% to 20% of people taking INH, and liver enzyme concentrations usually return to normal even when treatment is continued. Isoniazid has a boxed warning for severe and sometimes fatal hepatitis, which is age-dependent at a rate of 0.3% in people 21 to 35 years old and over 2% in those over age 50. Symptoms suggestive of liver toxicity include nausea, vomiting, abdominal pain, dark urine, right upper quadrant pain, and loss of appetite. Black and Hispanic women are at higher risk for isoniazid-induced hepatotoxicity. When it happens, isoniazid-induced liver toxicity has been shown to occur in 50% of patients within the first 2 months of therapy.

Some recommend that liver function should be monitored carefully in all people receiving it, but others recommend monitoring only in certain populations.

Headache, poor concentration, weight gain, poor memory, insomnia, and depression have all been associated with isoniazid use. All patients and healthcare workers should be aware of these serious side effects, especially if suicidal ideation or behavior are suspected.

Isoniazid is associated with pyridoxine (vitamin B6) deficiency because of its similar structure. Isoniazid is also associated with increased excretion of pyridoxine. Pyridoxal phosphate (a derivative of pyridoxine) is required for δ-aminolevulinic acid synthase, the enzyme responsible for the rate-limiting step in heme synthesis. Therefore, isoniazid-induced pyridoxine deficiency causes insufficient heme formation in early red blood cells, leading to sideroblastic anemia.

Isoniazid was found to significantly elevate the in vivo concentration of GABA and homocarnosine in a single subject via magnetic resonance spectroscopy.

Drug interactions
People taking isoniazid and acetaminophen are at risk of acetaminophen toxicity. Isoniazid is thought to induce a liver enzyme which causes a larger amount of acetaminophen to be metabolized to a toxic form.

Isoniazid decreases the metabolism of carbamazepine, thus slowing down its clearance from the body. People taking carbamazepine should have their carbamazepine levels monitored and, if necessary, have their dose adjusted accordingly.

It is possible that isoniazid may decrease the serum levels of ketoconazole after long-term treatment. This is seen with the simultaneous use of rifampin, isoniazid, and ketoconazole.

Isoniazid may increase the amount of phenytoin in the body. The doses of phenytoin may need to be adjusted when given with isoniazid.

Isoniazid may increase the plasma levels of theophylline. There are some cases of theophylline slowing down isoniazid elimination. Both theophylline and isoniazid levels should be monitored.

Valproate levels may increase when taken with isoniazid. Valproate levels should be monitored and its dose adjusted if necessary.

Mechanism of action
Isoniazid is a prodrug that inhibits the formation of the mycobacterial cell wall. Isoniazid must be activated by KatG, a bacterial catalase-peroxidase enzyme in Mycobacterium tuberculosis. KatG catalyzes the formation of the isonicotinic acyl radical, which spontaneously couples with NADH to form the nicotinoyl-NAD adduct. This complex binds tightly to the enoyl-acyl carrier protein reductase InhA, thereby blocking the natural enoyl-AcpM substrate and the action of fatty acid synthase. This process inhibits the synthesis of mycolic acids, which are required components of the mycobacterial cell wall. A range of radicals are produced by KatG activation of isoniazid, including nitric oxide, which has also been shown to be important in the action of another antimycobacterial prodrug pretomanid.

Isoniazid is bactericidal to rapidly dividing mycobacteria, but is bacteriostatic if the mycobacteria are slow-growing. It inhibits the cytochrome P450 system and hence acts as a source of free radicals.

Isoniazid is a mild monoamine oxidase inhibitor(MAO-I).

Metabolism
Isoniazid reaches therapeutic concentrations in serum, cerebrospinal fluid, and within caseous granulomas. It is metabolized in the liver via acetylation into acetylhydrazine. Two forms of the enzyme are responsible for acetylation, so some patients metabolize the drug more quickly than others. Hence, the half-life is bimodal, with "slow acetylators" and "fast acetylators". A graph of number of people versus time shows peaks at one and three hours. The height of the peaks depends on the ethnicities of the people being tested. The metabolites are excreted in the urine. Doses do not usually have to be adjusted in case of renal failure.

History
First synthesis was described in 1912. A. Kachugin invented the drug against tuberculosis under name Tubazid in 1949. Three pharmaceutical companies unsuccessfully attempted to patent the drug at the same time, the most prominent one being Roche, which launched its version, Rimifon, in 1952. With the introduction of isoniazid, a cure for tuberculosis was first considered possible.

The drug was first tested at Many Farms, a Navajo community in Arizona, due to the Navajo reservation's tuberculosis problem and because the population had not previously been treated with streptomycin, the main tuberculosis treatment at the time. The research was led by Walsh McDermott, an infectious disease researcher with an interest in public health, who had previously taken isoniazid to treat his own tuberculosis.

Isoniazid and a related drug, iproniazid, were among the first drugs to be referred to as antidepressants.

Preparation
Isoniazid is an isonicotinic acid derivative. It is manufactured using 4-cyanopyridine and hydrazine hydrate. In another method, isoniazid was claimed to have been made from citric acid starting material.

It can in theory be made from methyl isonicotinate, which is labelled a semiochemical.

Brand names
Hydra, Hyzyd, Isovit, Laniazid, Nydrazid, Rimifon, and Stanozide.

Other uses

Chromatography
Isonicotinic acid hydrazide is also used in chromatography to differentiate between various degrees of conjugation in organic compounds barring the ketone functional group. The test works by forming a hydrazone which can be detected by its bathochromic shift.

Dogs
Isoniazid may be used for dogs, but there have been concerns it can cause seizures.

References

Further reading

External links

Anti-tuberculosis drugs
Antidepressants
CYP3A4 inhibitors
Disulfiram-like drugs
GABA transaminase inhibitors
Hepatotoxins
Hydrazides
4-Pyridyl compounds
Prodrugs
Vitamin B6 antagonists
World Health Organization essential medicines
Wikipedia medicine articles ready to translate

Isoniazid


Die katholische Kapelle St. Johannes ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in der Schoneberger Straße in Schoneberg, einem Ortsteil von Lippetal im Kreis Soest (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Die neubarocke, verputzte Saalkirche mit vier Jochen wurde nach Bezeichnung 1913 errichtet und ersetzte einen 1831–1832 errichteten Vorgängerbau. Der Entwurf für den Neubau stammte von dem Soester Architekten Josef Ferber.

Der Chor schließt gerade, der Turm, mit geschwungenem Satteldach und Laterne steht westlich. Die Ecken der Kapelle sind gerundet, die Wände sind durch Fenster in Form stehender Ovale mit seitlich ausgezogenen Pfosten gegliedert. Das einschwingende Portal ist mit Sandstein verblendet. Im Innenraum wurde ein Tonnengewölbe mit Stichkappen eingezogen. Bemerkenswert ist der Altaraufsatz aus Holz mit einer Kreuzigungsgruppe von der ersten Hälfte des 18. Jahrhunderts.

Literatur
 Ursula Quednau (Red.): Dehio-Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler, Nordrhein-Westfalen II: Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin / München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2, S. 575.

Weblinks

 Geschichte und Fotos (Abgerufen am 6. Mai 2012)

Lippetal
Lippetal, Johannes Der Taufer
Schoneberg, Johannes Der Taufer
Lippetal, Johannes Der Taufer
Lippetal, Johannes Der Taufer
Johannes Der Taufer
Neobarockes Kirchengebäude
Sakralbau in Lippetal
Schoneberg

St. Johannes (Schoneberg)


نوروالك  هي إحدى مدن مقاطعة لوس أنجليس، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 26 أغسطس، 1957.

توأمة
لنوروالك (كاليفورنيا) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 زاكاتيكاس
 ارموسييو سونورا

أعلام

 دون إيك
 دوغ تينابل
 لاري سي
 بادي ماغواير
 تيفاني
 كات أندرسون
 ديك باس
 أدريان فيرا

مراجع

نوروالك (كاليفورنيا)
أماكن مأهولة أسست في 1957
تأسيسات سنة 1957 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن لوس أنجلوس (كاليفورنيا)

نوروالك (كاليفورنيا)


Cuvântul catasterizare, care cuprinde rădăcina greacă aster ("stea"), desemnează transformarea unei ființe într-o stea sau într-o constelație sau transferul sufletului său în cer. Acest termen privește îndeosebi Mitologia greacă și noțiunea de viață de apoi.

Polisemia cuvântului

Sensul clasic
Metamorfoză a unui obiect, a unei persoane sau a unei ființe mitologice într-o constelație, într-o stea, sau mai general într-un corp ceresc, «stelificare», sau faptul de a fi plasat în stele, transportul sufletului în cer.

Asclepios, zeul grec al medicinii, preluat sub numele de Esculap / Aesculapius de către romani, și transformat în constelația Ofiucus / Serpentarius sau Omul cu Șarpele, sau transportat acolo. Zeii le-au plasat pe cele șapte surori Pleiade, fiicele lui Atlas cu Pleione, în roiul deschis Pleiadele, din constelația Taurul.

Eratostene își începe astfel cartea despre acest subiect, Astronomie sau Catasterisme:

Eratostene însuși crease catasterismul Părul Berenicei obținându-se o întreagă constelație.

Diverse popoare stabilesc o legătură strânsă între suflet și stea, mai ales în contextul vieții de după moarte. J. G. Frazer distinge două forme ale acestei legături: fie sufletul morților devine o stea (iar o stea căzătoare este un suflet care se va reîncarna), fie oamenii vii își au steaua (iar o stea căzătoare este forma luată de acest suflet care moare). Walter Burkert amintește că Aristofan menționează credința în transformarea unui suflet într-o stea:

Pitagoricienii cred în nemurirea astrală: Alcmeon din Crotone, un discipol al lui Pitagora, susținea că "sufletul este nemuritor și, ca și Soarele, mișcarea lui este continuă".

Sensul savant
Reprezentarea unui obiect sau a unui personaj, pe cer, sub forma unei constelații. Jean Martin a scris un articol savant "Despre semnificația reală a cuvintelor "catasterism" și "catasterizare" (καταστερισμός, καταστερίζειν)", în 2002. "Acest studiu încearcă să definească definitiv, grație mărturiei diverselor texte, sensul cuvintelor  καταστερíζεiν și καταστερισμός. Verbul nu înseamnă a transforma un obiect sau un personaj într-o constelație, ci a reprezenta acest personaj sau acest obiect pe cer printr-un grup de stele. În mod similar, substantivul καταστερισμός nu desemnează o fabulă în care se povestește transformarea într-o constelație a unui astfel de obiect sau personaj, ci dispunerea stelelor care desenează imaginea acestui obiect sau a acestui personaj pe cer." Arnaud Zucker (în C. Cusset et H. Frangoulis, Ératosthène : un athlète du savoir, 2008), neconvins, remarcă faptul că, atunci, dispunerea stelelor, catasterismul desemnează două lucruri: pe de o parte figura de fapt desenată de stelele din constelație, pe de altă parte imaginea presupusă reprezentată de această figură.

Sensul contemporan
A face din cineva o "stea", o celebritate. De exemplu, un actor de cinema este catasterizat când publicul îl socotește drept un "star", cu sensul de "o persoană a cărei reputație sau talent strălucește".

Note

Bibliografie

Texte
 Homère, Iliade, XVIII, 483-489 ; Odyssée, V, 269-277.
 Aristophane, Les nuées (423 av. J.-C.), 832-839, trad., Les Belles Lettres, 2008.
 Aratos, Phénomènes (vers 275 av. J.-C.). Tome I : Introduction, texte, traduction, par Jean Martin. Tome II : Commentaire, Paris, Les Belles Lettres, 1998.
 Ératosthène, Catastérismes (vers 240 av. J.-C. ?), édi. et trad. J. Pamias et A. Zucker, Les Belles Lettres, 2013. . "Il expliquait les figures des constellations et les fables des étoiles".
 Ovide, Les métamorphoses (vers l'an 1), II, 496-530 ; VIII, 169 ; XV, 745-870, trad., Les Belles Lettres, 3 t.

Studii
 Theony Condos, Star Myths of the Greeks and the Romans: A Sourcebook, Michigan, Phanes Press, 1997, 288 p.
 Jean Martin, "Sur le sens réel des mots catastérisme et catastériser", Palladio Magistro. Mélanges Jean Soubiran, 2002, p. 17-26.
 Peter Green, "Getting to Be a Star: The Politics of Catasterism", in From Ikaria to the Stars, Austin, The University of Texas Press, 2004, p. 234-250.
 Arnaud Zucker, "Les catastérismes", in Christian Jacob, Les lieux du savoir, t. II : Les gestes de l'intelligence, Albin Michel, 2011, p. 603-622.

Legături externe
 Les mots "catastérisme" et "catastériser"
 Comment devient-on une constellation ?

Vezi și
 Constelație
 Viața de apoi

Mitologia greacă

Catasterizare


සිරිල් ධර්මවර්ධන යනු වේදිකාව, සිනමාව සහ ටෙලි නාට්‍ය යන කලා ක්ෂේත්‍ර ත්‍රිත්වයෙහිම දක්ෂතා දැක්වූ විශිෂ්ට රංගන ශිල්පියෙක් මෙන්ම ක්‍රියාකාරී මානව හිතවාදියෙකු සහ දේශපාලඥයෙකුද විය.

හෙන්රි ජයසේන මහතාගේ "මනරංජන වැඩ වර්ජන" වේදිකා නාට්‍ය තුලින් රංගනයට පිවිසි සිරිල් ධර්මවර්ධනයන් පෙනහළු පිළිකාවකට ගොදුරුව 2013 වසරේදී ඔස්ට්‍රේලියාවේදී අභාවප්‍රාප්ත වන තුරුම ක්‍රියාකාරී ලෙස කලාවෙහි සහ දේශපාලනයෙහි නිරත වූ අතර. එතුමාගේ අභාවයෙන් පසුව එතුමාගේ පුතු බිනර ධර්මවර්ධන විසින් ආරම්භ කරන ලද "සිරිල් ධර්මවර්ධන පදනම (CDF) " මඟින් ලංකාවේ විවිධ පළාත් වල සිටින සුව කළ නොහැකි රෝග වලින් පෙළෙන රෝගීන් සඳහා නොමිලයේ ක්‍රියාත්මක වන ගිලන් රථ සේවාවක් ලබාදෙයි.

රඟපෑ වේදිකා නාට්‍ය
 මනරංජන වැඩවර්ජන
 හුණුවටයේ කථාව
 අපට පුතේ මඟක් නැතේ
 දිරිය මව සහ ඇගේ දරුවෝ
 මකරා
 කැළණි පාළම
 ඉඩම
 දූවිලි
ඒකා අධිපති (ධර්මසිරි බණ්ඩාරණායක අධ්‍යක්ෂණය )
As Inspector calls (ඉංග්‍රීසි මාධ්‍ය නාට්‍ය ෆීලික්ස් ප්‍රේමවර්ධන අධ්‍යක්ෂණයක් .)
ඔන්න බබෝ ඇතින්නියා

රඟපෑ ටෙලි නාට්‍ය
 නදී ගීතය
 ගංගා සහ නිශ්ශංක
 ඉරබටු තරුවක්
 සමන්තැන්න
චාරුලතා
 හිරුට මුවාවෙන්
 ලෝකාන්තය
 බෝඩිම (ප්‍රහසන )
 වාඩිය (ප්‍රහසන )
ගිරය
 කටු ඉඹුල
බැද්දෙගෙදර
හංස ගීතය
හිරුට පිපෙන සූරියකාන්තා
එක් මෘගාංගනාවියක්
කිඳුරංගනා
හිම වගේ

රඟපෑ චිත්‍රපට
 වලාම්පුරි
හිමගිර (අධ්‍යක්ෂණය : විජය ධර්මශ්‍රී) (1990)
Les mystères de Sadjurah (1997)
Mother Teresa: In the Name of God's Poor (1997 watch)

දේශපාලන ජිවිතය
සිරිල් ධර්මවර්ධන මහතා ,විජය කුමාරතුංගයන් සමඟ ශ්‍රී ලංකා මහජන පක්ෂය පිහිටුවාගත් ආරම්භක සාමාජිකයන්ගෙන් කෙනෙකි.රත්ගම ප්‍රදේශයේ සභා නායක ධූරය හෙබවූ හෙතෙම දකුණු පළාත් සභාවද නියෝජනය කළේය. විජය කුමාරණතුංග ඇතුළු එම පක්ෂයේ සාමාජිකයන් 141 ක් පමණ සාහසිකයන් අතින් ඝාතනය විය.විජය කුමාරණතුංගයන්ගේ බිරිඳ  චන්ද්‍රිකා බණ්ඩාරණායක කුමාරණතුංග පසු ශ්‍රී ලංකාවේ ජනපති ධූරයට පත් වූවාය. එම ඝාතනයන් සිදුකළ බවට  සැලකෙන දේශපාලන පක්ෂය සමඟ සන්ධානගතවීමට චන්ද්‍රිකා ජනපතිනියගේ රජය තීරණය කිරීම සමඟ කලකිරීමට පත්වූ ධර්මවර්ධනයන් පසුකාලීනව එක්සත් ජාතික පක්ෂය (UNP) ට එක්විය.

මුලාශ්‍ර

බාහිර යොමු
http://cinema.lk/cyril-dharmawardena-paper-article/

http://archives.sarasaviya.lk/2013/11/14/?fn=sa13111422
නළුවෝ
2013 මරණ

සිරිල් ධර්මවර්ධන


El Faro Cabo Dañoso es un faro no habitado de la Armada Argentina que se encuentra en la ubicación  sobre el cabo del mismo nombre aproximadamente a 60 km al noreste de la ciudad de Puerto San Julián. El cabo Dañoso es un accidente bajo, de pedregullo, con forma redondeada, que despide hacia el SE y a 3 millas un arrecife que rompe en bajamar. Este topónimo descriptivo deriva de lo "dañoso" o inconveniente de navegar por el lugar, lo que habla a las claras del peligro para la navegación y de la importancia de un faro para poder navegar la zona. Se halla a 14 kilómetros al noreste de la ciudad de Puerto San Julián, en el Departamento Magallanes, en la Provincia de Santa Cruz, Patagonia Argentina. Fue puesto en servicio el día 1° de agosto de 1922.

La torre del faro Cabo Dañoso es una estructura troncocónica de hierro con garita superior pintada a franjas horizontales rojas y blancas. Su altura es de 11 metros, con un alcance óptico de  alimentado mediante energía solar fotovoltaica, con un equipo de paneles solares y baterías.

Referencias

Véase también
 Anexo:Faros de Argentina

Departamento Magallanes
Cabo Dañoso

Faro Cabo Dañoso


NGC 260 este o galaxie spirală situată în constelația Andromeda. A fost descoperită în 22 decembrie 1848 de către George Stoney. De asemenea, a fost observată încă o dată în 27 august 1865 de către Heinrich d'Arrest.

Note

Vezi și
 NGC 259
 NGC 261

Legături externe
 NGC 260 pe spider.seds.org
 NGC 260 pe WikiSky

Galaxii spirale
Obiecte NGC
Constelația Andromeda
Obiecte astronomice descoperite în 1848
Obiecte astronomice descoperite de George Stoney

NGC 260