الكونتيسة روزالي فون راوخ  (1820 – 1879) كانت الابنة الوحيدة للجنرال غوستاف فون راوخ. في 31 يوينو 1850 تزوجت الأمير البروسي ألبرخت ابن فريدرش فيلهلم الثالث ملك بروسيا. وأنجبت منه فيلهلم وفريدرش.

مراجع

زوجات مرغنطيون لنبلاء الألمان
كونتيات ألمانيا
مواليد 1820
مواليد في برلين
وفيات 1879
وفيات في درسدن

روزالي فون راوخ


Podhradie este o comună slovacă, aflată în districtul Prievidza din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 309 locuitori.

Istoric
Localitatea Podhradie este atestată documentar din 1352.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Podhradie, Prievidza


Le HMS Terrible est un croiseur protégé de classe Powerful de la Royal Navy.

Histoire
Le Terrible a sa quille posée par J. & G. Thomson dans le chantier naval de Clydebank le  et est lancé le . Le navire arrive au chantier naval Portsmouth le  pour être équipé. Il est temporairement commandée en  pour participer à la revue de la flotte commémorant le jubilé de diamant de la reine Victoria. Le Terrible est commandé pour le service actif par le capitaine Charles Robinson le . En mai, il transporte le Premier Lord, George Goschen, et le Civil Lord, Austen Chamberlain, à Gibraltar et à Malte. Lors du transport d'équipages de secours pour la flotte méditerranéenne à Malte en décembre, le navire établit un record, en mettant  pour couvrir  malgré le mauvais temps dans le golfe de Gascogne. Au cours de l'étape de Portsmouth à Gibraltar, il atteint en moyenne  à partir de  et  de Gibraltar à Malte.

Le , une explosion de chaudière en cours de route vers l'Angleterre tue un manouvrier et en a blessé trois autres, envoyés à l'hôpital à leur arrivée. L'enquête identifie que l'utilisation d'eau salée a provoqué une corrosion importante et des blocages dans les tubes de la chaudière, dont sept ont par conséquent éclaté en raison d'une surchauffe.

Le capitaine Percy Scott relève Robinson le , avec l'ordre de prendre le navire pour le service sur la China Station. S'attendant à ce que les hostilités éclatent en Afrique du Sud, Scott persuade l'Amirauté de lui permettre de passer par le cap de Bonne-Espérance plutôt que par la route initialement prévue du canal de Suez. Le Terrible arrive à Simon's Town le  pour trouver la guerre imminente. En l'absence de menace maritine, Scott détermine comment il pourrait adapter les canons marins en les montant sur roues pour une utilisation sur terre afin de soutenir l'armée qui manque d'artillerie à longue portée et constate que ses canons ordinaires sont dépassés par l'artillerie des Boers. Les montages semblent quelque peu amateurs, ce qui amène les autorités à les considérer avec une suspicion considérable. Cependant, ils s'avèrent très efficaces et le rôle de deux de ses canons de 4,7 pouces () lors du siège de Ladysmith est reconnu. Le Terrible arrive à Durban le  et Scott y a été nommé commandant militaire le lendemain. Une brigade navale du Terrible accompagne la force de secours de Ladysmith, comprenant deux canons de 4,7 pouces et dix-huit canons de 12 livres, et participe aux batailles de Colenso () et de Spion Kop () et à la relève de Ladysmith le . Après la victoire, l'équipage du Terrible quitte Durban le  en route vers la Chine.

Il arrive à Hong Kong le  et Scott monte les quatre canons de 12 livres sur des voitures de campagne plus tard ce mois-là, une fois qu'il a appris que le Terrible et son équipage seraient ordonnés au nord pour aider les forces britanniques contre la révolte des Boxers. Les ordres arrivent le  : le Terrible doit charger trois compagnies des Royal Welch Fusiliers et naviguer vers Taku il arrive le 21. Un seul canon de 12 livres accompagne la force de secours qui atteint les concessions étrangères de Tientsin le . Les trois autres canons accompagnent l'expédition qui domine les forces chinoises dans la ville à la mi-juillet. Les quatre canons font partie de la deuxième expédition de secours à Pékin en août et ses hommes d'équipage reviennent au navire le . Après la fin des hostilités, Scott se concentre sur l'amélioration des capacités de tir de son navire, en concevant diverses aides à la formation, et son équipage obtient un score très respectable de 78,8 % lors du prix de tir en 1900. Le Terrible arrive à Hong Kong le  après qu'un typhon a frappé la ville, Scott se porte volontaire pour renflouer le dragueur renversé Canton River. Les travaux commencent le mois suivant, Scott réussit deux mois plus tard. Lors du prix du tir en 1901, le Terrible obtient un score de 80%, le meilleur.

Début 1902, le Terrible passe plusieurs mois à Hong Kong, fournissant des secours et de l'eau condensée pour le chantier naval, au cours d'une épidémie de choléra dans la ville conduisant à une pénurie d'eau. En , Scott reçoit l'ordre de retourner avec son navire en Grande-Bretagne, et après des visites à Colombo et Aden, passe par le canal de Suez vers la Méditerranée où il visite Malte et Gibraltar avant de retourner à Portsmouth le . À son retour, 700 de ses officiers et hommes sont invités à un dîner public à Portsmouth, avant un long radoub. Au cours de ce radoub, la Navy ajoute quatre canons de 6 pouces dans des casemates au milieu du navire, bien qu'aucune munition supplémentaire ne puisse être logée dans le navire.

Le Terrible est remis en service le  pour un service spécial et emmène des équipes de secours à la China Station, revenant en décembre. Il est à nouveau en radoub le 22, mais est affecté à la réserve le . Le navire est actif en août pour escorter le cuirassé  transportant le prince et la princesse de Galles pendant leur tournée en Inde et revient au début de 1906. Le Terrible sert de navire amiral temporaire de la  escadre de croiseurs lors des manœuvres annuelles de juin et juillet et revient en réserve. Il est réactivé le  pour transporter des équipages de secours en Chine, perd une hélice lors du voyage de retour et termine le voyage sur un moteur. Le navire est réaménagé du  au  et est affecté à la quatrième division de la Home Fleet. Le Terrible est principalement utilisé comme navire d'hébergement du  jusqu'à ce qu'il soit transféré à Pembroke Dock le . Le navire est répertorié pour élimination en , mais cela est annulé lorsque la Première Guerre mondiale commence peu de temps après.

Le Terrible est remis en service en  pour transporter des troupes aux Dardanelles et ses canons de 9,2 pouces sont transférés sur le . Il atteint Moúdros le  et devient un navire de dépôt à Portsmouth à son retour. Le navire est affecté en annexe au HMS Vernon en  puis au HMS Fisgard un an plus tard. En , le Terrible est désarmé, la plupart de ses machines de propulsion retirées pour le convertir en navire-école pour les apprentis ingénieurs. Lorsque la conversion est achevée en , il est rebaptisé Fisgard III. Le navire est mis en vente en  et acheté le mois suivant par John Cashmore Ltd. Il est remorqué à Newport (pays de Galles) en septembre et démantelé. Des parties de son teck seraient plus tard transformées en souvenirs et vendues.

Notes et références

Bibliographie

Croiseur de la Royal Navy de la Première Guerre mondiale
Navire construit sur la Clyde
Bateau lancé en 1895
Navire démoli en 1932

HMS Terrible (1895)


Amt Fockbek er et amt i det nordlige Tyskland, beliggende under Kreis Rendsburg-Eckernförde. Kreis Rendsburg-Eckernförde ligger i den centrale del af delstaten Slesvig-Holsten. Administrationen for amtet er beliggende i byen Fockbek () og ligger nord for Kielerkanalen mellem motorvej A 7 og Ejderen vest for Rendsborg.

Kommuner i amtet
 Alt Duvenstedt
 Fokbæk
 Nübbel
 Rickert

Amt Fockbek blev oprettet i 1948.

Eksterne kilder/henvisninger

 Om Amt Fockbek  på kommunens websted

Fockbek

Amt Fockbek


An Oeceoclades gracillima in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Schltr., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay och Peter Geoffrey Taylor. An Oeceoclades gracillima in nahilalakip ha genus nga Oeceoclades, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Oeceoclades

Oeceoclades gracillima


Die Route nationale 736, kurz N 736 oder RN 736, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 in zwei Abschnitten zwischen Ruffec und Saint-Fort-sur-le-Né verlief. Ihre Gesamtlänge betrug 68 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française 736 auf WikiSara (französisch)

736

Route nationale 736


Ciudad Real (Türkçe : Kraliyet Şehri). İspanya'nın Kastilya-La Mancha Özerk Bölgesinde şehir.

Şehir 13. yüzyılda Kral 10. Alfonso tarafından kurulmuştur. 2005 nüfusu 69,000'dir.

İspanya'daki şehirler

Ciudad Real


O Tratado de Øresund (; ; com o nome oficial ''Traité pour l'abolition des droits du Sund et des Belts'') foi assinado em 1857 na cidade dinamarquesa de Copenhaga, entre a Dinamarca e um grupo de países europeus.

Pelo tratado ficou atribuído o estatuto de água internacional ao estreito de Öresund e foi abolida a carga aduaneira (Øresundstolden) que a Dinamarca cobrava a todos os navios que passassem pelo estreito. Em contrapartida, a Dinamarca recebeu uma indenização no valor de mais de 30 milhões de riksdaler dinamarqueses.

Participaram na conferência de Copenhaga os seguintes países signatários: Suécia-Noruega, Bélgica, França, Hanôver, Holanda, Mecklenburg-Schwerin, Oldenburg, Prússia, Rússia, Grã-Bretanha, Áustria, Lübeck, Bremen e Hamburgo.

Ver também

Tratados da Suécia
Tratados da Dinamarca
Tratados da Noruega
Relações entre Dinamarca e Suécia

Tratado de Øresund


Hera, Yunan mitolojisinde Zeus'un eşi ve ablası olan tanrıçadır. Roma'da Juno olarak bilinir. Babası Titanlardan Kronos, annesi Rhea'dır. Olympos tanrıları arasında kraliçe vasfına sahiptir ve Evlilik Kraliçesi olarak anılır.

Eski inanca göre doğum sırasında kadınların ve evliliklerin koruyucusudur. Mitolojide en güçlü, en cesur ve Aphrodite'den sonra en güzel tanrıça olarak nitelendirilir. İnek gözlü, beyaz kollu Hera da denilir. Hatta Hera, Aphrodite'den sonra en güzel ikinci tanrıça olduğunu bildiği halde kendisine âşık olan erkekleri hep reddetmiş, kendisini hep Zeus'a sunmuştur.

Simgeleri nar, zambak, inek, aslan, akrep ve en önemlisi tavus kuşudur. Sembollerinin yer aldığı tasvirlerinde haşmetli ve vakurdur. Sıklıkla bir tahtta oturur, başında polos ve elinde nar vardır.

Çok kıskanç ve kinci bir tanrıçadır, işlerini bir düzen içinde yürütür. Zeus'la ilişkisi olduğunu bildiği Maia'yı çileden çıkarmış, Lamia'yı canavara çevirmiş,  Semele'yi tuzağa düşürmüş, Alkmene'nin doğum yapmasını geciktirmiş, Leto'yu takip edip süründürmüş,  Callisto'yu ayıya çevirmiş, İo'ya at sineği musallat etmiştir. Troyalılar kendisini en güzel tanrıça seçmedikleri için kini büyüktür. Zeus Hera'yı aldattığı için Hera tarafından defalarca cezalandırılır. Zeus'tan daha iktidar sahibidir ve Zeus'un önemli kararlarında çok büyük etkisi vardır. Ayrıca  Zeus'tan daha zengindir. Zeus baştanrı, Hera da baştanrıça olarak bilinir.

Ailesi
Hera çok yönlü bir tanrıçadır. Baharla ilişkilendirilir. Aynı zamanda kendisine guguk kuşu kılığına girerek gelen Zeus'u kutsal evliliğe ikna etmiştir. Bu yüzden çetin ceviz olarak da bahsedilir. Bazı kaynaklara göre de Hera, Zeus'la evlenmiş ve tüm koşullara karşın Zeus'la iyi geçinerek ve zorluklarla baş ederek dünyaya evliliğin kutsallığını göstermiştir. Bu nedenle Zeus ile Hera'nın evliliğine Hieros Gamos(Kutsal Evlilik) adı verilmiştir. Ayrıca önemli bir bilgiye göre Heusha adında bir çocukları vardır. Zeus Hera'yı aldatınca (Hera çok kıskanç olduğu için) Zeus'un aşıklarını ve onların çocuklarını cezalandırır ve onlara belalar yollar. Ayrıca Hephaistos, Ares, Hebe, Angelos ve Eileithyia Hera'nın çocuklarıdır.

Mitoloji
Zeus'la evlenmeden önce tanrıça Tethys ve Okeanos'un yanında gençliğini geçirmiştir. Bu yüzden zaman zaman onları ziyarete gider. Hera kendi ağzından İlyada'da şu sözleri aktarır;

"Gidiyorum bol besi veren toprağın bir ucuna, Tanrıların atası Okeanos'la, ana Tethys'i görmeye. Onlar almışlardı beni Rhea'nın elinden, saraylarında iyice beslemişler, büyütmüşlerdi."

Herkül
Zeus'un insan sevgilisi Miken kralının kızı Alkmene'nin oğlu olan Herkül, Hera tarafından hiç sevilmez. Doğumu bile tanrıçanın, doğum tanrıçası Eileithyia'yı engellemesiyle geciktirilir ve kral olamasın diye kuzeni Eurystheus'in 7 aylıkken, Herkül'den önce dünyaya gelmesini sağlar ve taht sırası Eurystheus'e geçer. Doğduğundan sonra ise, bebek Herkül'e onu boğması için yılanlar gönderir.
 Zeus, habercisi Hermes'in yardımıyla Herkül'ü  Alkmene'den bir gece kaçırarak fark ettirmeden uykuya dalmış olan Hera'nın göğsüne koyar. Bebek Herkül, Hera'nın memelerinden akan sütü içecek ve böylece ölümsüz olacaktır. Fakat Hera, gece uyanıp tanımadığı bir bebeği emzirdiğini fark edince onu fırlatıp atar ve boşalan memesinden çıkan süt de gece gökyüzüne fışkırıp akar. Böylece Samanyolu ''Süt Yolu" gök adası oluşur.
Herkül'ün delirmesini ve karısı ile çocuklarını öldürmesinde rol oynar.
 Herkül, 9. görevinde kemerini almak için kraliçe Hippolyta ile anlaşmış, ancak Hera'nın kışkırtmasıyla Amazonlar, Herkül'e saldırmış, Herkül de kraliçeyi öldürmek zorunda kalmıştır.
 Herkül'ün 10. görevi olan Geryoneus'un ait olan kırmızı sığırları Atina'ya geri getirirken olan yolculuğu esnasında Hera'nın gönderdiği dev bir at sineği, sığır sürüsünü dağıtır. Tanrıça ayrıca yol üzerindeki bir nehrin sularını da yükseltir.
Herkül'ün 12 görevinden biri de Hesperidlerin altın elmalarını getirmektir. Bu elma ağacı, tanrıça Hera'ya, tanrıça Gaia'nın düğün hediyesidir.
 Herkül, Olimpos'a gelip Hera ile barıştıktan sonra Hera'nın kızı Hebe ile evlenir.

Troya

Çoban Paris ve en güzel tanrıçaya verilecek altın elma mitosunda, altın elmayı kendisine vermesi karşılığında Paris'e tüm Asya kıtasını önerir.
Zeus tanrı ve tanrıçalara savaşa katılma izni verince, Hera da Akalar yanında savaşa katılır. Troyalılara yardım eden tanrıça Artemis'i döver. Oğlu Hephaistos'un savaşması için onu yüreklendirir.
 Ayrıca savaşta Akhaları tutan Tanrıça, Zeus'u baştan çıkarmayı bile göze alır: vücuduna Ambrosia sürer, saçlarını tarar, buklelerini örer, yüzlerce püskülün sarktığı bir kemer kuşanır, inci küpelerini takar ve muhteşem bir peçe örter. Ardından işi sağlama almak için, Afrodit'in güçlü bir büyü ile aşk arzusu uyandıran sütyenini inandırıcı bir bahane ile ödünç alır. Ayrıca uyku tanrısına Kharitlerden birini eş olarak vadederek, onun yardım etmesini de sağlar. Bundan Sonra Zeus'un yanına İda Dağı'na gider, kendisine anında âşık olan tanrıyı baştan çıkarır ve ardından uykuya dalmasını sağlar. İda Dağı'nda savaşı seyreden Zeus'un yanına gelerek onunla sevişip, oyalayarak diğer tanrılarla birlikte Akhalara yardım eder. Sık sık da savaşçıların düşüncelerine etki etmeye çalışır.
Troya düştükten sonra Aeneas, İtalya kıyılarına varana kadar onu engellemeye çalışır. Tek bir şartla Aeneas'ı ve soyunu rahat bırakmaya söz verir, o da Zeus'un bu sürgün Troyalıların dillerini değiştirmesi ve eski soyları ile bağlarını koparmasıdır.

Hephaistos
Athena'nın doğumuna sinirlenen Hera, kendi kendine bir çocuk doğurmaya karar verir. Hephaistos'u doğuran tanrıça, çocuğun çirkinliğini görüp onu Olimpos'tan aşağı atar.
Büyüyen Hephaistos, intikam için Hera'ya altın bir taht yapar. Tahtta oturan Hera, aniden kelepçelerle tahtta kilitlenir.
Hephaistos, Zeus'tan Afrodit ile evlenme ve Olympos'ta yaşama sözü alana kadar, tanrıça kilitli kalır.

İo

Zeus'un sevgilisi olan İo, Zeus tarafından Hera'dan korunması için inek şekline çevrilir.
Bunu anlayan Hera, İo'yu yakalar ve hapseder. Başına da çok gözlü dev Argos'u nöbetçi olarak diker.
Hermes tarafından sarhoş edilerek dev öldürülür. Hera'da  devin gözlerini tavus kuşunun tüylerine yerleştirir.
İo'ya bir at sineği musallat ederek. İo'yu Mısır'a kadar kovalar. İstanbul Boğazından da geçen İo, "Bosphorus (İnek Geçiti)" ismini boğaza verir.

Semele
 Zeus'un Kral Kadmos'un kızı Semele ile gizli bir aşk yaşadığını duyan Hera, intikam almaya karar verir. Yaşlı bir kadın kılığında Semele'ye gözükür ve Hera'ya nasıl göründüğü gibi kendisine de bütün haşmetiyle görünmesini istemesini söyler. Ve Zeus daha önce Semele'nin ne isteyeceğini bilmediği halde Styx Nehri üzerine söz verdiği için Tanrı olarak sözü tutmak zorunda kalır. Gerçek görünümüyle görününce Semele  Zeus'u görür görmez ölümcül bir yıldırımın ateşiyle kül olup gider.
 Hera'nın emri üzerine Titanlar Semele'nin oğlu Dionysos'u kaçırıp küçük parçalara böler ve bir kazanda pişirirler. Ancak çocuğun büyükannesi  Rhea onu kurtarır ve parçalarını birleştirir. Dionysos( İki kere doğan) Hera'dan saklamak için çocuk önce kız gibi giydirilir, sonra teyzesi İno'ya  yollanır. Ama bunu fark eden Hera ise İno'yu delirtir ve İno da oğlunu bir kaynar su kazanına atıp öldürürken kocasını da bir geyik zannedip vurur. Zeus ise Dionysos'u kıskanç Tanrıça'nın elinden zor kurtarır ve onu bir keçiye dönüştürerek Nysa dağındaki nymphalar arasına yollar.

Diğerleri
Tanrı Poseidon ile Argos şehrinin baş tanrısı olmak için yarışır ve yarışı kazanır
Evliliklerini için Zeus ve Hera'dan daha mutlu diyen bir çift arasına rekabet sokarak, onları cezalandırır.
Zeus'un yasak aşkı Maia'dan olan tanrı Hermes, zekiliği ile bilinir. Bebek Hermes, bebek Ares'in yerine geçerek, tanrıça Hera'nın kendisini emzirmesini sağlar. Bunu anlayan Hera önce kızsa da, hemen Hermes'i de artık oğlu gibi görür ve Zeus'un diğer çocuklarına yaptıklarını yapmaz.
Leto, Zeus'tan olan çocukları Artemis ve Apollon'u doğuramasın diye doğuma izin verecek her toprağı lanetler. Sadece Poseidon'un üç uçlu tridentini denize vurarak yükselttiği ve  dalgalar sıvı bir kubbe oluşturarak kapattığı Delos Adası buna uymaz. Doğduklarında ise Hera onlara ejder Python'u gönderir ve bin bir türlü zorluğa maruz bırakır. Ama Leto'nun oğlu Apollon büyüdüğünde tanrısal oku ile ejderhayı öldürür.
 Zeus'un Callisto ile ilişkisini duyan Hera, Callisto'yu ayıya çevirir on beş yaşındaki oğlu Arkas da annesiyle karşılaşır ve yayını gerer; o anda Zeus her ikisini de göğe yerleştirir. Hera buna da öfkelenir ve deniz tanrılarıOkeanos ile Tethys'ten, yıldıza dönüşmüş olan ayının bir daha asla deniz sularında yıkanamamasını ister. Bu yüzden Büyük Ayı asla batmaz.
Zeus un ilişkilerine sinirlenen Hera, yanına Athena, Poseidon ve Apollon'nun desteğini de alarak Zeus'u devirir. Ama Thetis yardımı ile kurtulan Zeus, ceza olarak da Hera'yı yüksek bir yere asarak, ayaklarına ağırlık bağlar.
 Lapithler Kralı İksion'a acıyan Zeus, onu Olimpos'taki tanrılar sofrasına davet eder ama İksion nankörlük edip bu sofrada Hera'ya kur yapmaya başlar. Bunu fark eden Zeus, bulutlardan Hera'ya benzeyen bir görüntü yapar ve İksion bununla birleşir. Bu birleşmeden at adamlar soyu meydana gelmiştir. Ayrıca Zeus, bu nankörlüğün cezasını İksion'u yer altın ülkesinde sonsuza kadar durmadan dönen alevli bir tekerleğe bağlanmış olarak yaşamını sürdürmeye mecbur eder.
 Ekho'nun Zeus'un nymphelerle ilişkisi sırasında kendisini oyalamakla görevlendirildiğini anlayan tanrıça, Ekho'nun sesini lanetler. Artık Ekho, sadece son kelimeleri söyleyebilen bir peridir.

Kültür
Hera bir ana tanrıça figürüdür ve Argos kenti bu tanrıçanın erken dönem kültünün merkezidir. Sisam adasındaki tapınağı ise bir diğer önemli merkezdir. Tapınaklarına "Heraion" denir. Ayrıca Hera kültünün günümüzde de görülebilinecek etkileri vardır. Örneğin, olimpiyatların simgesi halindeki olimpiyat ateşi, her yıl Olympia'daki Hera Tapınağında güneş ışığı yardımı ile yakılır.

Resimler

Kaynakça

 , Hera Mitleri;

Yunan tanrıçaları
On İki Olimposlu tanrılar

Hera


Fremmed i et fremmed land er en dansk dokumentarfilm fra 1996 instrueret af Andy Brannigan.

Handling
Filmen følger tre familier i deres hverdag. Familierne er fra tre forskellige lande med hver deres mening om Danmark, hvordan de kom hertil, og hvad de mener fremtiden vil bringe dem. Filmen skal ikke opfattes som et interview, men mere som en personlig skildring.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1996

Fremmed i et fremmed land


داء الشريطيات هو من الاٍصابات الدودية المعدية وتسببه دودة من جنس الديدان الشريطية.

كما تسببه شريطية الخنزير التي تعيش في أمعاء الإنسان. تمتص الطعام الذي يقوم المضيف بهضمه عن طريق جلدها. ينتشر الطفيل عن طريق الطعام والماء ولحم البقر والخنزير غير المطهو جيدا.

مراجع

أمراض طفيلية مصاحبة لاستهلاك لحوم البقر والخنازير
أمراض حيوانية المنشأ
أمراض ديدانية
أمراض طفيلية
أمراض مدارية
أمراض منقولة بالغذاء
أمراض مهملة

داء الشريطيات


Markús Örn Antonsson (født 25. maj 1943) er en islandsk journalist og politiker fra Selvstændighedspartiet, der er tidligere borgmester i Reykjavík, generaldirektør for RÚV og ambassadør i Canada.

Markús Örn blev student fra Menntaskólinn í Reykjavík 1965. Sideløbende med gymnasiet arbejdede han 1961-65 som deltidsjournalist og fotograf på Morgunblaðið. Han blev ansat i RÚV i 1965 og modtog undervisning i tv-journalistik og tv-produktion i Storbritannien og Sverige. Derefter var han som journalist og studievært med til at opbygge RÚVs tv-afdeling Ríkissjónvarpið i dennes pionerår fra 1966 til 1970.

Han begyndte sin politiske karriere som medlem af byrådet i Reykjavík 1970-85 og blev formand for byrådet 1983-85. Markús Örn var Selvstændighedspartiets gruppeformand og borgmester i Reykjavík fra 16. juli 1991 til 17. marts 1994, da han på grund af elendige opinionscifre afløstes af partifællen Árni Sigfússon bare 80 dage før kommunalvalget i 1994.

Markús Örn var medlem af Útvarpsráðið (Radiorådet) 1979-85, heraf dets formand 1983-85. I 1985-91 og 1998-2005 bestred han posten som generaldirektør for RÚV.

Han var Islands ambassadør i Canada 2005-08, og overtog hvervet som direktør for kulturhuset Þjóðmenningarhúsið (nu Safnahúsið) 1. september 2008.

Privatliv
Markús Örn Antonsson er gift og har to børn og to børnebørn. Siden 1983 er han medlem af Rotary.

Journalister fra Island
Borgmestre fra Island
Ambassadører fra Island
Diplomater fra Island
Islands ambassadør i Canada

Markús Örn Antonsson


Damir "The Bosnian Bomber" Hadžović (født 8. august 1986 i Goražde, Bosnien) er en dansk MMA-udøver, der konkurrerer i letvægt-klassen i Ultimate Fighting Championship. Hadzovics styrke befinder sig primært i den stående del af MMA, hvor hans kickboxing og evne til at slå modstanderen ud på knockout er hans force.

Barndom
I 1992, flygtede Hadzovic som seksårig med sin familie fra Bosnien til Danmark på grund af krigene i det tidligere Jugoslavien. Familien tilbragte de første år i en asyllejr, men flyttede senere til Esbjerg, hvor Hadzovic havde sin ungdom.

Mixed martial arts

UFC
Den 4. februar 2016 blev det offentliggjort at han officielt skrev kontrakt med UFC og blev dermed den 3. dansker til at blive involveret med forbundet efter Martin Kampmann og Nicolas Dalby.

Den 28. maj, 2017 til UFC Fight Night 109 i Stockholm, knock-out besejrede han storfavoritten, polske brasiliansk jiu-jitsu-udøveren Marcin Held og vandt "Performance of the Night".

Eksterne henvisninger

MMA-udøvere fra Danmark
Kickboksere fra Danmark
Kampsportsudøvere fra Danmark
Personer fra Esbjerg

Damir Hadzovic


Pagsanjan ist eine philippinische Stadtgemeinde in der Provinz Laguna, in der Verwaltungsregion IV, Calabarzon. Sie hat  Einwohner (Zensus ), die in 16 Barangays lebten. Sie wird als Gemeinde der dritten Einkommensklasse auf den Philippinen und als teilweise urbanisiert eingestuft.

Pagsanjans Nachbargemeinden sind Magdalena und Santa Cruz im Westen, Lumban im Norden, Cavinti im Süden. Die Topographie der Stadt ist gekennzeichnet durch Flachländer, sanfthügelige und gebirgige Landschaften. Im Osten der Gemeinde liegen die bekannten Pagsanjan-Wasserfälle.

Das Gebiet der Gemeinde war einst ein Stadtteil von Lumban. Im Jahre 1668 gründeten acht chinesische und japanische Kaufleute den Ort  Pagsanjan, strategisch günstig gelegen zwischen den Flüssen Balanac und Bumbungan, die in den Laguna de Bay fließen. Am 12. Dezember 1668 erhielt die Gemeinde die Stadtrechte verliehen.

1812 wurde in der Gemeinde Pedro Pelaez geboren, der als der Vater der Säkularisierungsbewegung innerhalb der Römisch-katholischen Kirche auf den Philippinen gilt.

Baranggays

Söhne und Töchter der Gemeinde
 Ernesto Maceda (1935–2016), Politiker

Weblink

Ort auf den Philippinen

Pagsanjan


Kosrae, jedna od četiri države koje čine Savezne Države Mikronezije. Najistočnija je od saveznih država, prema zapadu se nižu redom Pohnpei, Chuuk i Yap. Površinom i brojem stanovnika daleko je najmanja članica federacije. Otok je smješten otprilike na pola puta između Guama i Havaja. Kosrae jezik, prema procjeni iz 2001. godine, ima 9.000 govornika. Jedini je domorodački jezik u državi. Općine su Lelu, Malem, Utwe i Tafunsak, a stara općina Walung iz 1980. dvadeset godina kasnije pridružena je općini Tafunsak.

Na ovome veoma izoliranom otoku nema zmija ni krokodila. Drvo ka, Terminalia carolinensis, raste samo na Pohnpeiju i na Kosraeu. Otok je brdovit, prekriven gustom tropskom šumom, nije onečišćen, te privlači sve više ljubitelja pješačenja i ronjenja. Za prehranu stanovništva služe kruhovac, kokosovi orasi, banane, taro, jam i šećerna trska.

Dne 5. ožujka 2019. Chuuk je trebao održati referendum o izdvajanju iz sastava Saveznih Država Mikronezije i stjecanju pune neovisnosti, ali je odgođen za ožujak 2020. godine. Referendum je zatim ponovno odgođen, najmanje do ožujka 2022. godine. U slučaju uspjeha referenduma, federacija će izgubiti ozemni kontinuitet i opstojnost će joj biti poljuljana, što dovodi do mogućnosti da i ostale njene članice postanu neovisne države.

Izvori

Vanjske poveznice

 Ustav Kosraea

Države Saveznih Države Mikronezije

Kosrae (savezna država)


Synagogen på Sankt Thomas er en jødisk historisk synagoge i Charlotte Amalie på Sankt Thomas på de Amerikanske Jomfruøer. Formelt hedder synagogen Beracha Veshalom Vegmiluth Hasidim. Den blev opført i 1833, mens øerne var i dansk besiddelse og ligger på adressen Krystalgade 16AB, hvilket er næsten samme adresse som Københavns Synagoge, der ligger på adressen Krystalgade 12. Synagogen på Sankt Thomas er udnævnt til amerikansk National Historic Landmark i 1997.

Dansk Vestindien
Sankt Thomas
Etableret i 1833

Synagogen på Sankt Thomas


Pițigoiul de brădet (Periparus ater, sin. Parus ater) este o pasăre sedentară montană din familia paridelor, larg răspândită în pădurile de conifere din Europa, Africa de Nord și Asia. Preferă pădurile de conifere de la altitudini mai mari, mai ales cele de molid. Se întâlnește și în pădurile mixte sau de foioase. În Caucaz, în sudul Europei și în nordul Africii trăiește în păduri de fag, de gorun, sau de stejar. În părțile de sud ale arealului este o pasăre sedentară, iar în nordul arealului poate fi migratoare. În timpul toamnei și iernii, hoinărește, coborând la altitudini mai joase și poate ajunge până în regiunile de câmpie. În timpul vagabondajului poate fi văzut în stoluri mixte, alături de alte specii de pițigoi. Apare regulat și la hrănitoarele de păsări. În România este întâlnit în zona de deal și în zonele montane din Carpați, unde cuibărește în păduri de conifere, naturale sau plantate; mai rar apare în păduri mixte sau de foioase. În România cuibăresc 1.000.000-2.000.000 de perechi. În Republica Moldova este întâlnită rar iarna sau toamnă în timpul vagabondajului. Este cel mai mic pițigoi din Europa. Are o lungime de 10-12 cm și o greutate de 7,2-12 g. Atinge în libertate longevitatea maximă de 9 ani și 5 luni. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj. Capul și ceafa de culoare neagră cu reflexe albăstrui, pe ceafă o pată albă. Obrajii și părțile laterale ale gâtului sunt albe. Spatele albăstrui-cenușiu, cu o nuanță brun-măslinie pe târtiță și tectricele supracaudale. Coada este brun-cenușie. Aripile sunt brun-cenușii cu două rânduri transversale de pete albe. Bărbia și partea inferioară a gâtului sunt negre. Gușa, pieptul și abdomenul sunt albe, cu flancurile brun-gălbui. Hrana este formată din insecte, semințe, în special de conifere. Caută insecte, păianjeni și semințe în coroana copacilor, la înălțimi mari. Când găsește hrană în cantități mari, își face provizii, pe care le ascunde și le consumă mai târziu. Este o specie monogamă. Cuibul este construit în aprilie de către femelă și este amplasat în scorbura unui arbore, într-o crăpătură dintr-un perete stâncos, în cavitățile din sol sau într-o gaură existentă într-un perete de pământ. Uneori sapă singur găuri în copacii putreziți. Acceptă și locurile de cuibărit din preajma omului, precum streașina cabanelor montane. Cuibul în formă de cupă este construit din mușchi, pânză de păianjeni, frunze, interiorul este căptușit cu puf vegetal, puf de pasăre și păr de animale. De obicei depune două ponte într-un sezon de reproducere. Prima pontă o depune spre sfârșitul lui aprilie - începutul lui mai, în funcție de altitudine, fiind formată din 7-9 ouă, rareori mai multe. Ouăle sunt albe cu pete roșcate ruginii. Perioada de incubație este de 14-18 zile, fiind asigurată numai de femelă care este hrănită la cuib de mascul ce păzește în același timp și teritoriul cuibului. După eclozare, puii sunt hrăniți la cuib de ambii părinți timp de 16-20 zile. În primele zile femela acoperă sub aripi puii, care-și deschid ochii după 7-8 zile de la apariție. Puii, după părăsirea cuibului, mai sunt hrăniți de părinți încă 12-14 zile. Sunt recunoscute 21 de subspecii. În România cuibărește subspecia nominată Periparus ater ater.

Denumiri
Denumirea latină Parus ater a acestei specii, provine din cuvintele latine parus = pițigoi + ater = negru, de culoare neagră, iar cea de Periparus provine din cuvântul grecesc peri = aproape + cuvântul latin parus = pițigoi.

În limba română această specie se numește pițigoi de brădet, pițigoi mic, pițigoi negru, pițigoi puturos, pițigoi de scoarță, pițigane mică.

Taxonomia

Denumirea latină a acestei specii Parus ater a fost dată de Linnaeus în 1758 (terra typica Suedia). Specia hibridizează cu pițigoiul de munte (Poecile montanus), pițigoiul moțat (Lophophanes cristatus) și pițigoiul mare (Parus major). Există variații geografice, locale și individuale însemnate, dar subspeciile intergradează în anumite părți ale arealului.

Subspecia pinicolus (din Scoția) este sinonimizată cu subspecia britannicus. Subspeciile abietum (din vestul și centrul Europei continentale), rossosibiricus (din vestul Siberiei) și amurensis (din Priamurie) sunt incluse în subspecia nominată, deși uneori sunt considerate subspecii valide. Subspeciile gaddi (din sud-estul Azerbaidjanului și nordul Iranului) și chorassanicus (din Turkmenistan și nord-estul Iranului) sunt incluse în subspecia phaeonotus. Probabil este necesară revizuirea ulterioară a subspeciilor din vestul Asiei.

Subspecii și distribuție

Douăzeci și unu de subspecii sunt recunoscute:

 Periparus ater ater (Linnaeus, 1758) - pițigoiul de brădet eurasiatic - subspecia nominată - în nordul, centrul și estul Europei, vestul și sudul Asiei Mici, nord-estul Siriei și Liban și în Siberia, spre est până în Kamceatka (inclusiv în insulele Sahalin și Kurile) și spre sud până în Altai, nordul Mongoliei, nord-estul Chinei (la est până în estul provinciei Liaoning) și Coreea.
 Periparus ater pekinensis (J. P. Verreaux, 1868) - în estul Chinei (sudul provinciei Liaoning, spre sud până în nordul provinciei Shanxi, în Hebei și Shandong).
 Periparus ater insularis (Hellmayr, 1902) - în sudul insulelor Kurile și Japonia.
 Periparus ater vieirae (Nicholson, 1906) - în Peninsula Iberică.
 Periparus ater sardus (O. Kleinschmidt, 1903) - în Corsica și Sardinia.
 Periparus ater britannicus (Sharpe & Dresser, 1871) - pițigoiul de brădet britanic - în Marea Britanie și nord-estul extrem al Irlandei.
 Periparus ater hibernicus (W. Ingram, 1910) - în Irlanda.
 Periparus ater atlas (Meade-Waldo, 1901) - în Maroc.
 Periparus ater ledouci (Malherbe, 1845) - pițigoiul de brădet maghrebian - în nordul Algeriei și nord-vestul Tunisiei.
 Periparus ater cypriotes (Guillemard, 1888) - pițigoiul de brădet cipriot - în Cipru.
 Periparus ater moltchanovi (Menzbier, 1903) - în sudul Crimeii.
 Periparus ater derjugini Zarudny & Loudon, 1903 - în sud-vestul Caucazului, spre sud până în nord-estul Turciei.
 Periparus ater michalowskii (Bogdanov, 1879) - în Caucaz (cu excepția sud-vestului) și centrul și estul Transcaucaziei.
 Periparus ater phaeonotus (Blanford, 1873) - pițigoiul de brădet caucazian - în sud-estul Azerbaidjanului, nordul Iranului și sud-vestul Turkmenistanului; probabil doar oaspete de iarnă în munții Zagros (sud-vestul Iranului), unde nu a mai fost observat de la începutul secolului XX.
 Periparus ater rufipectus (Severtsov, 1873) - în centrul și estul Tian-Șanului din sud-estul extrem al Kazahstanului și din Kârgâzstan spre est până în nord-vestul extrem al Chinei (în vestul regiunii autonome Xinjiang).
 Periparus ater eckodedicatus (Martens et al., 2006) - în centrul Chinei (nord-vestul provinciei Yunnan, în Sichuan și Gansu).
 Periparus ater aemodius (Blyth, 1845) - pițigoiul de brădet himalaian - în estul Himalaiei (din centrul Nepalului), centrul Chinei (din sudul provinciei Shaanxi spre sud până în sudul Xizangului) și nordul și estul Myanmarului.
 Periparus ater martensi (Eck, 1998) - în valea Kali Gandaki, din centrul Nepalului.
 Periparus ater melanolophus Vigors, 1831 - pițigoiul cu aripi pestrițe - în estul Afganistanului, nord-vestul Pakistanului și Himalaia, spre est până în partea vest-centrală a Nepalului. Subspecia melanolophus este distinctă și adesea este considerată ca o specie separată, care se deosebește de toate celelalte subspecii prin abdomenul său cenușiu-închis, flancurile castanii, dar dovezile moleculare, vocea și comportamentul indică faptul că este conspecifică; sunt necesare studii suplimentare.
 Periparus ater kuatunensis (La Touche, 1923) - în sud-estul Chinei (sudul provinciei Anhui, spre sud până în nord-vestul provinciei Fujian).
 Periparus ater ptilosus (Ogilvie-Grant, 1912) - pițigoiul de brădet chinez - în Taivan.

În România cuibărește subspecia nominată Periparus ater ater, care este răspândită în pădurile montane de amestec și conifere, ajungând până în zona jneapănului. În timpul toamnei și iernii, în vagabondajul său, poate ajunge până în regiunile de câmpie.

În Republica Moldova pițigoiul de brădet este întâlnită rar iarna sau toamnă în timpul vagabondajului, dar nu în fiecare an. Specia a fost observată în Moldova în 1912 de Osterman. Un exemplar este păstrat în Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală din Chișinău. Au fost văzute cârduri în nordul Moldovei la 3 decembrie 1957 în pădurea din Tabani. Pe 19 noiembrie 1958 în pădurea din Balatina a fost observat un cârd mixt, în care erau și pițigoi mari și pițigoi albaștri. Au fost văzute cârduri mici și în plantațiile de conifere din parcurile din Chișinău în timpul iernii. Un pițigoi de brădet a fost văzut în miezul iernii în Chișinău de Vitalie Ajder în februarie 2017.

Descrierea

Este un pițigoi mic, cu ciocul subțire, creștetul negru (unele subspecii sunt moțate), părțile superioare surii și cu două dungi transversale pe aripă. Are o lungime de 10-12 cm, și o greutate de7,2-12 g. Sexele nediferențiabile după penaj.

Masculul subspeciei nominate are fruntea până la creștet (inclusiv și laturile creștetului, în jos până la ochi) și ceafa negre, cu o nuanță albăstruie. În Balcani, vestul Turciei și în sud-estul extrem al Rusiei și Sahalin, poate avea penele de pe partea posterioară a capului prelungite într-un moț mic, scurt, dințat. Pe ceafă se află o pată nucală mare albă. Obrajii și tectrice auriculare sunt albe. Părțile superioare cenușiu-albăstrui închis, câteodată spălăcite verde-măslinii (cenușiu-albăstrui ușor mai deschise în Rusia, spre est până la lacul Baikal), cu o ușoară nuanță brun-măslinie, nuanța este mai pronunțat brună sau măslinie pe târtiță și tectricele supracaudale. Coada destul de scurtă, brun-cenușiu închisă sau cenușiu-negricioasă, toate penele sunt tivite îngust cu o culoare mai deschisă sau măsliniu-surie. Tectricele supraalare cenușiu-negricioasă, tivite lat cu cenușiu-albăstrui, vârfurile supraalarelor mijlocii și mari sunt albe, alula și tectricele primare negricioase, acestea din urmă sunt tivite îngust cu cenușiu-albăstrui (în penajul proaspăt). Remigele aripilor brun-cenușii sau cenușii-negricioase, remigele terțiare tivite îngust pe margini cu cenușiu și lat tivite pe vârfuri cu alb,  remigele secundare și primare tivite îngust cu cenușiu sau cenușiu-măsliniu, remigele secundare interne tivite îngust pe vârfuri cu alb. Bărbia și partea inferioară a gâtului (inclusiv laturile gâtului) până la laturile părții superioare a pieptului sunt negre, pieptul și abdomenul albe, flancurile până la regiunea anală și tectricele subcodale sunt cenușii sau brun-gălbui deschis. Tectricele axilare și subalare alb-gălbui deschis. Irisul brun sau brun închis. Ciocul negru, cu laturile mai deschise, cenușii. Picioarele cenușiu-plumburii sau cenușiu-albăstrui închis.

La masculul subspeciei nominate în penajul uzat, penele petei nucale albe pot avea niște baze întunecate, părțile superioare sunt mai spălăcite sau cenușiu-albăstrui mai închise, marginile și vârfurile palide ale tectricelor alare sunt erodate și mai cenușii, marginile remigelor aripilor sunt uzate sau erodate, obrajii mai spălăciți, părțile inferioare de asemenea spălăcite, pieptul și abdomenul alb murdare și flancurile până la regiunea anală brun-gălbui-cenușii.

Femela este asemănătoare cu masculul, dar are creștetul mai puțin lucios, mantaua și penele scapulare cu o nuanță mai verzuie, tectricele alare mai spălăcite sau cu marginile mai cenușii, bărbia până la partea superioară a pieptului negru-brunii.
Femela are în perioada de vară "zona de clocit" cu foarte puțini fulgi, situație asemănătoare cu cea de la lăstunul de mal (Riparia riparia).

Juvenilul este asemănător cu adultul, dar creștetul și ceafa sunt cenușiu-fuliginoase, pata nucală mai mică și mai alb-gălbuie, părțile superioare cenușiu-închise cu o nuanță brunie sau măsliniu-verzuie, tectricele supraalare mijlocii și mari cu marginile cenușiu-închise și vârfurile alb-murdare, remigele aripilor ca la adult sau cu marginile verzui sau măslinii, obrajii cu o nuanță galben-deschisă, bărbia până la piept brun închisă sau mai cenușie, restul părților inferioare gălbui, cu excepția flancurilor și tectricelor subcodale brun-gălbui deschise.

Subspeciile se deosebesc în principal prin intensitatea și nuanța coloritului penajului:
 subspecia melanolophus  este o subspecie deosebită și adesea este considerată ca o specie separată, care se deosebește de toate celelalte subspecii prin abdomenul său cenușiu-închis, flancurile castanii (brun-roșcat închise) și regiunea anală brun-gălbuie, dar dovezile moleculare, vocea și comportamentul indică faptul că este conspecifică; sunt necesare studii suplimentare.

 subspecia britannicus  este asemănătoare cu subspecia nominată, dar în penajul proaspăt obrajii, tectricele auriculare și pată nucală sunt alb-gălbui, părțile superioare măsliniu-cenușii sau brun-gălbui-măslinii și mai puțin albăstrui, marginile remigelor și rectricelor măslinii (vârful este alb numai pe remigele terțiare superioară), baveta (bărbia și partea inferioară a gâtului) mai puțin extinsă, flancurile până la regiunea anală și tectricele subcodale palide, brun-roșcat-gălbui sau brun-gălbui (mai palide când sunt uzate); în Scoția au părțile superioare cenușiu-măslinii și flancurile până la tectricele subcodale galben-brunii (subspecia pinicolus);
 subspecia hibernicus  se aseamănă cu subspecia britannicus , dar are părțile superioare spălăcite, măsliniu-verzui (mai puțin brun-gălbui), obraji, tectricele auriculare, pata nucală și părțile inferioare galben-deschise (mai albe când sunt uzate), flancurile și tectricele subcodale brun-gălbui strălucitoare, baveta la femele mai mică;
 subspecia vieirae  este asemănătoare cu subspecia nominată, dar părțile superioare au o nuanță brun-măslinie, flancurile sunt brun-gălbui, juvenilul are baveta brun-fuliginoasă mai mare;
 subspecia sardus  este la fel ca cea nominată, dar părțile superioare au o nuanță brun-măslinie în penajul neuzat (mai puțin brun-măslinie decât subspecia vieirae), flancurile până la tectricele subcodale brun-gălbui deschise;
 subspecia atlas  este asemănătoare cu subspecia nominată, dar părțile superioare sunt spălăcite, verde-cenușii, obrajii, tectricele auriculare și pata nucală alb-gălbui, baveta puțin mai extinsă decât la alte subspecii (ajungând la partea superioară a pieptului), partea inferioară a pieptului și centrul abdomenului alb-gălbui, flancurile cenușiu-gălbui închis;
 subspecia ledouci  se aseamănă cu subspecia atlas , dar are părțile superioare verzi cu o nuanță măsliniu-cenușie (puțin mai spălăcită și cenușie la femelă), obrajii, tectricele auriculare, pata nucală, partea inferioară a pieptului și abdomenul cu o nuanță galben-deschisă, flancurile cenușiu-măslinii;

 subspecia moltchanovi  este asemănătoare cu subspecia nominată, dar are ciocul puțin mai mare, mantaua ușor mai palidă, cenușiu-albastruie, părțile inferioare de asemenea mai palide, abdomenul, flancurile și tectricele subcodale albicioase;
 subspecia cypriotes  are negrul de pe cap mai extins, ajungând la mantaua superioară, pata albă de pe față mai redusă, părțile superioare brun-închise, varfurile supraalarelor mijlocii brun-gălbui strălucitoare, marginile remigelor si rectricelor brunii, baveta este mai mare și se extinde spre centrul pieptului, pieptul până la centrul abdomenului este palid, gălbui-rozaceu, flancurile și partea posterioară a abdomenului brun-roșcate;
 subspecia derjugini  are aripa și ciocul mai lungi decât subspecia nominată, mantaua ușor mai brunie sau cenușie cu o ușoară nuanță măslinie, flancurile până la tectricele subcodale brun-roșcate sau mai cenușii;
 subspecia michalowskii  este asemănătoare cu subspecia nominată, dar mantaua și penele scapulare sunt mai palide, brun-măslinii, iar flancurile până la tectricele subcodale au o nuanță brun-gălbui deschisă;
 subspecia gaddi  se aseamănă cu subspecia michalowskii , dar mantaua și penele scapulare sunt mai brun-închise, iar flancurile până la tectricele subcodale au o nuanță mai închisă brun-gălbuie;
 subspecia chorassanicus  se aseamănă cu subspecia gaddi , dar mantaua este mai cenușiu deschisă cu o nuanță brun-nisipie;
 subspecia phaeonotus  este, de asemenea, asemănătoare cu subspecia gaddi , dar mai întunecată sau mai brun-gălbuie deasupra, și are părțile inferioare mai deschise, flancurile până la tectricele subcodale brun-gălbui;
 subspecia rufipectus  este asemănătoare cu subspecia nominată, dar are un moț negru scurt erect, mantaua mai spălăcită și mai cenușie, vârfurile supraalarelor mijlocii brun-gălbui sau gălbui, vârfurile supraalarelor mari alb-gălbui deschis, mai spălăcite dedesubt, pieptul și abdomenul rozaceu-brun-gălbui deschis, flancurile până la tectricele subcodale brun-gălbui strălucitoare, juvenilul nu are moț, dar are creștetul și baveta mai brunii (baveta are adesea marginea inferioară pătată), obrajii și tectricele auriculare cu o nuanță gălbuie, părțile superioare cu o nuanță mai măslinie;
 subspecia aemodius  este la fel ca subspecia rufipectus , dar are moțul mai lung, părțile inferioare mai palide, pieptul și abdomenul rozaceu-brun-gălbui mult mai deschis;

 subspecia martensi  este asemănătoare cu subspecia aemodius , dar este puțin mai mare, are mantaua și spatele mai întunecate, și părțile inferioare mai galben-bruniu-roșcate, cu excepția flancurilor cenușii;
 subspecia pekinensis  se aseamănă cu subspecia nominată, dar are un moț scurt, o nuanță brun-gălbuie pe obraji, tectricele auriculare și pe pata nucală, o nuanță măslinie pe manta, părțile inferioare mai palide cu flancurile mai cenușii;
 subspecia kuatunensis  este asemănătoare cu subspecia pekinensis , dar are moțul mai lung, pata nucală aproape albă, părțile superioare cenușiu-albăstrui cu o ușoară nuanță măslinie pe spate, obrajii cu o nuanță brun-gălbui deschisă și părțile inferioare brun-gălbui-albicioase cu flancurile cenușii;
 subspecia ptilosus  este foarte asemănătoare cu subspecia kuatunensis , dar moțul este mai lung, părțile superioare sunt puțin mai întunecate,  iar părțile inferioare sunt în general mai albe sau mai puțin brun-gălbui;
 subspecia insularis  se aseamănă cu subspecia nominată, dar vârfurile supraalarelor mijlocii sunt brun-gălbui și părțile inferioare mai palide, mai alb-gălbui sau brun-gălbui.

Habitatul

Locuiește în păduri de conifere, mai ales (în unele părți ale ale arealului aproape exclusiv) în cele de molid (Picea), de asemenea și în păduri mixte, adesea dominate de mesteacăn (Betula), pin (Pinus) și zadă (Larix) în Siberia. În sudul Europei, Caucaz și nord-vestul Iranului se întâlnește în special în pădurile de pin de Alep (Pinus halepensis) sau pin turcesc (Pinus brutia), în pădurile montane de fag (Fagus) și de stejar (Quercus), iar în nord-vestul Africii în principal în pădurile de ienupăr (Juniperus), cedru (Cedrus) și stejar, inclusiv în cele de stejar verde (Quercus ilex), stejar de plută (Quercus suber) și stejar portughez (Quercus faginea), de asemenea  în pădurile de laur (Ilex), pini și tuia algeriană (Tetraclinis articulata). În Iran se întâlnește în unele locuri în pădurile de mare altitudine de ienupăr. În Asia Centrală, Himalaia și nordul Chinei locuiește în pădurile de molid, brad (Abies), tsuga (Tsuga) și mesteacăn și în ienuperi pitici deasupra limitei superioare a pădurilor montane, dar în sud-centrul Chinei mai des în pădurile de pini. În Europa se întâlnește adesea în plantațiile de conifere și în zonele urbane și suburbane cu un număr mic de conifere.

În afara sezonului de reproducere se întâlnește adesea în habitate similare, dar frecvent și în pădurile de foioase, parcuri și grădini.

Cuibărește în cea mai mare parte din palearcticul occidental de la nivelul mării până la circa 1800 m altitudine, în mod excepțional până la 2050 m, dar numai peste 500 m în Caucaz și peste 1250 m în sudul Bulgariei, iar în nord-vestul Africii la altitudini de 1000-2500 m în Atlasul Mijlociu și Atlasul Înalt (Maroc); în nordul Iranului se întâlnește la altitudini de 1220-2135 m; 2440-4000 m în nord-estul subcontinentului indian (excepțional, până la 4250 m în Nepal), 2745-3445 m în nordul Myanmarului, 1220-2745 m în nord-vestul Chinei, 2100-4570 m în sud-vestul Chinei și 800-1800 m în nord-estul Chinei și Coreea; în Japonia mai ales la 600-2550 m, dar se întâlnește mai jos, până la nivelul mării în Hokkaido, iar în Taivan locuiește între 2000 m și 3500 m. În Himalaia, iernează între 1800 m și 3810 m deasupra nivelului mării.

În România este întâlnit din zona de deal până în zonele montane din Carpați, unde cuibărește în toate pădurile de conifere, naturale sau plantate. Preferă pădurile de conifere de la altitudini mai mari, formate din molid (Picea abies), dar dacă acest molid lipsește acceptă și alte specii de conifere. Mai rar apare în păduri mixte sau de foioase, însă cu o densitate mai mică decât în cele de molid. În timpul toamnei și iernii, în vagabondajul său, coboară și în zone mai joase, până în regiunile de câmpie.

Hrana

Este o specie omnivoră. Hrana este formată din insecte, semințe de conifere, alte semințe. Caută insecte, păianjeni și semințe (mai ales de molid) în coroana copacilor, la înălțimi mari. Hrana găsită în cantități mai mari o ascunde și o consumă mai târziu. Apare regulat și la hrănitoarele de păsări.

Se hrănește cu hemiptere adulte și larvare (Hemiptera), inclusiv cu afide (Aphidoidea), de asemenea cu gândaci (Coleoptera), neuroptere (Neuroptera), muște și țânțari (Diptera), trihoptere (Trichoptera), molii (Lepidoptera), zigoptere (Odonata), cosași (Orthoptera), albine și viespi (Hymenoptera), furnici (Formicidae), păianjenii (Araneae), opilionide (Opiliones), acarieni (Acari), diplopode (Diplopoda), chilopode (Chilopoda), stilomatofore (Stylommatophora), moluște (Mollusca) și râme mici (Oligochaeta).

Consumă și semințe, preferând cele de molid (dar care adesea nu sunt disponibile datorită imprevizibilității recoltei de conuri), dar și de brad, pin, tisă (Taxus), ienupăr, zadă, secvoia (Sequoia), chiparos (Chamaecyparis), criptomerie (Cryptomeria), fag, paltin de munte (Acer pseudoplatanus), sorb (Sorbus), carpen (Carpinus), arin (Alnus), mesteacan, nuc (Juglans), stejar. Consumă de asemenea mugurii și mâțișorii de salcie (Salix), alun (Corylus) și de plop (Populus), precum și seva de plop, mesteacăn și arțar (Acer).

Vizitează regulat hrănitoarele de păsări (suspendate sau pe platformă), unde consumă alune, semințe și resturi menajere, a învățat să găurească sau să deschidă capacele sticlelor de lapte pentru a lua frișca laptelui.

Mărimea insectelor prinse este de obicei până la 2-3 mm, excepțional 6-7 mm, dar aduce puilor din cuib omizi de 14 mm. Hrana puilor din cuib este asemănătoare cu cea a adulților, dar cu mai putine semințe. În anii cu număr mare de omizi, acestea pot constitui unica hrană a puilor din cuib, dar în pădurile de pin hrănește puii în principal cu păianjeni și mai puțin cu omizi.

Semințele și insectele cu cuticulă tare sunt străpunse rapid și repetat cu ciocul pentru a îndepărta coaja externă sau cuticula, înainte ca părțile mai moi să fie consumate sau să  fie depozitate; de asemenea, ține semințele cu piciorul în timp ce rupe stratul lor extern. Își procură hrana activ, cu mișcări acrobatice, mai ales în etajele superioare ale arborilor de conifere, adesea cocoțându-se pe sau agățându-se de conuri și mănunchiurile de ace verticale, în timp ce scoate semințele cu ciocul său subțire, sau planează și zboară pe loc în timp ce culege insectele de pe partea externă a frunzelor. În copacii de foioase adesea examinează crengile, rămurelele și frunzele (inclusiv partea inferioară) pentru a găsi insectele ascunse. Poate urca vertical pe trunchiurile arborilor și urmări în zbor insectele care zboară încet. Adesea caută hrana pe pământ, culegând de obicei semințele căzute și fructele de fag, castan (Castanea) și stejar. În terenurile acoperite de zăpadă poate caută hrana în locurile dezgolite de veverițe și de mistreți.

Își face provizii de hrană, mai ales de semințe de molid sau nevertebrate atunci când semințele de molid nu sunt disponibile, din iunie până în decembrie (probabil și în aprilie), pe care le ascunde în licheni și în crăpăturile scoarței și găurile din partea superioară a arborilor și de la baza tufișurilor sau în găurile din pământ. Proviziile ascunse sunt consumate în condițiile aspre de iarnă, dar în unele părți ale arealului doar o mică parte din hrana de iarnă este formată din alimentele depozitate. În locurile studiate recuperarea alimentelor depozitate a fost variabilă, de la nici un aliment până la regăsirea întâmplătoare a lor sau dependența considerabilă de proviziile ascunse, aceasta diferă în funcție de locație și de severitatea iernii.

Comportamentul

Este o pasăre vioaie, sprintenă, veșnic în mișcare. Pițigoiul de brădet trăiește singur, în perechi sau în grupuri necompacte de perechi, iar în afara sezonului de reproducere este foarte sociabil și adesea poate fi întâlnit în grupuri destul de mari, de până la 50 de indivizi, excepțional în cârduri de sute sau mii în Siberia. În timpul iernii hoinărește în căutarea hranei, în stoluri mixte împreună cu alte specii, care includ frecvent pițigoiul cu moț cenușiu (Lophophanes dichrous), pițigoiul cu ceafa roșcată (Periparus rufonuchalis), cojoaica de pădure (Certhia familiaris), aușelul cu cap galben (Regulus regulus) și pitulicile (Phylloscopus).

Este o specie teritorială. Mărimea teritoriului ocupat de o pereche nu este bine studiat, dar este posibil mic, cu o rază de circa 100 m în habitatele optime.

Reproducerea

Este o specie monogamă, perechile formate rămân împreună pe toată viața; membrii unei perechi au fost înregistrate împreună timp de 6 ani. Sezonul de reproducere are loc de la sfârșitul lui martie până la sfârșitul lui iulie, mai târziu în nordul arealului decât în sudul lui.

Mascul în timpul formării perechilor și paradei nupțiale fâlfâie tremurător din aripi, emite strigăte șuierătoare, zboară planat lent aproape de femelă cu aripile și coada complet desfăcute, apoi hrănește repetat în mod ritual femela.

Cuibul este construit în aprilie numai de femelă, el are forma unei cupe și este făcut aproape în întregime din mușchi, el este căptușit cu puf vegetal, puf de pasăre, lână, păr provenit de la animale (mai ales de cal, cerb, căprioară, iepure), pânză de păianjen și câteva pene sau licheni. Cuibul este amplasat într-o scorbură sau cavitate (de obicei cu intrare foarte îngustă) dintr-un trunchi de copac sau buștean vechi, inclusiv în scorbura abandonată a rozătoarelor sau a ciocănitorilor, uneori într-o gaură sau crăpătură existentă într-un perete de pământ sau dintr-un perete stâncos, în cavitățile din sol, sub pietre, printre rădăcinile unui copac căzut sau într-o galerie de șoarece (Muridae). Cuiburile amplasate pe sol sunt de multe ori devastate de către prădători sau inundate de precipitații abundente, caz în care este depusă o pontă de înlocuire. Scorburile din copaci nu sunt de obicei săpate de pereche, dar pot fi lărgite, mai rar perechea poate să sape singură găuri în copacii putreziți. Acceptă cu ușurință și locurile de cuibărit apropiate de om, precum streașina cabanelor montane. Cuiburile artificiale sunt folosite ocazional.

Adesea depune depune două ponte într-un sezon de reproducere (rareori în pădurile de foioase), uneori trei ponte, dar numai una în Corsica și nordul Africii. Prima ponta constă din 5-13 ouă, în general mai puține în vestul regiunilor mediteraneene, în sudul și sud-estul Asiei și Japonia, a doua pontă este mai mică (6-9 ouă). Ouăle sunt albe cu pete roșcate ruginii. În România prima pontă o depune spre sfârșitul lunii aprilie - începutul lunii mai, în funcție de altitudine, fiind formată din 7-9 ouă, rareori mai multe și de obicei, scoate două serii de pui pe an. Femela clocește singură aproximativ 14-18 zile. În timpul clocitului masculul îi aduce permanent hrană femelei, care nu pleacă din cuib. Masculul păzește în același timp și teritoriul cuibului.

După eclozare, puii sunt hrăniți la cuib de ambii părinți. În primele zile femela acoperă sub aripi puii, care-și deschid ochii după 7-8 zile de la apariție. Ei rămân în cuib 18-22 de zile, în Japonia uneori mai puțin (circa 16 zile). Puii capabili să zboare care recent au părăsit cuibul rămân împreună în vegetația deasă din apropierea cuibului, continuând câteva zile (în medie 12-14 zile) după aceasta să cerșească hrană de la adulti.

Succesul reproductiv este în general mare: în studiile din Germania, Corsica și Turcia, proporțiile puilor capabili să zboare în procente față de ouăle depuse au fost de 88,5% în pădurile de molid, 82% (din prima pontă) și 87% (din a doua pontă) în plantațiile de zadă, 73% în pădurile de cedru, 57% în pădurile de stejar verde (Quercus ilex), 78% în pădurile mixte. Proporțiile puilor capabili să zboare în procente față de puii eclozați au fost de 98% (din prima pontă) și 99% (din a doua pontă) în pădurile de pin silvestru (Pinus sylvestris), 92% (din prima pontă) și 100% (din a doua pontă) în pădurile de pin negru (Pinus nigra) și 99% în pădurile de foioase. Mortalitatea puilor din cauze naturale (altele decât prădarea) este mică în comparație cu cea a puilor pițigoiului mare (Parus major) și pițigoiului albastru (Cyanistes caeruleus).

Atinge în libertate longevitatea maximă de 9 ani și 5 luni. Ajunge la maturitate sexuală la vârsta de un an.

Deplasări sezoniere

Pițigoiul de brădet este sedentar sau efectuează deplasări altitudinale pe distanțe scurte în sudul și vestul arealului. Populațiile din nordul și estul arealului se deplasează pe distanțe mai lungi, uneori sub formă de invazii.

În insulele Britanice se deplasează pe distanțe scurte, cu foarte puține recuperări ale păsărilor inelate la peste 20 km (majoritatea sunt recuperate la mai puțin de jumătate din această distanță). Adulții din Scandinavia și centrul Europei sunt în principal sedentari, dar juvenilii migrează în mod regulat spre sud sau sud-vest de la sfârșitul lui august până la începutul lui noiembrie, mai ales în sudul Franței și nordul Italiei. În anii în care producția de semințe este săracă sau nulă, de obicei de la sfârșitului lui august până la începutul lui octombrie, aceste deplasări spre sud devin mult mai ample, adesea atrăgând numeroase cârduri mari totalizând mii de indivizi (de ex., 35.000 la observatorul Hanko Bird din sudul Finlandei și peste 18.700 la Falsterbo din sudul Suediei). Studiile păsărilor inelate arată că cârdurile implicate în aceste deplasări pot parcurge până la 60 km pe zi și pot coincide cu deplasările similare pe scară largă ale pițigoiului de munte (Poecile montanus) și pițigoiului codat (Aegithalos caudatus). În anii în care au loc invaziile speciei unii indivizi ajung la coastele sudice și estice ale insulelor Britanice și, în mod excepțional, în nord-estul Spaniei și Maroc. Se întorc la locurile cuibărit, de obicei, în aprilie-mai, uneori în iunie.

În vestul Rusiei în unii ani pot părăsi complet locurile de cuibărit și pot fi prezenți peste tot (inclusiv în părțile nordice) în alți ani. Un număr mic se deplasează și spre nord toamna în nordul pădurilor din taiga și la marginile tundrei de pe țărmurile Oceanului Arctic și peninsulei Taimîr, de ex. un exemplar inelat în Kaliningrad (vestul Rusiei) în octombrie a fost recuperat la 2000 km la est în aprilie, anul următor. Deplasări similare au loc în apropierea Vladivostokului, din sud-estul Rusiei, unii indivizi sunt prezenți pe tot parcursul anului, iar un număr mic se deplasează spre sud în octombrie-noiembrie și se întorc de la mijlocul lui martie până în mai.

În nord-estul Chinei se întâlnesc regulat migranți în pasajul de toamnă în Beidaihe în octombrie-noiembrie. Indivizii subspeciei nominate în Coreea și subspeciei insularis în Japonia sunt în principal migranți altitudinali, dar subspecia insularis este de obicei absentă în Hokkaido (nordul Japoniei) în timpul iernii, însă este mai numeroasă în Honshu și cel puțin un vizitator ocazional în nord-estul coastei Chinei și Taivanului. Subspecia aemodius este un migrant altitudinal sezonier în Himalaia. În Israel apare accidental în timpul vagabondajului.

În România este o pasăre sedentară, însă pot exista totuși deplasări populaționale sezoniere. Astfel, toamna sau iarna unele exemplare vagabondează, deplasându-se la altitudini mai joase, sau în zonele cu surse trofice abundente, putând ajunge până în regiunile de câmpie, și poate fi văzut în stoluri mixte, alături de alte specii de pițigoi. Dombrowski mențonează că pițigoiul de brădet se întâlnește, în fiecare toamnă regulat, primăvara mai puțin, și la șes, acolo unde se găsesc grădini sau parcuri cu conifere.

În Republica Moldova apare accidental iarna sau toamnă în timpul vagabondajului.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

Este comună sau destul de numeroasă în cea mai mare parte a arealului; comună în unele locuri din nordul Myanmarului, și neobișnuită sau rară în Turkmenistan, Mongolia și sud-estul Chinei. A fost observată recent că cuibărește în nordul Siriei. În sud-vestul Iranului subspecia phaeonotus este foarte rare sau probabil dispărută și nu a mai fost văzută de când a fost descoperită inițial, în 1870.

În Europa, populația cuibăritoare este estimată la 15.900.000-28.800.000 de perechi, ceea ce echivalează cu 31.800.000-57.500.000 indivizi maturi. Europa formează circa 35% din arealul global, astfel că o estimare preliminară a mărimii populației globale este de 90.850.000-164.290.000 indivizi maturi, dar este necesară o validarea ulterioară a acestei estimări.

În România cuibăresc între 1.000.000 și 2.000.000 de perechi, populația speciei fiind considerată a fi stabilă.

Densitățile în teritoriile de reproducere sunt variabile, în funcție de habitat și, uneori, de abundența cuiburilor artificiale; există densități până la 50 de perechi/km² în plantațiile de pin silvestru din estul Angliei, de două ori mai mari decât în habitatul optim din alte părți ale Europei; în centrul Siberiei se întâlnesc densități de 124-138 păsări/km² în pădurile de pin.

Au avut loc unele extinderi ale arealului în nord-vestul Europei în secolul XX, în principal în vestul Scoției (în insulele Outer Hebrides), vestul Irlandei, în insulele Scilly, insulele Canalului Mânecii și vestul Franței; în același timp a crescut numeric în Marea Britanie, Belgia, Olanda și Ungaria, în principal ca urmare a creșterii pe scară largă a plantațiilor forestiere comerciale. În sudul Germaniei, a avut loc un declin numeric mic în pădurile de molid din munții Harz datorită reducerii pe scară largă a afidelor și păianjenelor cauzată de poluarea industrială și ploile acide.

Se estimează că populația fluctuează pe baza înregistrărilor trendurilor regionale din ultimii ani. Populația europeană a înregistrat un declin moderat între 1980 și 2013 (EBCC 2015).

Principale amenințări sunt modificarea, fragmentarea și pierderea habitatului, managementul defectuos al pădurii și poluarea.

Populația estimată europeană de perechi cuibăritoare.

Note

Legături externe

 Pițigoi de brădet Periparus ater. SOR
 Coal Tit Periparus ater. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Coal Tit (Periparus ater). BirdGuides
 Mésange noire Periparus ater - Coal Tit. Oiseaux.net
 Mésange noire Periparus ater - Coal Tit. Photos, Oiseaux.net.
 Parus ater Linnaeus, 1758 Московка. Позвоночные животные России
 Московка Parus ater (Linnaeus, 1758). Птицы Казахстана
 Un pițigoi de brădet (Periparus ater) cântă în miezul iernii în mijlocul orașului Chișinău. Moment surprins de Vitalie Ajder. YouTube. Video
 Coal Tit Singing. YouTube. Video
 Sortmejse - Coal Tit - Periparus ater. YouTube. Video
 Tannenmeisen Handfütterung 9 in 50 Sek. / Periparus ater / Parus ater. YouTube. Video
 Vögel und ihre Stimmen-Tannenmeise. YouTube. Video
 Svartmes Coal Tit (Periparus ater) Klipp - 2083. YouTube. Video
 Пение птиц. Московка (Periparus ater). YouTube. Video

Paridae
Păsări din Europa
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări din Asia
Păsări descrise în 1758
Taxoni clasificați de Carl Linnaeus

Pițigoi de brădet


USS Leahy (DLG/CG-16) was the lead ship of a new class of destroyer leaders in the United States Navy. Named for Fleet Admiral William D. Leahy, she was commissioned on 4 August 1962 as DLG-16, a guided missile frigate, and reclassified as CG-16, a guided missile cruiser, on 30 June 1975.

From 1962 to 1976, Leahy operated as a unit of the Atlantic Fleet and from 1976 to 1993 as a unit of the Pacific Fleet. She made six Mediterranean deployments (Sixth Fleet), two UNITAS Latin America cruises and eight Western Pacific deployments (Seventh Fleet), completed three Panama Canal transits, and crossed the equator over a dozen times. She traveled the seas from the easternmost end of the Mediterranean to the westernmost edge of the Indian Ocean. She steamed far north to Leningrad, Russia, and the Aleutian Islands; and far south for two passages through the Straits of Magellan. Over the course of her sixteen major deployments, Leahy made port calls on six continents—North America, South America, Europe, Asia, Africa and Australia.

Leahy served longer than any other ship of her class. After more than 31 years of active service all over the globe, the "Sweet 16" was decommissioned on 1 October 1993. After another 11 years in the reserve fleet, she was scrapped in Brownsville, Texas, in 2005.

Design and construction
Leahy was the first of a new "double-ender" class fitted with Terrier (later Standard ER) missile launchers fore and aft, and the first and only frigate class designed without a main gun battery for shore bombardment or ship-vs.-ship engagements. The gun armament was reduced in order to carry a larger missile load. One of the principal missions of these ships, like their predecessors, the , was to form part of the anti-air (AAW) and anti-submarine (ASW) screen for carrier task forces while also controlling aircraft from the carrier by providing vectors to assigned targets.

Leahy carried over the propulsion plant of the Farragut class, fitted into a longer hull designed with a knuckled "hurricane" bow that reduced plunging in rough seas, thus keeping her forecastle dry as needed to operate the forward missile launcher. Other features included an expanded electrical plant and increased endurance. A major design innovation was the use of "macks"—combined masts and stacks—on which the radars could be mounted without smoke interference.

Close-in anti-aircraft defense consisted of a pair of twin MK 22 3-inch/50 caliber guns; anti-submarine armament consisted of RUR-5 ASROC and two triple MK 32 torpedo mounts. The 3-inch gun mounts were replaced with Harpoon anti-ship missiles (ASM) and the Phalanx CIWS during an overhaul in 1981.

Leahy was laid down by Bath Iron Works Corp., Bath, Maine, 3 December 1959; launched 1 July 1961; sponsored by Mrs. Michael J. Mansfield, wife of Senator Mansfield, Montana, Senate Majority Leader; and commissioned 4 August 1962. For the traditional "mast stepping" ceremony during construction, an 1875 silver dollar was placed beneath the forward mack to honor the birth year of Fleet Admiral William D. Leahy. During the New Threat Upgrade overhaul in 1987, two more coins, a 1987 silver dollar and a 1972 silver dollar, were placed in the same spot. All three coins were removed prior to decommissioning.</ref>

History
After shakedown in the Caribbean, Leahy departed Boston on 19 September 1963 and reported to Charleston, South Carolina., where Rear Adm. E. E. Grimm, Commander Cruiser-Destroyer Flotilla 6, selected her as his flagship. She then proceeded to the Jacksonville, Florida operating areas for type training. She briefly put into home port in November, then returned to the Caribbean to participate in AA warfare exercises.

On 2 January 1964, the DLG was again bound for the Caribbean for missile training, which ended 26 February. From 1 to 10 April, she joined in an amphibious exercise, "Quick Kick V," and on 1 June was permanently assigned to Destroyer Squadron 6.

Leahy departed for duty with the Sixth Fleet on 17 July as part of a Fast Carrier Task Group, which included the aircraft carrier , and participated in a coordinated fleet exercise, "MEDLANDEX-64," between the Balearic Islands and Sardinia. She then carried out independent training in the eastern Mediterranean before departing from Naples, Italy, on 22 September to join in NATO exercise "FALLEX-64." She returned to Naples on 26 October and, in November, participated in another fleetwide exercise, "POOPDECK-IV," which brought some 40 ships of Task Force 60 together off the coast of Spain.

Leahy departed from Barcelona, Spain, on 2 December 1964 for replenishment, and on 14 December drew the curtain on  of steaming while deployed with the Sixth Fleet. She arrived at Charleston on 22 December and began a period of restricted availability in preparation for extensive tests to evaluate the Terrier Missile System. During these tests, which were completed in September 1965, Leahy was briefly deployed for the Dominican Republic Crisis from 28 April to 7 May 1965 as a unit of the Strike and Covering Force.

The vessel departed from Charleston on 30 November 1965 for the Mediterranean and relieved the destroyer  at Puerto Pollensa, Majorca, 9 December. During this second deployment with the Sixth Fleet, she operated throughout the Mediterranean participating in ASW, gunnery, and AA warfare exercises as well as major fleet tactical operations alongside other NATO ships.

Leahy returned home to Charleston on 8 April 1966. During June and July, she gave some 60 midshipmen from Annapolis at-sea training, and visited ports along the Atlantic coast and in the Caribbean. Following this, Leahy conducted exercises with the navies of many South American countries as part of operation UNITAS VII. She sailed through the Panama Canal in early September, thence south and through the Straits of Magellan at the end of October.

The operation was completed on 6 December 1966 and the DLG returned to Charleston on 15 December. Leahy then prepared for massive modernization at Philadelphia Naval Shipyard, arriving there on 27 January 1967 and decommissioning on 18 February. For over a year the ship received new AAW and ASW equipment, allowing her to utilize the most recent developments in the technology of naval warfare. The destroyer leader was placed in commission, special, on 4 May 1968 for the extensive period of testing her updated weapons systems. Leaving Philadelphia on 18 August, she arrived at her new home port, Norfolk, 3 days later.

A second shakedown cruise and training on the new weapons systems lasted into 1969. In August, Leahy took part in UNITAS X, which included ships from the navies of Brazil, Argentina, Colombia, Chile, Ecuador, Peru, Venezuela, and Uruguay. She returned to Norfolk, VA shortly before Christmas.

In September 1970, while on a routine missile exercise, Leahy was ordered to make an emergency deployment to the eastern Mediterranean as part of a contingency force in response to the Jordanian Crisis.  She remained there for more than seven months operating with the Forrestal battle group, returning home to Norfolk in May 1971. For her efforts, she received the first of her five Meritorious Unit Commendations.  Leahy deployed once more to the Mediterranean in 1972 and, after an overhaul at Norfolk Naval Shipyard, again in 1974. During the 1974 deployment, she operated extensively with the  battle group and made port calls in France, Spain, Italy, Greece, and Turkey.

In 1975, Leahy deployed to the Mediterranean for a sixth time. Prior to entering the Mediterranean, she participated with the destroyer  (COMCRUDESGRU 12, RADM Langille, and staff embarked) in an historic port call at Leningrad in the USSR. Leahy and Tattnall were the first U.S. warships to visit the Soviet Union since World War II. During the five-day visit, Leahy hosted over 12,300 visitors. Her crew participated in a variety of athletic contests with local teams, and enjoyed visits to a hockey game and the Kirov Ballet. She also received a visit from Elizabeth Taylor, who was on location filming The Blue Bird. Leahy then made port calls in Helsinki, Finland and Portsmouth, England before making her way into the Mediterranean. During the deployment she visited Spain, France, Monaco (for the Fourth of July celebrations and Princess Grace's Red Cross Ball), Italy, Greece, and Turkey.

USS Leahy was redesignated CG-16 (guided missile cruiser) on 30 June 1975, as part of the United States Navy 1975 ship reclassification. Her sister ships were also redesignated as guided missile cruisers.

In January 1976, Leahy was transferred to the Pacific Fleet and, after transiting the Panama Canal, entered her new home port of San Diego. On 6 June 1976, she rescued 22 crewmembers off the research vessel Aquasition, which caught fire at sea and eventually sank. On 1 November 1976, she entered drydock for an overhaul at the Long Beach Naval Shipyard, which lasted a year. She did not make her first deployment to the Western Pacific until July 1978, when she served as part of the  carrier battle group. She made stops at Okinawa, Yokosuka, Taiwan, Singapore, the Philippines, and South Korea before returning to the United States in February 1979.

Leahy's next deployment to the Western Pacific began in May 1980. By September, she was in the Arabian Sea supporting the  and  carrier battle groups. In October, she entered the Persian Gulf to provide anti-aircraft support for Saudi Arabia against possible attacks by Iran. Her stay in the Persian Gulf was short and the Leahy returned to San Diego on 4 December. The ship began another overhaul in January 1981 that lasted into May.

Leahy'''s next Western Pacific deployment began in March 1983 as part of a battle group with the newly reactivated battleship . During the cruise, she visited ports in the Philippines, Japan, South Korea, and Hong Kong. In 1984, she operated with the aircraft carrier  in the Western Pacific and Indian Ocean, then deployed to the Persian Gulf in 1985. In 1986, again escorting Carl Vinson, she deployed to the Western Pacific and the Persian Gulf.

After a New Threat Upgrade modernization that lasted into 1988, Leahy returned to regular duty with the Pacific Fleet. In 1990, she served as the senior host ship for the Soviet Navy's historic first trip to San Diego, which was also the first Russian visit to any west coast naval base. In April 1991, she arrived in the Persian Gulf shortly after the completion of Operation Desert Storm. In 1992, while serving part of the  battle group, Leahy helped direct United Nations UNOSOM relief flights into Mogadishu, Somalia as part of Operation Restore Hope. In early 1993, Leahy was ordered to the northern Persian Gulf to take part in the newly authorized Operation Southern Watch, enforcing a "no-fly" zone in southern Iraq.

In 1993, Leahy won a Battle "E" for outstanding combat preparedness, as well as excellence awards in anti-aircraft warfare and anti-submarine warfare. At the time, she was the oldest conventional cruiser in the Navy's inventory.

DecommissioningLeahy was decommissioned on 1 October 1993
and stricken from the Naval Vessel Register (NVR) the same day. On 8 October 1993, she was transferred to the USDOT Maritime Administration (MARAD) and laid up as part of the Suisun Bay Reserve Fleet in Benicia, CA. In 2004, she was towed by USNS Navajo to the former Rodman Naval Station in the Canal Zone. From there she was towed by  and on 21 June 2004 arrived at the Naval Inactive Ship Maintenance Facility in Beaumont, Texas.

On 24 July 2004, Leahy was moved to the International Shipbreaking Limited yards in Brownsville, Texas to be dismantled. Scrapping started the first week of August 2004, 42 years after her 4 August 1962 commissioning. Three of her sisters, ,  and , passed this way before her. Scrapping was completed 6 July 2005, 44 years after her 1 July 1961 launch date.

In October 2013, the ship's bell, builder's plaque and other items were placed on long-term loan from the Naval History & Heritage Command to the Franklin County Historical Society Museum in Hampton, Iowa for an exhibit on native son William D. Leahy. In addition, the 1/48 scale model previously displayed at the Surface Warfare Officer's School in Newport, Rhode Island was loaned for the same exhibit.

Awards and commendations
Unit awards from Navy unit awards database.

Deployments and overhauls
Summary of all 16 major deployments and 5 yard overhauls.

Note:  Cruise books were published for all major deployments except 1972 and 1975. A Leahy Pictogram was published in August 1972 with deployment details and photographs of officers and crew.

Plank owners
The 4 August 1962 commissioning crewmembers were the original 363 plank owners. The 1962 commissioning ceremony booklet lists 21 officers, 24 chief petty officers, 39 first class petty officers, 50 second class petty officers, 96 third class petty officers, 87 seamen and 46 firemen. Because Leahy was decommissioned on 18 February 1967 for a major overhaul and then recommissioned on 4 May 1968, a second group of plank owners was created. The 1968 commissioning ceremony booklet lists these additional 370 plank owners.

Ship's seal and motto

The ship's seal shows twin crossed missiles representing Leahys status as the lead ship of the "double-ender" class of guided missile cruisers. The five stars represent her namesake Fleet Admiral William D. Leahy.Leahys motto "Prompta et Parata" translates as "Prompt and Ready" from the Latin.
The words are most well known from Cicero's De Officiis as part of the phrase "... the good will of men, on the other hand, prompt and ready'' for the advancement of our interests, is secured through wisdom and virtue."

References

Notes

External links

USSLEAHY.COM.
USS Leahy page at Seaforces.Org.
USS Leahy page at The Patriot Files.
RADM Hoffman bio.
RADM Sinclair obituary.
RADM West bio.
The Wreck Of The USS Leahy.

Leahy-class cruisers
Ships built in Bath, Maine
1961 ships
Cold War cruisers of the United States

USS Leahy (DLG-16)


Sextans Roma Cumhuriyeti döneminde basılmış 1/6 as (2 unciae) değerinde bronz bir Antik Roma sikkesidir. En bilinen sextans tasarımında önyüzde Merkür büstü ve iki nokta (2 unciae' ye işaret eder), arka yüzde ise gemi pruvası ve 2 nokta betimlenir. Erken tiplerin arka yüzünde deniz tarağı kabuğu, caduceus ve diğer semboller tasvir edilir.

Antik Roma sikkeleri

Sextans (sikke)


مقابة هي قريةٌ تقعُ في المنطقة الشمالية منَ البحرين وتبعد عن العاصمة المنامة حوالي عشرة كيلومترات. يبلغُ عدد سكّان هذه القرية حوالي 1200 نسمة تقطنُ ما يقارب 100 بيت؛ وأكثر سكان القرية تربطهم علاقة النسب.

التاريخ
كانت القرية قبل حوالي 80 سنة تُقطن شمالًا من الموقع الحالي في الشتاء وعند الصيف يتحوّلُ الأهالي إلى المضاعن نظرًا لقربها من أشجار النخيل ومراكز المياه.

كانتِ الغالبية العظمى من السكان تعملُ بالفلاحة ولم يتجه سكان القرية إلى الأعمال الحكومية والشركات إلا في منتصف الستينات.

شبَّ حريقٌ كبيرٌ في عام 1955 في القرية بحيثُ أتى على ما يقارب من نصفها البيوت والحقول ما دفعَ الأهالي فيما بعدُ إلى بناء بيوتهم من الحجارة من جديد. بحلول عام 1966؛ تمّ تزويدُ القرية بالكهرباء لجميعِ البيوت فيما تمّ تزويدها بالمياه في العام الموالي.

المراجع

أماكن مأهولة في البحرين
م

مقابة


Two ships of the Royal Australian Navy (RAN) have been named HMAS Gladstone, for the port city of Gladstone, Queensland:

, a Bathurst-class corvette commissioned in 1943 and paid off in 1956
, Fremantle-class patrol boat commissioned in 1984 and decommissioned in 2007

Battle honours
Ships named HMAS Gladstone are entitled to carry two battle honours:
 Pacific 1943–45
 New Guinea 1943–44

References

Royal Australian Navy ship names

HMAS Gladstone


Ličko polje, polje u kršu Like, uz istočne padine Velebita; obuhvaća 465 km². Leži na visini od 565 m do 590 m. Pruža se u dinarskom smjeru (sjeverozapad–jugoistok), a sastoji se od pet manjih polja: Lipovog, Kosinjskog, Pazariškog, Brezovog i Gospićkog. Veće su rijeke Lika i Ričina. Zastupljeno je poljodjelstvo (krumpir i dr.) i stočarstvo. Poljem vodi cesta Karlovac–Gospić–Karlobag, lokalna cesta Gospić–Gračac te lička željeznička pruga. Najznačajnije je mjesto Gospić (6561 st., 2011.), najveće ličko naselje.

Izvori

Krška polja u Hrvatskoj
Ličko-senjska županija

Ličko polje (Lika)


Agave striata ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave). Ein englischer Trivialname ist "Espadin, Espadillo, Guapilla, Soyata, Sotolito Agave".

Beschreibung
Agave striata wächst einzeln, bildet einen kurzen Stamm oder formt große, kompakte Gruppen mit Wuchshöhen von 100 bis 200 cm und 200 bis 300 cm Durchmesser. Die hellgrünen bis rötlichen gestreiften, steifen, stark gebogenen, linealischen Blätter sind 25 bis 60 cm lang und 5 bis 10 cm breit. Die Blattränder sind variabel gebogen und fein gezahnt. Der kräftige, graue Enddorn wird 1 bis 5 cm lang.

Der rispige, gerade bis gebogene, verdrehte Blütenstand wird 1,5 bis 2,5 m hoch. Die grünen, gelben, rot bis purpurfarbenen röhrenförmigen Blüten erscheinen in der oberen Hälfte des Blütenstandes an kurzen Verzweigungen und sind 30 bis 40 mm lang.

Die runde bis dreikantige, dunkelbraune dreikammerigen Kapselfrüchte sind 13 bis 18 mm lang und 8 bis 10 mm breit. Die schwarzen, halbmondförmig geformten Samen sind 3 bis 6 mm lang.

Die Blütezeit reicht von Juni bis September.

Die Chromosomenzahl beträgt 2n = 60.

Systematik und Verbreitung
Agave striata wächst in Mexiko in den Bundesstaaten Coahuila, Durango, Hidalgo, Nuevo León, Puebla, Querétaro, San Luis Potosí, Tamaulipas und Zacatecas an trockenen, steinigen Hängen, auf Kalkboden in 1000 bis 2100 m Höhe. Sie ist vergesellschaftet mit Yucca potosina und verschiedenen Kakteen-Arten.

Die Erstbeschreibung durch Joseph Gerhard Zuccarini ist 1833 veröffentlicht worden. Bereits ein Jahr zuvor erschien ein Preprint. Einige der zahlreichen Synonyme von Agave striata  sind Agave recurva  (1845) und Agave striata var. recurva (1877).

Es werden folgende Unterarten unterschieden:

 Agave striata subsp. striata
 Agave striata subsp. falcata

Agave striata ist ein Vertreter der Gruppe Striatae. Sie ist in Zentral-Mexiko angesiedelt. Charakteristisch sind die dichten, kompakten Gruppen, die jedoch aufgrund des enormen Verbreitungsgebietes variabel in Wuchsform, Blatt- und Blütenstruktur sind. Subspezies falcata  unterscheidet sich durch die Blattstruktur. Sie ähnelt der nahen verwandten Agave stricta, die in der Blütenstruktur abweicht.

Agave striata kann bei trockenem Stand kurze Frostperioden bis minus 8 °C überstehen.

Nachweise
 Howard Scott Gentry: Agave striata. In: Agaves of Continental North America. The University of Arizona Press, 1982, S. 242–247.

Einzelnachweise

Weblinks

Agaven
Striata

Agave striata


Les élections législatives françaises de 2022 se dérouleront les  et . À La Réunion, sept députés sont à élire dans le cadre de sept circonscriptions.

Contexte

Campagne
En dehors des accords de la Nouvelle Union populaire écologique et sociale (NUPES), les partis de gauche réunionnais (La France insoumise, Parti socialiste, Pour La Réunion, Rézistan's Égalité 974, Europe Écologie Les Verts, Le Progrès) ont décidé de se rassembler et de présenter des candidatures uniques à la manière de la NUPES sur les sept circonscriptions de La Réunion, sous la bannière du « Rassemblement réunionnais ». Trois binômes sur les sept sont constitués d'un titulaire et d'un remplaçant issus de partis différents. Les candidats élus siégeront à l'Assemblée aux côtés de la NUPES.

Système électoral
Les élections législatives ont lieu au scrutin uninominal majoritaire à deux tours dans des circonscriptions uninominales.

Est élu au premier tour le candidat qui réunit la majorité absolue des suffrages exprimés et un nombre de voix au moins égal au quart (25 %) des électeurs inscrits dans la circonscription. Si aucun des candidats ne satisfait ces conditions, un second tour est organisé entre les candidats ayant réuni un nombre de voix au moins égal à un huitième des inscrits (12,5 %) ; les deux candidats arrivés en tête du premier tour se maintiennent néanmoins par défaut si un seul ou aucun d'entre eux n'a atteint ce seuil. Au second tour, le candidat arrivé en tête est déclaré élu.

Le seuil de qualification basé sur un pourcentage du total des inscrits et non des suffrages exprimés rend plus difficile l'accès au second tour lorsque l'abstention est élevé. Le système permet en revanche l'accès au second tour de plus de deux candidats si plusieurs d'entre eux franchissent le seuil de 12,5 % des inscrits. Les candidats en lice au second tour peuvent ainsi être trois, un cas de figure appelé . Les second tours où s'affrontent quatre candidats, appelés  sont également possibles, mais beaucoup plus rares.

Partis et nuances
Les résultats des élections sont publiées en France par le ministère de l'Intérieur, qui classe les partis en leur attribuant des nuances politiques. Ces dernières sont décidées par les préfets, qui les attribuent indifféremment de l'étiquette politique déclarée par les candidats, qui peut être celle d'un parti ou une candidature sans étiquette.

En 2022, seuls les coalitions Ensemble (ENS) et Nouvelle Union populaire écologique et sociale (NUP), ainsi que le Parti radical de gauche (RDG), l'Union des démocrates et indépendants (UDI), Les Républicains (LR), le Rassemblement national (RN) et Reconquête (REC) se voient attribués des nuances propres.

Tous les autres partis se voient attribués l'une ou l'autre des nuances suivantes : DXG (divers extrême gauche), DVG (divers gauche), ECO (écologiste), REG (régionaliste), DVC (divers centre), DVD (divers droite), DSV (droite souverainiste) et DXD (divers extrême droite). Des partis comme Debout la France ou Lutte ouvrière ne disposent ainsi pas de nuances propres, et leurs résultats nationaux ne sont pas publiés séparément par le ministère, car mélangés avec d'autres partis (respectivement dans les nuances DSV et DXG).

Sondages

circonscription de La Réunion

Premier tour

circonscription de La Réunion

Premier tour

circonscription de La Réunion

Premier tour

Résultats

Élus

Résultats à l'échelle du département

Résultats par coalition

Résultats par nuance

Résultats par circonscription

Première circonscription

Député sortant : Philippe Naillet (Parti socialiste).

Deuxième circonscription

Député sortant : Karine Lebon (Pour La Réunion).

Troisième circonscription

Député sortant : Nathalie Bassire (Réunion libre).

Quatrième circonscription

Député sortant : David Lorion (Les Républicains).

Cinquième circonscription

Député sortant : Jean-Hugues Ratenon (La France insoumise).

Sixième circonscription

Député sortant : Nadia Ramassamy (Les Républicains).

Septième circonscription

Député sortant : Jean-Luc Poudroux (divers droite).

Notes et références

Notes

Références

Articles connexes
 Liste des circonscriptions législatives de La Réunion
 Liste des députés de La Réunion
 Élections législatives françaises de 2022

La Réunion
2022

Élections législatives de 2022 à La Réunion


Santa Adelina de Savigny († 1125) fue una monja benedictina francesa que es venerada como santa por la Iglesia católica y las Iglesias Orientales.

Nació en el seno de una familia noble de Normandía, su hermana fue Santa Vitalia, y fue nieta de Guillermo el Conquistador.

Se convirtió en abadesa del convento en La Blanche en Normandía, una comunidad religiosa fundada por su hermano.

Referencias

Enlaces externos
 Adelina

Santos católicos de Francia del siglo XII
Religiosos de Francia del siglo XII
Santas
Benedictinos de Francia del siglo XII
Abades benedictinos
Abadesas
Santos benedictinos
Francesas del siglo XII
Monjas de Francia
Monjas benedictinas
Monjas cristianas del siglo XII

Adelina de Savigny


The Toronto Fringe Festival is an annual theatre festival, featuring un-juried plays by unknown or well-known artists, taking place in the theatres of Toronto, Ontario, Canada. Several productions originally mounted at the Fringe have later been remounted for larger audiences, including the Tony Award-winning musical The Drowsy Chaperone.

Features

The Toronto Fringe Festival started in 1989 and hosts over 150 productions every July.

It is well known for not having a jury to judge which plays will be presented. Instead it uses a lottery system which gives each play an equal chance.  It depends mostly on volunteers, donors/sponsors, and government grants.  One notable feature is the 24-hour playwriting contest in which contestants write a play in one day based on items selected by the Fringe and the winning play is performed on the last day of the festival.

In 2008 "The Fringe of Toronto" launched a second festival called "The Next Stage Festival" (NSTF) which takes place annually in January. Unlike the summer festival, NSTF is juried and presents both new and remounted projects by "Fringe Artists". Also, unlike the summer Fringe Festival NSTF only showcases 8 productions.

NSTF was the first major step in the organization branching out to a year-round support organization that brings many opportunities to artists and arts-lovers. Since the launch of NSTF "The Toronto Fringe" has also introduced a number of artists outreach programs including The Fringe Evolution Fund to help independent producers remount their shows outside of the festival, and youth outreach programs including 10x10x10 which distributes 1,000 rush passes to priority youth in and around Toronto.

In 2010 the Toronto Fringe launched a new and expanded Fringe Club featuring free nightly entertainment, an expanded beer tent, a public stage called "Postscript Patio", art installations called Fringe-Pretty-Things, and food service provided by local restaurants.
2011 saw the grand opening of yet another expansion, this time a year-round fixture called "The Fringe Creation Lab".The Creation Lab is the new home of the Toronto Fringe and the indie arts community. The Lab consists of two studio spaces and the Toronto Fringe admin office, both housed on the 4th floor of the Centre for Social Innovation in the Annex. (Just steps away from Bathurst Station.) Both studios are available for anyone to rent at any time to do whatever they want. The spaces can be rented at various levels of subsidy, on a first-come, first-served basis. The studios are already a buzzing arts hub, bookable all hours of the day and night, where artists can focus on their craft and connect with their community without breaking the bank

Some notable productions include Trey Anthony's Da Kink in My Hair, winner of the Cultural Diversity Drama Competition, premiered as a one hour television pilot produced by VisionTV in 2004, and later was adapted into a half-hour weekly TV series in 2007-8 by the Global Television Network; My Own Private Oshawa, a one-man show by Jonathan Wilson which was later adapted into a film; and The Drowsy Chaperone, which went on to Broadway and several world tours. In 2009, My Mother's Lesbian Jewish-Wiccan Wedding was picked up by Mirvish Productions from the festival and opened only three months later at Toronto's Panasonic Theatre. Ins Choi's Kim's Convenience, winner of the 2011 Best New Play award, was remounted in 2012 by Soulpepper Theatre, and went on to become the successful TV series Kim's Convenience.

References

External links

Theatre festivals in Ontario
Festivals in Toronto
Fringe festivals in Canada
Theatre in Toronto
Festivals established in 1989
1989 establishments in Ontario

Toronto Fringe Festival


Travelin Jack ist eine deutsche Hard-Rock-Band aus Berlin. Die Band steht bei Steamhammer unter Vertrag und hat bislang zwei Studioalben veröffentlicht.

Geschichte
Die Band gründete sich im Sommer 2013, als sich die Sängerin Alia Spaceface und der Gitarrist Flo the Fly kennenlernten. Beide arbeiten als Tätowierer und stellten schnell fest, dass sie die gleichen musikalischen Vorlieben hatten. Zusammen mit dem Bassisten Steve Burner und dem Schlagzeuger Montgomery Shell gründeten die Musiker die Band Travelin Jack. Der Bandname stammt aus dem Roman Der Talisman von Stephen King und Peter Straub. Über das kleine Plattenlabel "El Bruto" veröffentlichte die Band am 1. August 2014 die 7"-Single Madness, bevor die Band vom Label This Charming Man Records unter Vertrag genommen wurde. Über dieses Label erschien am 4. September 2015 das Debütalbum New World. Die Band spielte im Jahre 2015 bei den Festivals Reeperbahn Festival, Muskelrock, Desertfest und dem "Freak Valley Festival".

Ein Jahr später spielten Travelin Jack eine Tournee durch Deutschland und Skandinavien zusammen mit der Band The Golden Grass und traten im Sommer beim Festival "Stoned From the Underground" auf. Im Januar 2017 nahm das Label Steamhammer die Band unter Vertrag und veröffentlichte am 8. September 2017 das zweite Studioalbum Commencing Countdown. Im Herbst und Winter spielten Travelin Jack zwei Deutschlandtourneen im Vorprogramm von Wucan bzw. Kadavar. Schlagzeuger Montgomery Shell verließ 2020 die Band. Sein Nachfolger wurde Mighty Miffie. Außerdem kam mit Al Bang noch ein Keyboarder hinzu.

Stil
Die Musik von Travelin Jack wird in der Regel als Mischung aus Hard Rock der 1970er Jahre und Glam Rock britischer Prägung beschrieben. Die Fachpresse vergleicht die Band mit Gruppen wie The Sweet, Thin Lizzy, UFO, frühen AC/DC, oder auch Slade. Den Bezug zum Glam Rock stellen die Musiker auch optisch dar, in dem die Band zeitweilig geschminkt auftritt.

Diskografie
 2014: Madness (El Bruto; 7"-Single)
 2015: New World (This Charming Man Records)
 2017: Commencing Countdown (Steamhammer)

Weblinks
 Offizielle Website der Band

Einzelnachweise

Deutsche Band
Band (Berlin)
Hard-Rock-Band

Travelin Jack


Allegheny, Alleghany or Allegany may refer to:

Places

Geologic and geographic features
 Allegheny River, in Pennsylvania and New York
 Allegheny Mountains, part of the Appalachian Mountain Range in West Virginia, Pennsylvania, Maryland and Virginia
Allegheny Mountain (Pennsylvania), major mountain ridge in the northern part of the Allegheny Mountains
Little Allegheny Mountain, in Pennsylvania and Maryland; see list of mountains of the Alleghenies
Allegheny Mountain (West Virginia–Virginia), major mountain ridge in the southern part of the Allegheny Mountains
Back Allegheny Mountain, in West Virginia
 Allegheny Plateau, which terminates in the east at the Allegheny Mountains
 Allegheny Front, the escarpment delineating the eastern edge of the Allegheny Plateau
 Allegheny Formation, a mapped bedrock unit of West Virginia, Maryland and Pennsylvania

Counties
Allegany County, Maryland
Allegany County, New York
Alleghany County, North Carolina
Alleghany County, Virginia
Allegheny County, Pennsylvania

Communities and townships
 Alleghany, California, unincorporated community in Sierra County
 Allegheny, Kentucky
 Allegheny, Pennsylvania, a city annexed by the city of Pittsburgh in 1907
 Allegheny Township, Blair County, Pennsylvania
 Allegheny Township, Butler County, Pennsylvania
 Allegheny Township, Cambria County, Pennsylvania
 Allegheny Township, Somerset County, Pennsylvania
 Allegheny Township, Venango County, Pennsylvania
 Allegheny Township, Westmoreland County, Pennsylvania

Protected areas
 Allegheny National Forest, Pennsylvania
 Allegheny National Recreation Area, Pennsylvania
 Allegheny Wildlife Management Area, in Mineral County, West Virginia
 High Allegheny National Park and Preserve, a proposed NPS unit in West Virginia

Man-made features
 Allegheny Cabin (Rohrbaugh Cabin), historic structure in eastern West Virginia
 Allegheny Observatory, at the University of Pittsburgh
 Allegheny Mountain Tunnel, a vehicular tunnel on the Pennsylvania Turnpike
 Allegheny Reservoir, a reservoir on the Allegheny River
 Allegheny River Tunnel, a light rail tunnel under the Allegheny River in Pittsburgh
 Trans-Allegheny Lunatic Asylum, a former psychiatric hospital turned tourist attraction in West Virginia

Trails
 Allegheny Trail, a hiking trail in West Virginia
 Great Allegheny Passage including parts in Maryland and Pennsylvania
 Allegheny Highlands Trail of Maryland, a rail trail

Rail
 Allegheny (train), a passenger train operated by the Pennsylvania Railroad
 Allegheny Railroad, a railroad operating in northwestern Pennsylvania (1985–92)
 Allegheny station (disambiguation), stations of the name
 Allegheny Valley Railroad, a railroad operating in Western Pennsylvania since 1992
 Allegheny Valley Street Railway, an electric rail line operating along the Allegheny River (1906–37)
 Allegheny class, a class of 2-6-6-6 locomotives

Organizations
 Alleghany Corp., an insurance holding company
 Allegheny Airlines, a forerunner of US Airways
 Allegheny College, in Meadville, Pennsylvania
 Allegheny Energy, a public utility (including its subsidiary Allegheny Power)
 Allegheny Foundation, a charitable organization focused on Western Pennsylvania
 Allegheny Mountain Radio, a network of radio stations in West Virginia and Virginia
 Allegheny Technologies, a specialty metals company
 Allegheny (titular see), a Roman Catholic titular see
 Pittsburgh Allegheny (International Association), a nineteenth century minor league baseball team that, at times, played under the name "Allegheny"

Biology
 Pachysandra procumbens or Allegheny pachysandra, a plant in the box family
 Allegheny woodrat, a species of pack rat in the eastern US
 Allegheny Mountain dusky salamander, a species of the eastern US and Canada
 Allegheny mound ant, a species of the eastern US and Canada
 "Allegheny alligator", nickname for the hellbender
 Allegheny chinquapin (Castanea pumila), a species of chestnut

See also

 Allegany (disambiguation)

Allegheny


Carlos Juan Rodríguez (Río Cuarto, 13 de marzo de 1875 - ibíd., 26 de agosto de 1967) fue un abogado y político argentino, que ejerció brevemente como Ministro de Agricultura y Ganadería de su país en el año 1922.

Biografía

Realizó sus estudios secundarios en el Colegio Nacional de Concepción del Uruguay y se recibió de abogado en la Universidad de Buenos Aires en el año 1902.

Fundó el Partido Demócrata Social, que sus opositores llamaron despectivamente el "partido de la alpargata", que posteriormente se alió al conservadurismo local; postulado como candidato por esa alianza, fue elegido Intendente de Río Cuarto. Posteriormente se afilió a la Unión Cívica Radical.

Fue elegido diputado nacional en 1916 y fue presidente de la Comisión de Presupuesto de la Cámara de Diputados.

En 1922, al producirse la renuncia del Ministro de Agricultura y Ganadería, Eudoro Vargas Gómez, el presidente Hipólito Yrigoyen lo nombró para reemplazarlo, por lo cual debió renunciar a su cargo de diputado.

En 1926 fue elegido nuevamente diputado nacional, militando en la fracción yrigoyenista de la UCR. En 1931, durante la Década Infame, fue candidato a vicegobernador de la Provincia de Córdoba, acompañando a Amadeo Sabattini. Tras la anulación de las elecciones en la Provincia de Buenos Aires, en que había triunfado la UCR, y el veto a la fórmula radical encabezada por Marcelo T. de Alvear, quedaba claro que el gobierno no permitiría ningún triunfo radical, por lo que la fórmula retiró su candidatura.

Durante el resto de la década, participó en la política local en apoyo de Sabattini, que llegó a la gobernación en 1936. Ejerció distintos cargos partidarios y locales, y fue presidente de la Junta de Historia de Río Cuarto. A mediados de la década de 1960, su figura era aún significativa en el radicalismo cordobés.

Falleció en su ciudad natal en el año 1967.

Es bisabuelo del director y guionista de cine Santiago Mitre.

Referencias

Riocuartenses
Abogados de Argentina
Políticos de la Unión Cívica Radical
Ministros de Agricultura de Argentina
Intendentes de municipios de la provincia de Córdoba (Argentina)
Alumnado del Colegio del Uruguay

Carlos J. Rodríguez


Areliz Estefanía Benel Bolaños (Lima, 28 de octubre de 1988), es una actriz y modelo peruana, se le conoce especialmente por su rol estelar de Shirley Gonzales Pachas en la serie televisiva Al fondo hay sitio.

Areliz cursó estudios en la Escuela Nacional Superior de Arte Dramático de 2008 a 2011. También estudia en el Instituto Peruano de Publicidad.

Benel concursó en el reality show de baile El gran show: primera temporada conducido por Gisela Valcárcel, donde obtuvo el quinto puesto tras dos meses de competencia.

En 2015, protagoniza en una serie web de Cy°Zone.

Filmografía

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Lima
Actrices de televisión de Perú
Modelos femeninas de Perú
Reparto de Al fondo hay sitio
Participantes de El gran show

Areliz Benel