En størrelse er genstand for eksponentielt henfald, hvis den aftager med en hastighed, der er proportional til dens øjeblikkelige værdi. Processen kan udtrykkes ved den følgende differentialligning, hvor N er størrelsen og λ er et positivt tal, som kaldes den eksponentielle henfaldskonstant:

Løsningen til denne ligning er (se udledning herunder):

Her er N(t) størrelsens værdi til tiden t, og N0 = N(0) er begyndelsesværdien,  dvs. størrelsens værdi til  t = 0.

Måling af henfaldskonstanter

Middellevetid
Hvis den henfaldende størrelse, N(t), er antallet af enkelte elementer i en bestemt  mængde, så er det muligt at beregne den gennemsnitlige tid, som dette element forbliver i mængden. Dette kaldes for middellevetiden (eller mere enkelt levetiden eller tidskonstanten), τ, og det kan vises at den har følgende sammenhæng med henfalds-konstanten, λ:

Middellevetiden kan anskues som en "skaleringstid", fordi man kan skrive ligningen for det eksponentielle henfald ved hjælp af middellevetiden, τ, i stedet for henfalds-konstanten, λ:

Det ses at τ er tiden I hvilken en population er reduceret til 1/e = 0.367879441 gange dens begyndelsesværdi.

Hvis for eksempel den oprindelige population N(0) er 1000, så er populationen til tiden τ, N(τ),  = 368.

Halveringstid

En mere intuitiv beskrivelse af eksponentielt henfald er for mange mennesker den tid det tager den henfaldende størrelse at blive halveret fra dens begyndelsesværdi. Denne tid kaldes halveringstiden og betegnes ofte t1/2.

Halveringstiden kan udtrykkes ved henfaldskonstanten eller middellevetiden som:

 Dette udtryk kan omskrives:

Ved indsættelse i den eksponentielle ligning ovenfor fås:

Derfor er mængden af materiale der er tilbage 2−1 = 1/2 opløftet til (det hele eller brøkvise) antal halveringstider der er forløbet.

Efter 3 halveringstider er der 1/23 = 1/8 af det oprindelige materiale tilbage.

F.eks. har polonium-210 en halveringstid på 138 dage, og en middel-levetid på 200 dage:

Løsning af differentialligningen

Ligningen som beskriver det eksponentielle henfald er

eller, ved ombytning,

Når der integreres, fås

hvor C er integrations-konstanten, og man får:

 idet

Dette er den form som er mest almindelig til at beskrive eksponentielt henfald. Enhver af størrelserne henfalds-konstant, middel-levetid eller halveringstid er tilstrækkeligt til at beskrive henfaldet.

Udledning af middellevetiden
Givet en samling af elementer, hvis antal går mod 0, så er middel-levetiden, , (også enklere kaldet levetiden) forventnings-værdien for den tid der går, inden et element er fjernet.

Hvis den individuelle levetid for et element er den tid der går mellem en referencetid og forsvindings-tidspunktet for elementet, så er middel-levetiden det aritmetiske gennemsnit af de individuelle levetider.

Hvis man starter med populations-udtrykket:

normaliseres dette udtryk først til en sandsynligheds-tætheds-funktion.

Dette gøres ved at finde en passende normaliserings-konstant c:

der ved ombytning giver,

Forventnings-værdien af t kan findes ved partiel integration:

Henfald ved to eller flere processer
En størrelse kan henfalde via to eller flere forskellige processer samtidigt.

I almindelighed har disse processer (ofte kaldet henfaldsveje o.l) forskellig sandsynlighed for at forekomme,og sker derfor samtidigt med hver deres forskellige henfaldshastigheder og halveringstider.

Den totale henfalds-hastighed for størrelsen N er givet ved summen af henfaldsvejene; derfor fås for 2 processer:

Løsningen til denne ligning er givet i det foregående afsnit, idet  opfattes som en total henfalds-konstant .

Partiel middel-levetid  knyttet til den enkelte proces er pr. definition den inverse af den tilsvarende partielle henfalds-konstant: . En kombineret   kan udtrykkes ved s:

Da halveringstider er middel-levetid  ganget med en konstant, gælder den samme ligning for halveringstider:

hvor  er den kombinerede halveringstid for de to processer,  and  er de partielle halveringstider for de enkelte processer.

Udtrykt ved de enkelte henfalds-konstanter, kan den kombinerede halveringstid  vises at være:

For et henfald ved tre samtidige eksponentielle processer, fås tilsvarende:

Anvendelser og eksempler
Eksponentielt henfald forekommer i et bredt udsnit af situationer, hvoraf de fleste tilhører naturfagene.

Mange henfaldsprocesser, der ikke er eksponentielle, kan beskrives som eksponentielle, så længe den behandlede mængde er tilstrækkeligt stor og de store tals lov gælder.

Naturvidenskaber
 Ølskum: Arnd Leike fra Ludwig-Maximilians-Universität München vandt Ig Nobelprisen for at demonstrere at ølskum adlyder loven om eksponentielt henfald.

 Kemiske reaktioner:  hastigheden for visse typer af kemiske reaktioner afhænger af koncentrationen af en eller flere reaktanter. Reaktioner, hvis hastighed kun afhænger af koncentrationen af én reaktant (kendt som førsteordens reaktioner) følger et eksponentielt henfald. F.eks. opfører mange enzym-katalyserede reaktioner sig på denne måde.

 Elektrostatik:  Den elektriske ladningsmængde (eller tilsvarende det elektriske potential) indeholdt i en kondensator ændres eksponentielt, hvis kondensatoren udsættes for en konstant ydre belastning (resistans R). Den eksponentielle tidskonstant τ for  processen er R C, og halveringstiden er derfor R C ln2. Dette gælder både for opladning og afladning. De samme ligninger beskriver strømmen i en spole. (Det specielle tilfælde, hvor en kondensator oplader eller aflader gennem parallel-forbundne resistorer er et interessant eksempel på multiple henfalds-processer, hvor hver resistor repræsenterer en separat proces. Desuden er udtrykket for parallel-resistansen af to resistorer ækvivalent med ligningen for halveringstiden af to samtidige henfaldsprocesser.)

 Fluidmekanik:  For en beholder som tømmes gennem en åbning i bunden, vil hastigheden af tømningen afhænge af trykket ved åbningen. Dette tryk afhænger af den resterende overliggende væskes højde. Højden af væskesøjlen vil derfor aftage eksponentielt.

 Geofysik: Atmosfærisk tryk aftager med tilnærmelse eksponentielt med ca. 12% pr. 1000 m højde over havoverfladen.

 Varmeledning:  Hvis et legeme udveksler varmeenergi med omgivelserne, vil temperaturforskellen mellem legeme og omgivelser aftage eksponentielt (dette gælder for langsomme processer, hvor der er god varmeledning og temperaturen i legemet kan regnes for ens i hele legemet). Se også Newtons afkølingslov.

 Luminescens: For et luminiscerende stof gælder der, at emissions-intensiteten - som er proportional til antallet af exciterede atomer eller molekyler - aftager eksponentielt. Afhængigt af antallet af henfaldsveje, kan henfaldet være mono- eller multieksponentielt.

 Farmakologi og toksikologi: Det viser sig at mange medicinske stoffer fordeles og metaboliseres eksponentielt aftagende. De biologiske halveringstider "alfa-halveringstid" og "beta-halveringstid" for et stof, er et mål for hvor hurtigt det fordeles og fjernes.

 Fysisk optik:  Intensiteten af elektromagnetisk stråling såsom synligt lys, røntgenstråler  eller gammastråler aftager i et absorberende stof eksponentielt som en funktion af afstanden det trænger ind i stoffet. Dette er kendt som Beer-Lamberts lov.

 Radioaktivitet: I en prøve af et radioaktivt stof, der gennemgår radioaktivt henfald til en anden tilstand, aftager antallet af atomer i den oprindelige tilstand eksponentielt.

 Termoelektrisk effekt: The decline in resistance of a negativ temperaturkoefficient termistor as temperature is increased.

 Vibrationer: Nogle  vibrationer kan aftage eksponentielt, dette er karakteristisk for dæmpede mekaniske oscillatorer, og bruges til at lave  ADSR envelopes i synthesizere. Et overdæmpet system returnerer til sin ligevægts-tilstand gennem eksponentiel dæmpning.

Socialvidenskaber
 Økonomi: en pensionsopsparing vil aftage eksponentielt, når der hæves faste beløb, sædvanligvis månedligt, og samtidigt tilføres et beløb via en løbende rente. Man kan opskrive en  differential-ligning  dA/dt = input – output,  som kan løses for at finde restbeløbet til et givent tidspunkt.

 I simpel glottokronologi giver den (omdiskuterede) antagelse af en konstant henfaldshastighed i sprog mulighed for at anslå alderen af enkelte sprog.

Datalogi
 Hovedroutingprotokollen  på Internettet, "Border Gateway Protocol" (BGP), vedligeholder en routingtabel for at huske de ruter som en pakke kan dirigeres ad. Når en af disse veje gentagne gange skifter tilstand fra available til not available (og vice versa), skal BGP-routeren som kontrollerer denne rute gentagne gange tilføje og fjerne rute-historikken fra dens tabel (dette kaldes route flapping), hvilket bruger lokale ressourcer såsom CPU and RAM og endvidere udsender nytteløs information til peer routers. For at undgå denne uønskede opførsel bruges en algoritme kaldet  route flapping damping til at tildele hver rute en vægt. Denne vægt bliver forøget hver gang ruten skifter tilstand og aftager eksponentielt med tid. Når vægten når en bestemt grænseværdi, stoppes flappingen og ruten bliver så ikke benyttet.

Se også
 Eksponentiel ligning
 Eksponentiel vækst
 Radioaktivitet

Referencer

Eksterne henvisninger
 A stochastic simulation of exponential decay
 Tutorial on time constants

Funktioner

Henfaldskonstant


Parlament u plamenu, 16. listopada 1834. (eng. The Burning of the Houses of Lords and Commons, October 16, 1834) je slavno ulje na platnu engleskog slikara Williama Turnera iz 1834. godine.

U večernjim satima 16. listopada 1834. požar je slučajno izbio u Engleskom parlamentu, sjedištu vlade Ujedinjenog Kraljevstva. Desetine tisuća Londončana, uključujući i Turnera, promatralo je kako zgrade izgaraju. Turnera su privlačili prizori prirode u kataklizmičnoj erupciji, a ovdje u središtu Londona suočio se sa scenom zastrašujuće sile i drame. Koristeći olovku i akvarel, Turner je brzo skicirao ono što je vidio, uhvativši prizor iz različitih kutova gledanja. Vrativši se u svoj studio naslikao je prvo ulje na platnu.

Prva slika, izložena u "Britanskoj instituciji" (Britanskoj galeriji) u veljači 1835. godine prikazuje zgrade Parlamenta s uzvodne strane Westminsterskog mosta. Zgrade s druge strane rijeke prekrivene su zlatnim plamenom dok vatra izgara komoru Donjeg doma u Dvorani Svetog Stjepana i osvjetljava tornjeve Westminsterske opatije. Vatra reflektira tmurno crvenu boju u vodi, s mnoštvom gledatelja u prvom planu. Desno od slike, Westminsterski most se nazire kao ledeni brijeg, ali perspektiva dijela mosta koji je najbliži udaljenoj obali snažno je iskrivljena tamo gdje je osvijetljena plamenom. Sliku je otkupio Muzej umjetnosti u Philadelphiji 1928. god. kao dio zbirke Johna Howarda McFaddena.

Druga slika bila je izložena na ljetnoj izložbi Kraljevske akademije kasnije, 1835. godine. Kompozicija prikazuje sličan prizor, no nešto dalje nizvodno, bliže mostu Waterloo. Na ovoj slici Turner je stvorio zadivljujući vizualni zapis događaja. Zlatni plamen zahvaća zgrade i dominira nebom dok vatra baca crvenkasto-narančasti odraz na rijeku Temzu. Dok most doseže preko rijeke, čini se kako se topi od vrućine. Jaki vjetrovi nose plavo-sivi dim preko noćnog neba. Ljudi se skupljaju i gledaju uništenje s brodova, mosta i obližnje obale. Spektakularan, ali zastrašujući događaj odvija se pred njihovim očima.

Iako je Turner sliku temeljio na stvarnom događaju, iskoristio je katastrofu kao polaznu točku za izražavanje čovjekove bespomoćnosti kada se suoči s destruktivnim prirodnim silama; ovdje rastvorenim u briljantnim bojama i promjenjivim atmosferskim učincima koji graniče s apstrakcijom. Dok požar bjesni, ljudi se čine bespomoćnima dok gledaju u čuđenju. Osim toga, male točkice svjetlosti iz umjetnih plinskih svjetiljki izgledaju slabe u usporedbi s plamenom koji se ne može kontrolirati. Slika također nagovještava političke nemire koji su uslijedili.

Boje i kompozicije ovih slika možda su utjecale na Turnerovu koncepciju njegove slike iz 1839. godine, Bojni brod Temeraire, koja također opisuje prolazak starog poretka.

Izvori

Romantičarske slike
Slike iz 1830-ih


Francesco Bussani, né en 1743 et mort après 1807, est un artiste lyrique d'origine italienne.

Il a joué le rôle de Bartolo dans les Noces de Figaro de Wolfgang Amadeus Mozart.

Il épousera l'interprète de Cherubino (Chérubin), Dorotea Sardi.

Liens externes

Naissance en 1743
Chanteur italien d'opéra
Basse italienne
Date de décès non renseignée (XIXe siècle)

Francesco Bussani


Émilien Lieutaud (* 2. Mai 1893 in Marseille; † 26. Juli 1971 in Le Bec-Thomas, Département Eure) war ein französischer Politiker. Von 1948 bis 1955 war er Mitglied des Senats.

Nach seinem Jurastudium wurde Lieutaud im Jahr 1912 Anwalt in Marseille. Von 1914 bis 1918 nahm er am Ersten Weltkrieg teil. Dabei wurde er schwer verletzt und trug Folgeschäden davon. Für seine Verdienste erhielt er unter anderem die Auszeichnung Croix de guerre. Außerdem wurde er zum Ritter der Ehrenlegion ernannt. Nach seiner Rückkehr aus dem Krieg gab er seinen Beruf als Anwalt auf und arbeitete fortan in der freien Wirtschaft. Ab 1940 war er in der Résistance engagiert. Er wurde verhaftet und 1941 angeklagt. Später nahm er allerdings erneut am Widerstand teil. 1948 wurde der Gaullist in den französischen Senat gewählt. Eine Wiederwahl gelang ihm im Jahr 1955 allerdings nicht. Daraufhin zog er sich aus der Politik zurück. Lieutaud starb am 26. Juli 1971 in der Normandie.

Weblinks

Einzelnachweise

Senator (Frankreich)
Mitglied der Ehrenlegion (Ritter)
Franzose
Geboren 1893
Gestorben 1971
Mann

Émilien Lieutaud


Marianne Stokes () a fost o pictoriță austriacă stabilită la Londra.

Viață, operă

A studiat la Academia de Arte Frumoase din München. Primele ei lucrări au fost realizate în stilul Școlii de la München.

În perioada Belle Époque a întreprins împreună cu soțul ei Adrian Stokes mai multe călătorii. După o călătorie în Carpați cei doi au editat în anul 1909 la Londra albumul intitulat Hungary.

Galerie de imagini

Articole conexe
 Art Nouveau
 Listă de artiști plastici și arhitecți austrieci
 Secesiunea vieneză

Note

Nașteri în 1855
Nașteri pe 19 ianuarie
Decese în 1927
Decese pe 13 august
Austrieci expatriați în Regatul Unit
Oameni din Graz
Pictori din secolul al XIX-lea
Pictori din secolul al XX-lea
Pictori austrieci
Romano-catolici austrieci

Marianne Stokes


නෝ ෆයර් සෝන්: ඉන් කිලිං ෆීල්ඩ්ස් ඔෆ් ශ්‍රී ලංකා යනු, ශ්‍රී ලාංකික සිවිල් යුද්ධයේ අවසාන සති කිහිපය පිළිබඳ විමර්ෂණාත්මක වාර්තා චිත්‍රපටියකි.  2008 වසරෙහි සැප්තැම්බර් මස සිට,  2009 වසරෙහි යුද්ධයේ නිමාව වනතුරු ගෙවුනු කාලසීමාවෙහිදී, දෙමළ ඊළාම් විමුක්ති කොටි (එල්ටීටීඊ) සංවිධානයේ මරා දමන ලද නායක වේළුපිල්ලේ ප්‍රභාකරන්ගේ 12-අවුරුදු වියැති පුත්‍රයා වූ බාලචන්ද්‍රන් ප්‍රභාකරන් ඇතුළු, දෙමළ ජනයා දහස්ගණනක් ශ්‍රී ලාංකික යුද්ධ හමුදාව විසින්, බෝම්බ හෙලීමෙන් සහ අධිකරණමය ක්‍රියා දාමයෙන් පරිබාහිරව මරා දැමීම, මෙම වාර්තා චිත්‍රපටිය විසින් ආවරණය කෙරෙයි. වාර්තා චිත්‍රපටයෙහි අඩංගු චෝදනා, ශ්‍රී ලාංකික යුද්ධ හමුදාව විසින් ප්‍රතික්ෂේප කර ඇත.

2013 මාර්තු මාසයේදී, මෙම වාර්තා චිත්‍රපටිය, එහි අධ්‍යක්ෂක වූ, කැලම් මැක්රේ විසින්, ජිනීවාහී  එක්සත් ජාතීන්ගේ මානව හිමිකම් කවුන්සිලයේදී 22 වන සැසි වාරයේදී තිර ගත කෙරිණි.

ආශ්‍රිත

බාහිර  සබැඳි

නෝ ෆයර් සෝන් 4oD හී

2013 බ්‍රිතාන්‍ය රූපවාහිනී වැඩසටහන් මංගලාවතරණ
ශ්‍රී ලංකාවෙහි 2013 වසර
බ්‍රිතාන්‍ය රූපවාහිනී වාර්තා වැඩසටහන්
චැනල් 4 රූපවාහිනී වැඩසටහන්
යුද්ධ අපරාධ චෝදනා ගෙන එන වාර්තාමය චිත්‍රපට
ශ්‍රී ලාංකික සිවිල් යුද්ධය පිළිබඳ වාර්තා වැඩසටහන්
බ්‍රිතාන්‍ය වාර්තාමය චිත්‍රපට

නෝ ෆයර් සෝන්


Mary Violet Leontyne Price (Laurel, Mississippi, SAD, 10. veljače 1927.) američka je sopranistica

Rođena je i odrasla u Laurelu, Mississippi. Postigla je međunarodno priznanje tijekom 1950-ih i 1960-ih i bila je prva Afroamerikanka koja je postala vodeća izvođačica u Metropolitan Operi, te jedna od najpopularnijih američkih pjevačica klasične glazbe svoje generacije.

Osvrćući se na njenu oproštajnu opernu izvedbu u Metropolitan Operi 1985., u ulozi Aide, jedan je kritičar opisao njezin glas kao "vibrantan", "uzvišen" i "vrjedniji od bisera". Časopis Time pisao je o njezinom glasu: "Bogat, gibak i briljantan, na svom je vrhuncu sposoban bez napora uzdići se do čistog sopranskog zlata od perfektno obuhvaćenog visokog C-a."

Kao lyrico spinto (talijanski za "potisnutu liriku") sopran, smatrana je posebno prikladnom za uloge u operama Giuseppea Verdija, Giacoma Puccinija i Wolfganga Amadeusa Mozarta. Nakon povlačenja iz opere, nastavila je nastupati na recitalima i orkestralnim koncertima do 1997. godine.

Među njezinim brojnim nagradama i počastima su: Predsjednička medalja slobode (1964.), Spingarn medalja (1965.), počasti Kennedy Centra (1980.), Nacionalna medalja za umjetnost (1985.), brojne počasne diplome i 19 Grammyja, kao i nagrada za životno djelo. U listopadu 2008. bila je jedna od prvih opernih pjevačica dobitnica počasti Nacionalne zaklade za umjetnost. Godine 2019. dobila je počasni doktorat Bostonskog konzervatorija.

Surađivala je i s hrvatskim glazbenicima Ružom Pospiš Baldani i Lovrom von Matačićem.

Izvori

Soprani
Američki pjevači

Leontyne Price


Crkvine, arheološko nalazište u Rupotinama, na području Grada Solina, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Vrijeme nastanka: 1. do 15. stoljeće. Arheološko nalazište "Crkvine" nalazi se sjeverno od Solina u naselju Rupotini, na uzvisini koju okružuju dva potoka: Sv. Ilije i Suvaja, uz antičku komunikaciju koja je od Solina vodila prema Klisu. Kompleks je sastavljen od više cjelina, a središnja građevina je crkva dimenzija 8 x 5 m s polukružnom apsidom koja preko koljenastog utora prelazi u prezbiterij, na čijem su ulazu pronađeni tragovi oltarne ograde s bazama stupova. Zidovi su s unutrašnje strane ojačani pravokutnim lezenama, a na zapadnom pročelju se nalazi pravokutni narteks. U samoj crkvici i oko nje se nalaze srednjovjekovni grobovi s arheološkim nalazima koji se datiraju od 9. do 15. stoljeća. Nalazište je poznato javnosti još od 1908. godine kada je don Frane Bulić arheološkim istraživanjima pronašao crkvicu.

Zaštita
Pod oznakom Z-6278 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "arheološka baština".

Izvori

Zaštićene kopnene arheološke zone i nalazišta u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Solin

Crkvine (Rupotine)


Örenli, Gölbaşı - Adıyaman ili Gölbaşı ilçesine bağlı köy
 Örenli, Kepsut - Balıkesir ili Kepsut ilçesine bağlı mahalle
 Örenli, Bayramiç - Çanakkale ili Bayramiç ilçesine bağlı köy
 Örenli, Çerkeş - Çankırı ili Çerkeş ilçesine bağlı köy
 Örenli, Yavuzeli - Gaziantep ili Yavuzeli ilçesine bağlı mahalle
 Örenli, Bergama - İzmir ili Bergama ilçesine bağlı mahalle
 Örenli, Afşin - Kahramanmaraş ili Afşin ilçesine bağlı mahalle
 Örenli, Simav - Kütahya ili Simav ilçesine bağlı köy
 Örenli, Alaçam - Samsun ili Alaçam ilçesine bağlı mahalle
 Örenli, Şanlıurfa - Şanlıurfa ili merkez ilçesine bağlı mahalle

Örenli


Die Villa Obenauer ist eine 1905–1907 nach Entwurf von Peter Behrens erbaute großbürgerliche Villa in Saarbrücken, Trillerweg 58. Sie liegt im Saarbrücker Wohngebiet Triller am Südosthang oberhalb der Straße, die Hanglage prägt die Architektur. Als bedeutendes Zeugnis der Entwicklungsgeschichte der modernen Architektur im 20. Jahrhundert steht das Gebäude unter Denkmalschutz.

Bau- und Nutzungsgeschichte
Auf der Deutschen Gartenbau- und Kunstausstellung Düsseldorf 1904 lernte der Saarbrücker Lebensmittelgroßhändler Gustav Obenauer den Architekten Peter Behrens kennen. Er war so begeistert von dem von Behrens gestalteten Ausstellungspavillon, dass er den Architekten beauftragte, ihm eine Villa zu bauen. Die Bauarbeiten begannen im Jahr 1905 und waren im Sommer 1907 abgeschlossen. Außerdem entwarf Behrens die Ausstattung des Herrenzimmers, des Speisezimmers und der Halle. 1910 erweiterte Behrens die Villa um einen Arbeitsraum und eine Bibliothek.

Zu den Bewohnern der Villa zählte die Vorsitzende des Saarverbandes der Frauenhilfe Ida Obenauer.

1940 verkaufte die Familie Obenauer die Villa an die Reichsautobahnverwaltung. Das im Krieg beschädigte Haus wurde nach 1945 als Jugendheim genutzt, bis 1962 die Bundesvermögensverwaltung einzog. Seit 2001 ist das Haus wieder in Privatbesitz.

Architektur
Die zweigeschossige Villa ist ein kubischer Bau mit Zeltdach und hohem Sockelgeschoss. Die Fassade ist in rechteckige Putzfelder untergliedert. Dem Haus vorgelagert ist eine Terrasse mit einer Pergola auf mächtigen Stützen, mit der Behrens die Lage des Hauses am Hang über dem Straßenniveau für eine prägnante Gestaltung nutzte. Die Architektur des Hauses nahm bereits zahlreiche Elemente der Architektur der Moderne vorweg.

Auch der Architekturhistoriker Jürgen Tietz bezeichnete das Gebäude als "Meilenstein der Moderne".

Im Zuge der wechselnden Nutzungen nach 1940 wurden mehrfach bauliche Anpassungen vorgenommen, die die Architektur des Hauses bzw. ihren architekturgeschichtlichen Zeugniswert beeinträchtigten. So verfälschten z. B. verkleinerte Fenster und vermauerte Türen die ursprünglichen Lichtverhältnisse.

Sanierung / Rekonstruktion
Im Herbst 2000 zog die Bundesvermögensverwaltung aus dem Gebäude aus. Zunächst fand sich keine neue Nutzung und der Erhaltungszustand verschlechterte sich. Die Villa gelangte schließlich 2001 in Privatbesitz und wurde umfassend saniert. Während dabei auch verschiedene der baulichen Veränderungen im Sinne einer Rekonstruktion rückgängig gemacht wurden, erfolgte in weiten Bereichen des Hauses eine durchgreifende Modernisierung nach heutigem Geschmack und heutigen Wohnbedürfnissen. In der Folge wurde über diesen Umgang mit einem hochrangigen Baudenkmal kontrovers diskutiert. Während der Leiter des Landesdenkmalamts, Josef Baulig, die Sanierung gelungen fand, übte der Denkmalrat heftige Kritik.

Literatur
 Deutscher Werkbund Saarland e. V.(Hrsg.), Marlen Dittmann: Die Villa Obenauer. Ein Werk von Peter Behrens 1905–1907. Saarbrücken 2000.
 Georg Skalecki: Villa Obenauer in Saarbrücken. (Faltblatt) Staatliches Konservatoramt, Saarbrücken o. J. (um 2000). (online als PDF-Dokument; 690 kB)
 Miriam Bilke-Perkams: Saarländische Unternehmervillen zwischen 1830 und 1914. Unter besonderer Betrachtung der Region des Saarkohlenwaldes. Dissertation, Universität des Saarlandes, Saarbrücken 2014, S. 213–219.

Weblinks

 Sanierung der Villa Obenauer, Wolfgang Rost, Architekt

Einzelnachweise

Obenauer
Baudenkmal in Saarbrücken
Bauwerk in Saarbrücken
Erbaut in den 1900er Jahren
Bauwerk der Moderne im Saarland

Villa Obenauer


Slutsk (; ; ) es una ciudad subdistrital de Bielorrusia, capital del distrito homónimo en la provincia de Minsk.

Por aquí pasa el río Sluch, 105 km al sur de Minsk. En 2010 su población era de 61400 habitantes.

Geografía

La ciudad se encuentra en el sur-oeste de su Voblast (región en bielorruso), no muy lejos de la ciudad de Soligorsk.

Historia
Slutsk apareció por primera vez en la escritura en el año 1116. Formaba parte del Principado de Túrov y Pinsk, pero en 1160 se convirtió en la capital del separado Principado de Slutsk. Desde 1320–1330, formó parte de los dominios del Gran Duque de Lituania. Después formó parte de las familias Olelkóvich y Radziwiłł, que transformaron la ciudad en un centro de la Iglesia Reformada Polaca, con un gimnasio que existió hasta 1918.

En el , la ciudad fue famosa por sus fábricas de cinturones de kontusz, una de las más caras y lujosas piezas de las prendas de vestir de la szlachta. A causa de la popularidad de los cinturones hechos en Slutsk, todos los cinturones usados en los żupan solían llamarse Los Cinturones de Slutsk, aunque fuesen realizados en otro lugar que no fuese Slutsk.

Hasta la Segunda Guerra Mundial y los Incidentes de Slutsk en la ciudad predominaba el judaísmo, ahora no hay más de 100 judíos en la ciudad.

En 1920, Slutsk fue el centro de un gran levantamiento anti-bolchevique en la República Popular Bielorrusa, conocido como el levantamiento de Slutsk.

Personas importantes nacidas aquí

 Isaac Dov Berkowitz
 Maria Bohuszewiczówna
 Semión Kósberg
 Boruch Ber Leibowitz
 Princesa Sofía de Slutsk, una santa medieval Ortodoxa Oriental.

Relaciones internacionales

Ciudades hermanadas
Slutsk está hermanada con:
  Sérpujov, Rusia
  Brovary, Ucrania
  Sisian, Armenia (desde 2008)
  Shaki, Azerbaiyán (desde 2009)

Referencias

Enlaces externos

 Página web oficial de la ciudad de Slutsk
 Historia de la Comunidad Judía de Slutsk
 Sociedad Histórica de Slutsk
 Historia genealógica de Shklyar y Reznik familia de Slutsk y Kletsk. Documentos del SHOA en Slutsk

Slutsk


Celal Doğan (d. 1 Ağustos 1943, Nizip, Gaziantep), Türk avukat, siyasetçi, spor adamı. Eski Gaziantep Belediye Başkanı. 16., 25. ve 26. dönem milletvekili.

Hayatı
1 Ağustos 1943'te Gaziantep'in Nizip İlçesi, Çanakçı Köyü'nde Kürt kökenli bir baba ve Türk kökenli bir annenin çocuğu olarak dünyaya geldi. İlköğrenimini Çanakçı Köyü İlkokulu'nda, orta öğrenimini Gaziantep Lisesi'nde tamamladıktan sonra İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi'nden mezun oldu. 1973–1977 yılları arasında serbest avukatlık yaptı. 1977 genel seçimlerinde Gaziantep milletvekili seçildi. 1980 yılına kadar milletvekilliğine devam etti. Bu görevinden sonra tekrar serbest avukatlığa döndü.

1989 yerel seçimlerinde Gaziantep Büyükşehir Belediye Başkanlığı'na aday olan ve bu göreve seçilen Celal Doğan, 1994 ve 1999'da yapılan yerel seçimlerde de tekrar aynı göreve seçildi.

Eğitim
İlköğrenimini, doğduğu Çanakçı Köyü İlkokulu'nda, orta öğrenimini ise Gaziantep Lisesi'nde tamamladıktan sonra İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi'nden mezun oldu.

Milletvekilliği
1977 genel seçimlerinde CHP Gaziantep milletvekili olarak seçildi. Bu göreve 1980 yılına dek devam etti. HDP'nin 2015 genel seçimlerinde Gaziantep 1. sıra milletvekili adayı olarak gösterildi ve seçimleri kazanarak HDP'nin Gaziantep 1. sıra milletvekili olarak meclise girdi.

Avukatlık
1973–1977 yılları arasında serbest avukatlık yaptı. TBMM'de Gaziantep milletvekilliği görevi sonrası 1980 yılından sonra tekrar serbest avukatlık kariyerine döndü.

Belediye Başkanlığı
1989 yerel seçimlerinde Gaziantep Büyükşehir Belediye Başkanlığı'na aday oldu ve bu göreve seçildi. 1994 ve 1999 yıllarında yapılan yerel seçimlerde de tekrar aynı göreve seçildi. 1989-2004 yılları arasında Belediye Başkanlığı görevini sürdüren Doğan sayesinde Gaziantep çağdaş, modern ve tüm belediyeler tarafından model alınan bir şehir haline getirmiştir. Gaziantep onun döneminde yapılan 272 tane proje sayesinde Avrupa kentleri arasında yerini almıştır.

Kulüp başkanlığı
1993 ve 2006 yılları arasında Gaziantepspor kulübünün başkanlığını yaptı. Onun döneminde Gaziantepspor hep başarılı sezonlar geçirdi. Gaziantepspor'a tarihinin en başarılı dönemlerini yaşatan Celal Doğan, Türkiye'de bir ilki gerçekleştirerek Gaskispor, Büyükşehir Belediyespor'u kurarak Gaziantepspor'un altyapısı olmalarını sağlamıştır. Bu takımlardan yetiştirilen başarılı genç futbolcuları Gaziantepspor'a ucuz alıp dört büyüklere bonservislerini yüksek fiyatlara satmasına rağmen Gaziantepspor'u Türkiye Süper Ligi'nde şampiyonluğa kadar oynatabilmiştir. Onun döneminde Gaziantepspor 2 defa İntertoto Kupası'na, 3 defa UEFA Kupası'na katılmış Hapoel Tel-Aviv, FC Zimbru ve RC Lens takımlarını eleyerek UEFA'da ilk 16 takım arasına kalmayı başarmıştır. İtalyan devi Roma'yı Gaziantep'te yenerek bir ilki başarmasını sağlamıştır. Futbolda tesisleşmenin önemini bilen Celal Doğan Gaziantep şehrine Avrupa'da bile eşine zor rastlanacak 2 tane büyük tesis kazandırmıştır: Celal Doğan Tesisleri ve Gaskispor tesisleri.

Aile
Aysel Doğan ile evli ve Koray ve Barış adlı iki çocuk ve dört torun sahibidir.

Kaynakça

1943 doğumlular
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
TBMM 16. dönem Gaziantep milletvekilleri
TBMM 25. dönem Gaziantep milletvekilleri
TBMM 26. dönem İstanbul milletvekilleri
Nizip doğumlular
Yaşayan insanlar
TBMM Dilekçe Komisyonu
TBMM İçişleri Komisyonu
Gaziantepspor başkanları
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler
Resim aranan siyasetçiler
Halkların Demokratik Partisi mensubu siyasetçiler
21. yüzyıl Türk siyasetçileri
20. yüzyıl Türk avukatları
21. yüzyıl Türk avukatları
Kürt asıllı Türkler

Celal Doğan


Pâlnia de separare este un instrument de laborator utilizat în extracțiile lichid-lichid, mai exact pentru separarea componentelor unui amestec în două faze reprezentate de solvenți imiscibili, cu densități diferite. De obicei, una dintre faze este apoasă, iar cealaltă este lipofilă, reprezentată de un solvent organic (precum eter, cloroform, acetat de etil). Toți solvenții formează o zonă clară de separare dintre cele două lichide. Cu cât este mai dens lichidul, de obicei fiind vorba de faza apoasă în cazul în care nu avem solvenți organici halogenați, cu atât coboară mai ușor în partea inferioară și poate fi colectat pe aici. Lichidul mai puțin dens rămâne necolectat, în partea superioară a pâlniei de separare.

Tipuri

Galerie

Vezi și
 Pâlnie (chimie)

Referințe

Echipament de laborator

Pâlnie de separare


Hironska korenica (korenica perasta, zlatocvita, koromač divji, lat. Opopanax chironium), biljna vrsta iz roda korenica. Trajnica je raširena po europskom Mediteranu, uključujući i Hrvatsku., te Nacionalni park Una u BIH.

Zarezivanjem korijena vrsta O. chironium i O. hispidus dobiva se mirišljava smola koja se koristi u medicini i industriji mirisa, a poznata je pood imenom opopanaks-guma.

Sinonimi
 Dorema chironium (L.) M.Hiroe
 Laserpitium chironium L.
 Malabaila opoponax Baill.
 Malabaila orientalis Benth. & Hook.f. ex Arcang.
 Maspeton chironium (L.) Raf.
 Opopanax chironium subsp. bulgaricus (Velen.) N.Andreev
 Pastinaca altissima Lam.
 Pastinaca opopanax L.
 Selinum opopanax (L.) Crantz
 Siler chironium Crantz

Vanjske poveznice

Izvori

Apioideae

Hironska korenica


Bláturnablús er 5. breiðskífa Gillons, en það er flytjandanafn Gísla Þórs Ólafssonar. Platan kom út á streymisveitum þann 22. febrúar 2022 og var fáanleg á vínyl þann 23. maí 2022.

Á plötunni eru 9 lög og textar eftir Gísla Þór Ólafsson.

Upptökur fóru fram í Stúdíó Benmen á Sauðárkróki 2020-2021 og var upptökustjórn í höndum Sigfúsar Arnars Benediktssonar.

Mynd á umslagi: Óli Þór Ólafsson.

Fyrstu kynningarlög plötunnar komu út á 7" smáskífu haustið 2020, en um var að ræða frumútgáfu Gillons á vínyl og á Spotify. Smáskífan inniheldur lögin Lukkuklukkur og Á hárréttum tíma. Þann 1. janúar 2021 kom annað kynningarlag plötunnar út, lagið Fíll og köttur og var það í fyrsta skiptið sem Gísli gaf út lag á afmælisdeginum sínum. Þann 22. apríl sama ár kom svo út þriðja kynningarlagið, lagið Má ekki elska þig. Fjórða kynningarlagið kom svo út á afmælisdegi höfundar, þann 1. janúar 2022 og nefnist það Tímaglas.

Lagalisti
Lukkuklukkur
Vertu þér í vil
Tímaglas
Má ekki elska þig
Fíll og köttur
Bláturnablús
Kaðalskikkjur
Á hárréttum tíma
Engirauð tár

Hljóðfæraleikur
 Gísli Þór Ólafsson
 Sigfús Arnar Benediktsson
 Sigurlaug Vordís Eysteinsdóttir: Söngur í laginu Engirauð tár
 Emelíana Lillý Guðbrandsdóttir: Söngur í laginu Engirauð tár
 Eysteinn Ívar Guðbrandsson: Söngur í laginu Engirauð tár

Umfjöllun
Jens Guð fjallar um plötuna á bloggsíðu sinni 23. október 2022 https://jensgud.blog.is/blog/jensgud/entry/2283545/

Íslenskar breiðskífur

Bláturnablús


Galo Blanco (* 8. Oktober 1976 in Oviedo) ist ein ehemaliger spanischer Tennisspieler.

Leben
Blanco begann im Alter von fünf Jahren mit dem Tennissport. Mit 14 wurde er von Luis Corretja, dem Vater von Àlex Corretja, entdeckt und gefördert. 1994 gewann er die nationale spanische Jugendmeisterschaft durch einen Finalsieg gegen Carlos Moyá. 1995 wurde er Tennisprofi und konnte bereits im selben Jahr in Tampere seinen ersten Titelgewinn auf der ATP Challenger Tour feiern. Im darauf folgenden Jahr wurde er erstmals in den Top 100 geführt. 1997 erreichte er in Kitzbühel erstmals ein Halbfinale auf der ATP World Tour. Nach zwei weiteren Halbfinalteilnahmen 1998 konnte er 1999 seinen ersten und einzigen ATP-Turniersieg erringen, als er in San Marino seinen Landsmann Albert Portas besiegte. 2001 erreichte er das Finale von Acapulco, unterlag aber Gustavo Kuerten. Im Laufe seiner Karriere gewann er zudem vier Titel auf der ATP Challenger Tour. Seine höchste Notierung in der Tennis-Weltrangliste erreichte er mit Position 40 im Einzel (1998) und 338 im Doppel (2004).

Sein bestes Ergebnis bei einem Grand-Slam-Turnier im Einzel war sein Einzug 1997 ins Viertelfinale der French Open, in dem er nach seinem Achtelfinalsieg über Petr Korda gegen Patrick Rafter ausschied. 2000 "revanchierte" er sich und schlug Titelverteidiger Rafter in der ersten Runde der US Open mit 7:6(3), 2:6, 6:3, 1:6 und 7:6(5). 2001 erreichte Blanco mit Siegen über Pete Sampras und Rainer Schüttler dort das Achtelfinale.

Nach seiner Profikarriere arbeitet Blanco als Tennistrainer. Er betreute Milos Raonic, von Mitte 2013 bis Mitte Dezember 2013 war er Trainer von Jürgen Melzer. Im Juni 2021 wurde er neuer Manager des amtierenden US-Open-Siegers Dominic Thiem.

Turniersiege

Einzel

Weblinks

Einzelnachweise

Tennisspieler (Spanien)
Geboren 1976
Mann
Spanier

Galo Blanco


William Alexis Stone (April 18, 1846March 1, 1920) was an American politician who served as the 22nd governor of Pennsylvania, serving from 1899 to 1903.

Early life and family

Stone was born in Wellsboro, Pennsylvania. He was descended from Simon Stone, Jr (1631 - 1708), who was born in Bocking, Essex, England, and settled in the Massachusetts Bay Colony. In 1864, Stone enlisted in the Union Army as a private during the American Civil War, and became a second lieutenant in 1865. He continued his military service after the war in the Pennsylvania National Guard. He attended Mansfield State Normal School and taught while studying law.

The eldest daughter by his first wife married Dr. Percy D. Hickling, a prominent physician in Washington D.C. Dr. Hickling was on the Committee of President Cleveland's Inaugural Ball. They were both members of the Shakespeare Club of Washington of which Dr. Hickling was also President.

Col. William A. Stone's second wife, Elizabeth B. White, was the youngest daughter of Judge R.C. White, of Wellsboro, Ohio. She was connected with one of the oldest and best of Pennsylvania's families. Benjamin Franklin's daughter married into the Bach family, of which her mother was descended, and her mother was a cousin of Dr. William Carpenter and Dr. Mary Carpenter, of London, who, with the Princess Alice, established a Mission School in India. Elizabeth White Stone was born in Tioga County. She attended school in New York City, where she was graduated at a musical academy. They had 4 children, 3 daughters and 1 son.

Appointments
In 1872, he was appointed as a clerk for the Pennsylvania State House of Representatives. Two years later, he ran for his first political office, becoming district attorney of Tioga County. In 1876, he was appointed district attorney for the U.S. District Court for the Western District of Pennsylvania by President Rutherford B. Hayes. He held that post until 1886 when he violated President Chester A. Arthur's edict for political office-holders not to campaign for political candidates. Stone campaigned for James A. Beaver, and his removal only increased his popularity.

Congress and Pennsylvania Governorship
Stone served four terms in the United States House of Representatives before running for governor in 1898. During his term in office, Pennsylvania's state debt was eliminated, and a new capitol building was commissioned. After serving as governor, Stone joined his son in private law practice in Pittsburgh, Pennsylvania. He also served briefly as prothonotary for the Pennsylvania Supreme Court in 1915.

In Memoriam
Stone Hall, a residence hall on Penn State's University Park campus is named for Stone.

References

The Political Graveyard

External links

1846 births
1920 deaths
People from Wellsboro, Pennsylvania
American people of English descent
Republican Party members of the United States House of Representatives from Pennsylvania
Republican Party governors of Pennsylvania
Union Army officers
United States Attorneys for the Western District of Pennsylvania
People of Pennsylvania in the American Civil War
Politicians from Pittsburgh
Mansfield University of Pennsylvania alumni

William A. Stone


El Marquesado de Casal de los Griegos es un título nobiliario español creado el 27 de febrero de 1627 por el rey Felipe IV, en el Reino de Nápoles a favor de José Pedro Ximénez de Enciso y Zúñiga.

Marqueses de Casal de los Griegos

Historia de los Marqueses de Casal de los Griegos

José Pedro Ximénez de Enciso y Zúñiga, I marqués de Casal de los Griegos, veinticuatro y alguacil mayor de Sevilla, capitán, hermano del dramaturgo Diego Ximénez de Enciso. Su hijo:
Pedro Ximénez de Enciso y Zúñiga (1622–), marqués de Casal de los Griegos, veinticuatro y alcalde mayor de sacas y cosas vedadas de Sevilla, alcalde de la Hermandad del Estado Noble de Sevilla, caballero de la Orden de Santiago.
Casó con Ana Andrea del Águila y Herrera (1625–), hija del racionero Gabriel González de Herrera. Al enviudar, profesó como monja en el convento de la Asunción de Sevilla con el nombre de sor Ana de la Pasión. Hijo de ambos:

Diego Ximénez de Enciso y del Águila (1657–1706), IV marqués de Casal de los Griegos, II conde del Paraíso (desde 1701), marqués de Alcázar, señor de Laguna, alcalde mayor de sacas y cosas vedadas de Sevilla, alcaide perpetuo del castillo y fortaleza de Salobreña, alcalde mayor de Sevilla, gobernador y capitán general de la provincia de Venezuela y Santiago de Caracas (1688–1692), maestre de campo, caballero de la Orden de Santiago, maestrante de Sevilla.
Casó (en 1677) con Francisca Hermenegilda Fernández de Santillán y Villegas (1651–1706), hija de Francisco Fernández de Santillán, marqués de La Motilla, y de Ana Mencía de Villegas. Padres de José Ramón Ximénez de Enciso y Fernández de Santillán (1684–1701), creado I conde del Paraíso del Lomo del Grullo por merced de Carlos II el 29 de octubre de 1700. Premurió a sus padres, por lo que ellos heredaron este título. Les sucedió su otra hija:

María Teresa Ximénez de Enciso y Fernández de Santillán (1685–), V marquesa de Casal de los Griegos, III condesa del Paraíso. Le sucedió su hermana.
Casó con Fernando Antonio Tous de Monsalve y Jalón (1673–), conde de Benagiar.
Casó con Pedro Spínola Camacho Villavicencio (1670–), señor de Barbaina, caballero de la Orden de Santiago.

María Francisca Ximénez de Enciso y Fernández de Santillán, marquesa de Casal de los Griegos.
Casó con Pedro Caballero de Illescas. Hijo de ambos:

Francisco Javier Caballero de Illescas Ximénez de Enciso (–1770), marqués de Casal de los Griegos.
Casó (en 1728) con María Paula Caballero de Cabrera Saavedra y Santillán, señora de Espartinas. Padres de Pedro Caballero de Illescas y Cabrera, que les premurió. Les sucedió su otra hija:

Beatriz María Caballero de Illescas y Cabrera (1732–h. 1782), marquesa de Casal de los Griegos, señora de Espartinas.
Domingo Mohedano y Barrientos, marqués de Casal de los Griegos (en 1815).
Rehabilitado en 1926 por:

Ramón de Pineda y Pineda (.-1959), IV marqués de Casal de los Griegos.
Casó con Feliciana Díaz-Agero y de Ojesto, III marquesa de Rifes, V condesa de Malladas. Le sucedió:

Luis de Pineda y de Pineda (.-1958), V marqués de Casal de los Griegos, marqués de Santa Genoveva, conde de la Concepción.
Casó con Ana María de Peláez e Igual. Le sucedió, por rehabilitación su hija.

Rehabilitado en 1995 por:

Rocio Pineda Gonzalez, VI marquesa de Casal de los Griegos, hija del V marqués

Referencias

Casal de los Griegos

Marquesado de Casal de los Griegos


NGC 5718 est une vaste galaxie lenticulaire relativement éloignée et située dans la constellation de la Vierge. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5718 a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en 1786.

Selon la base de données Simbad, NGC 5718 est une galaxie LINER, c'est-à-dire une galaxie dont le noyau présente un spectre d'émission caractérisé par de larges raies d'atomes faiblement ionisés.

Les galaxies NGC 5718 et IC 1042 figurent dans l'atlas des galaxies particulières de Halton Arp sous la cote Arp 171. Arp utilise cette paire comme un exemple de galaxies avec des queues diffuses, un phénomène qui se produit dans des galaxies en interaction gravitationnelle, ce qui est sans doute le cas, car avec une vitesse radiale de . IC 1042 est à peu près à la même distance de la Voie lactée que NGC 5718.

À ce jour, une mesure non basée sur le décalage vers le rouge (redshift) donne une distance d'. Cette valeur est à l'extérieur des valeurs de la distance de Hubble. Notons que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5718 sur le site du professeur C. Seligman

5718
Constellation de la Vierge
Galaxie lenticulaire
Galaxie LINER
Objet de l'atlas Arp
Galaxie en interaction
Objet céleste découvert en 1786
Objet céleste découvert par William Herschel

NGC 5718


Geldiler, 1990 yılında yayınlanan MFÖ albümü. Grubun beşinci solo albümüdür. Milletlerarası Müzik Yayınları'ndan çıkan ilk MFÖ albümüdür.

MFÖ, bu albümde daha Türkiye'ye yeni gelmekte olan rap müziğinden etkilenmiş ve albümü bu tarzda besteledikleri iki şarkı ("Ali Desidero" ve "Anında Görüntü") ile açmıştır. Grup, bunların yanında uydurma sözlere sahip iki şarkı ("İk Ben" ve "Sude"), bir ilahi yorumu "Ateş-i Aşka" ve yakın dönem Türk şiirinden uyarladıkları bir çalışma olan "Geçiniz" gibi deneysel çalışmaları da bu albümde yayınladı. "Ateş-i Aşka" ve "Geçiniz", MFÖ üyelerinin hiçbirinin imzasının bulunmadığı ilk MFÖ şarkıları oldular.

Bu albümle birlikte 1990'ların ilk yarısı boyunca sürecek MFÖ ve Fahir Atakoğlu ortaklığı başladı. Gruba ayrıca İpucu Beşlisi döneminden arkadaşları Ayhan Sicimoğlu da eşlik etti.

Şarkı listesi
 "Ali Desidero" (5:01) (Söz: Mazhar Alanson, Müzik: Mazhar Alanson, Fuat Güner, Özkan Uğur)
 "Anında Görüntü" (4:41) (Söz: Mazhar Alanson, Müzik: Mazhar Alanson, Fuat Güner, Özkan Uğur)
 "Mecburen" (3:21) (Söz-Müzik: Mazhar Alanson)
 "Bitir" (3:04) (Söz: Mazhar Alanson, Müzik: Mazhar Alanson, Fuat Güner)
 "Ateş-i Aşka" (4:03) (Söz: Seyyid Nesimi, Müzik: Anonim)
 "Sude" (3:06) (Söz: Özkan Uğur, Mazhar Alanson, Müzik: Özkan Uğur)
 "İk Ben" (3:44) (Söz: Mazhar Alanson, Müzik: Mazhar Alanson, Fuat Güner, Özkan Uğur)
 "Alaturka" (3:54) (Söz-Müzik: Mazhar Alanson)
 "Neredeyiz" (3:16) (Söz: Mazhar Alanson, Müzik: Mazhar Alanson, Fuat Güner)
 "Geçiniz" (4:14) (Söz: Edip Cansever, Müzik: Fahir Atakoğlu)

Künye

 Mazhar Alanson: Vokal, harmonika, aranjör
 Fuat Güner: Vokal, akustik gitar, elektro gitar, aranjör
 Özkan Uğur: Vokal, bas gitar, perdesiz gitar, aranjör
 Fahir Atakoğlu: Klavye, davul programlama, synth bass, aranjör
 Ayhan Sicimoğlu: Bongo, goblet davul
 Deniz Kaya: Geri vokal

 Martin Spencer: Kayıt
 Jon Mallison: Mix
 Claire Davies: Mix asistanı
 Sami Pekşirin: Fotoğraf
 Gülden Karuv: Dizayn
 Zeliha Topaloğlu: Dizayn

Mazhar Fuat Özkan albümleri
Pop albümleri
1990 albümleri

Geldiler


X PixMap (XPM) is an image file format used by the X Window System, created in 1989 by Daniel Dardailler and Colas Nahaboo working at Bull Research Center at Sophia Antipolis, France, and later enhanced by Arnaud Le Hors.

It is intended primarily for creating icon pixmaps, and supports transparent pixels. Derived from the earlier XBM syntax, it is a plain text file in the XPM2 format or of a C programming language syntax, which can be included in a C program file.

History

XPM1

The first (1989) XPM format is relatively similar to the XBM format. Compared to XBM, it uses additional macro definitions and variables for indexed colors, and replaces bits with characters for describing the image. The following is a black-and-white image in the 1989 XPM format.

#define XFACE_format 1
#define XFACE_width 48
#define XFACE_height 48
#define XFACE_ncolors 2
#define XFACE_chars_per_pixel 1
static char *XFACE_colors[] = {
"a", "#ffffff",
"b", "#000000"
};
static char *XFACE_pixels[] = {
"abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab",
// and so on for 48 rows with 48 pixels

XPM2

XPM2 (1990) simplifies the format by removing all C code. The structure is simplified to
! XPM2
<Values>
<Colors>
<Pixels>
<Optional Extensions>

 The value section describes the overall dimension of the image similar to the #define statements.
 The color section defines the values, and a new concept of the "type" of the color. The types may be c for "color", m for "monochrome" output, g for "grayscale", and s for "symbolic", explaining what a defined color is supposed to do.
 The pixels and optional extensions remain as in the original format.

The above file, with width 48, height 4, 2 colors, and 1 character per pixel, becomes:

! XPM2
48 4 2 1
a c #FFFFFF
b c #000000
abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab
abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab
abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab
abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab

Colors
In addition to hexcodes, the colors can be any of the X11 color names. In addition, None indicates transparency.

The "symbolic" feature permits adjusting colors depending on the context where they are used. Code such as s border c blue could be adjusted on a blue background.

Many-color encoding

One tool is known to use only a to p for 16 colors, switching to aa up to dp for 64 colors, but still reading single character encodings for 64 colors; compare Base64.

With more colors the codes use more characters, e.g. aa up to pp for 16 × 16 = 256 colors. This is less useful for text editors, because a string ab could be actually the middle of two adjacent pixels dabc. Spaces are allowed as color code, but might be a bad idea depending on the used text editor. Without control codes, backslash, and quote (needed in XPM1 and XPM3) 128 − 33 − 2 = 93 ASCII characters are available for single character color codes.

Simplified example: 90 US-ASCII characters could be arranged into nine non-overlapping sets of 10 characters. Thus unambiguous strings of nine characters could set the color of each pixel by its XPM palette index with up to 109 =  colors (compare to GIF, which supports only 256).

For XPM2 it is clear how many lines belong to the image – two header lines, the second header line announcing the number of color codes (2 lines in the example above) and rows (height 4 in the example above), e.g. 2 + 2 + 4 = 8 lines.

XPM3

The current and last format is XPM3 (1991). It re-introduces the C wrapper, but instead of explicitly showing a file's structure, the strings stored are essentially identical to XPM2.

/* XPM */
static char * XFACE[] = {
"48 4 2 1",
"a c #ffffff",
"b c #000000",
"abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab",
"abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab",
"abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab",
"abaabaababaaabaabababaabaabaababaabaaababaabaaab"
};

If the "values" line contains six instead of four numbers, the additional values indicate the coordinates of a "hotspot", where 0 0 is the upper left corner of a box containing the icon and the default. A "hotspot" is used for mouse pointers and similar applications.

Comparison with other formats

The following code displays the same blarg file in the XBM, XPM and PBM formats.

XBM version:

#define test_width 16
#define test_height 7
static char test_bits[] = {
0x13, 0x00, 0x15, 0x00, 0x93, 0xcd, 0x55, 0xa5, 0x93, 0xc5, 0x00, 0x80,
0x00, 0x60 };

XPM2 version:

! XPM2
16 7 2 1
* c #000000
. c #ffffff
**..*...........
*.*.*...........
**..*..**.**..**
*.*.*.*.*.*..*.*
**..*..**.*...**
...............*
.............**.

XPM3 version:

/* XPM */
static char * blarg_xpm[] = {
"16 7 2 1",
"* c #000000",
". c #ffffff",
"**..*...........",
"*.*.*...........",
"**..*..**.**..**",
"*.*.*.*.*.*..*.*",
"**..*..**.*...**",
"...............*",
".............**."
};

PBM file:
P1
16 7
1 1 0 0 1 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0
1 0 1 0 1 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0
1 1 0 0 1 0 0 1 1 0 1 1 0 0 1 1
1 0 1 0 1 0 1 0 1 0 1 0 0 1 0 1
1 1 0 0 1 0 0 1 1 0 1 0 0 0 1 1
0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 1
0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 1 1 0

Application support
ACDSee, Amaya, CorelDRAW, GIMP, ImageMagick, IrfanView (formats plugin), PaintShop Pro, PMView, Photoshop (plugins), and XnView among others support XPM. Gravatar and picons also support XPM.

An X11 libXpm vulnerability was fixed in 2005, and three more in 2023.

FFmpeg version 3.3 or later can decode XPM.

See also

Notes

References

See also
 X Window System (X11) and X11 color names
 PBM (mono), PGM (grayscale), PPM (color), PNM (any)

Graphics file formats
X Window System
Computer-related introductions in 1989

X PixMap


Højtryk er en grafisk teknik, hvor ophøjede dele af trykpladen eller trykformen indfarves med trykfarve og derpå i en trykpresse trykkes mod papiret (eller et andet materiale), hvorved farven afsættes. Højtryk står i modsætning til dybtryk og fladtryk eller offsettryk.

Højtryk er en meget gammel trykteknik og den benyttes i mange variationer. De første tryk har formodentlig være foretaget med udskårne træplader, hvor det, der ikke skulle trykkes, blev skåret bort; den teknik der i dag kendes som træsnit.

Træsnit har været benyttet til tryk af bøger før bogtrykket blev opfundet, de såkaldte blokbøger. I Kina og Korea udvikledes teknikker til trykning med løse typer, men kendskabet til disse nåede først sent til Europa og antages ikke at have haft indflydelse på Johann Gutenbergs opfindelse.

Træsnit og det forfinede træsnit xylografien blev brugt til illustrationer i højtrykket. Man udviklede også teknikker til ad kemisk vej at fremstille klicheer, hvilket gjorde det forholdsvis enkelt at gengive tegninger og fotografier. Ellers blev nogle tryksager kombineret med dybtryk og fladtryk.

I dag har højtryk en beskeden rolle inden for fremstilling af bøger og andre massetryksager. Men inden for kunsten og undervisningen i formning/billedkunst benyttes stadig meget højtryk i form af linoleumstryk og kartoffeltryk. Til enkelte trykopgaver er højtryk stadig i brug i form af flexografi ved tryk på f.eks. emballage.

Trykning og typografi
Højtryk
Kommunikation
Teknologi

Højtryk (grafik)


ආසියාවෙහි ඉතිහාසය යන්නෙන් දැක්වෙන්නේ,   යුරෝආසියානු  ස්ටෙප් තණ බිම ඔස්සේ සබැඳුනු නැගෙනහිර ආසියාව, දකුණු ආසියාව සහ, මැද පෙරදිග වැනි  විභින්න පර්යන්ත මුහුදුබඩ පළාත්වල සාමුහික ඉතිහාසය වෙයි.

ආසියාවෙහි ඉතිහාසය


Večernji mak (lat. Platystigma), monotipski rod jednogodišnjeg raslinja iz porodice makovki. Jedina je vrsta P. lineare, malena zeljasta biljka bijelih i žutih latica iz čijeg korijena nikne nekoliko uspravnih dlakavih stabljika. Svi listovi su prizemni, uski i dugački Endem je iz Kalifornije.

Narodni lokalni nazivi za nju su Carnival Poppy, Narrowleaf Queen Poppy, Narrow-leaved Meconella. Kod Karavle: večerni mak.

Sinonimi za rod i vrstu
 Hesperomecon Greene
 Hesperomecon angusta Greene
 Hesperomecon filiformis Fedde
 Hesperomecon greeneana Fedde
 Hesperomecon linearis (Benth.) Greene
 Hesperomecon luteola Greene
 Hesperomecon platystemon Greene
 Hesperomecon pulchella Greene
 Hesperomecon stricta Greene
 Meconella linearis (Benth.) A.Nelson & J.F.Macbr.
 Meconella linearis var. pulchellum (Greene) Jeps.
 Platystemon linearis (Benth.) Curran

Izvori

Vanjske poveznice

Makovke

Večernji mak


An Limnophyton fluitans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karl Otto Robert Peter Paul Graebner. An Limnophyton fluitans in nahilalakip ha genus nga Limnophyton, ngan familia nga Alismataceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Limnophyton

Limnophyton fluitans


Skálafell er 574 metra móbergsfjall á Hellisheiði.

Fjöll á Íslandi
Sveitarfélagið Ölfus

Skálafell (Hellisheiði)


La gare de Vinnytsia () est une gare ferroviaire située dans la ville de Vinnytsia en Ukraine.

Situation ferroviaire

Histoire

Accueil

Desserte

Intermodalité

Elle est exploitée par Pivdenno-Zakhidna zaliznytsia du réseau national ukrainien.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Ukraine,
 Liste de gares en Ukraine.

Liens externes

Gare dans l'oblast de Vinnytsia
Gare mise en service en 1870
Vinnytsia

Gare de Vinnytsia


Eternul derby în perioada interbelică era reprezentat de fiecare meci de fotbal dintre rivalele bucureștene Venus și Rapid atât din campionat cât mai ales din Cupa României.

În anul 1931, în momentul promovării Rapidului (CFR București) în Liga de Sud (București), în care se afla și Venus, începe rivalitatea dintre cele două echipe pentru calificarea în finala campionatului. În sezonul următor, trecându-se la sistemul divizionar, ambele echipe vor activa în campionat, însă în serii diferite. Așadar nu vor disputa niciun meci împreună.

Din 1933 rivalitatea lor începe să crească, mai ales pe fondul disputelor din Cupa României. În această perioadă Venus se impune în campionat, obținând patru titluri de campioană (1934, 1937, 1939, 1940). În schimb, în cadrul Cupei României (fondată în 1933), Rapid București va deține supremația obținând șapte cupe, în 1935 și consecutiv între 1937-1942. Aici cele două cluburi și-au disputat rivalitatea în numeroase semifinale, culminând cu finala din 1940 desfășurată în patru partide (între care trei rejucări).

Bilanț total

Meciuri de fotbal

Divizia A

Cupa României

Amicale

Vezi și
 Eternul derby

Note

Bibliografie
 Chirilă, Ioan: Glasul roților de tren, București, Editura C.N.E.F.S., 1968

Rivalități românești în fotbal

Eternul derby (perioada interbelică)


Basket Club Maritime Gravelines Dunkerque Grand Littoral (oder kurz BCM Gravelines) ist eine professionelle französische Basketballmannschaft aus Gravelines im Arrondissement Dunkerque () am Ärmelkanal. Die Mannschaft spielt in der höchsten nationalen Spielklasse Frankreichs LNB Pro A und hat in der Vergangenheit des Öfteren an europäischen Vereinswettbewerben teilgenommen.

Geschichte
Die Mannschaft wurde 1984 aus einer Fusion der benachbarten Vereine aus Grand-Fort-Philippe und Gravelines als "Basket Club Maritime Gravelines" gegründet und stieg 1988 erstmals in die höchste Spielklasse Frankreichs auf. 2002 erfolgte die Fusion mit einem Verein aus Dünkirchen und unter dem neuen Namen konnte sich der Verein unter den besten Mannschaften Frankreichs festsetzen. 2003 erreichte man das Finale des Pokalwettbewerbs und 2004 das Meisterschaftsfinale in Frankreich. Nachdem man 2005 auch das Finale im Ligapokal "Semaine des As" verloren hatte, gewann man in jenem Jahr mit dem Pokal erstmals einen nationalen Titel. Danach stellten sich zunächst keine weiteren Erfolge ein, bevor man 2010 wieder ins Pokalfinale einziehen konnte. Nach dem verlorenen Pokalfinale gewann man dafür 2011 erstmals den Ligapokal. 2012 verlor man in einer Neuauflage des Ligapokal-Endspiels vom Vorjahr diesmal gegen Elan Chalon und konnte den Titel nicht verteidigen. Dafür gewann man die reguläre Saison in Frankreichs höchster Spielklasse und konnte als Hauptrundenerster in die Play-offs um die französische Meisterschaft einziehen. Dort schied man jedoch bereits in der ersten Runde gegen den achtplatzierten Meister von 2010 Cholet Basket aus.

Erfolge
 National
 Französischer Pokalsieger: 2005
 Sieger der Semaine des As: 2011
 Sieger des Leaders Cup: 2013

Bekannte Spieler

* Gekennzeichnete Spieler wurde in die vereinseigene Ruhmeshalle aufgenommen.

Weblinks

 Gravelines-Dunkerque – Vereinsseite auf den Webseiten der Ligue Nationale de Basket (französisch)
 The Club Scene: BCM Gravelines – Vereinshistorie auf den Webseiten der ULEB (englisch) 29. Dezember 2011
 Histoire – BCM – Vereinshistorie auf eigener Webseite (französisch)

Einzelnachweise

Basketballverein (Frankreich)
Sportverein (Hauts-de-France)

Organisation (Département Nord)

BCM Gravelines


Convoiul este un film românesc din 1981 regizat de Mircea Moldovan. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Emil Hossu, Mircea Cosma, Stelian Stancu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.801.940 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1981 în film
Listă de filme românești despre cel de-al Doilea Război Mondial

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1981
Filme regizate de Mircea Moldovan
Filme dramatice românești
Filme despre Al Doilea Război Mondial
Filme cu ilegaliști

Convoiul (film din 1981)


Martin Luciano Scorsese (d. 17 Kasım 1942, New York), Akademi Ödülü, BAFTA ve Altın Küre sahibi Amerikalı film yönetmeni, senarist ve yapımcı. 1997 Amerikan Film Enstitüsü tarafından verilen AFİ Yaşam Boyu Başarı Ödülü'ne layık görülmüştür. 2007'de Köstebek (The Departed) isimli filmiyle, En İyi Yönetmen dalında Oscar ödülünün sahibi olmuştur.

Yaşamı

İlk yılları

Martin Scorsese New York'ta doğmuştur. Babası Luciano Charles Scorsese (1900-1993) ve annesi Catherine Scorsese'dir (1912-1997), İtalyan-Amerikan aileden gelmektedir. Çocukluğu astım hastalığıyla mücadele ile geçmiştir. 1960 yılında New York Üniversitesi Sinema Bölümüne girdi. 1964 yılında mezun oldu ve 1966'da New York Üniversitesinden film dalında master derecesi aldı.

Kariyeri
Amerikan yeni dalga akımının önemli temsilcilerinden biridir ve sinematografik mimarisinin yanı sıra, temel dramatik arayışları olan Hristiyanlık, suç, adalet ve şiddet unsurlarını işleyen  hikâye ve karakterleri ile başarılı olmuştur. Goodfellas ve Casino filmlerinde kullandığı, ortadan ya da sondan başlayarak anlatma tarzıyla bütünleşmiştir.

Geçmişte birçok filmde Robert De Niro, Joe Pesci ve Harvey Keitel ile çalışan yönetmen, son dönemdeki Gangs of New York, The Aviator, The Departed, Shutter Island, The Wolf Of Wall Street filmlerinde Leonardo DiCaprio ile çalışmıştır.

Ayrıca Michael Jackson'ın Bad klibini yöneterek büyük sükse yapmıştır.

Filmleri

Yönetmen olarak

Robert De Niro'nun oynadığı Scorsese Filmleri

 1973: Mean Streets (Johnny Boy)
 1976: Taxi Driver (Travis Bickle)
 1977: New York, New York (Jimmy Doyle)
 1980: Raging Bull (Jake La Motta)
 1983: The King of Comedy (Rupert Pupkin)
 1990: Goodfellas (James 'Jimmy' Conway)
 1991: Cape Fear (Max Cady)
 1995: Casino (Sam 'Ace' Rothstein)
 2019: The Irishman (Frank 'The Irishman' Sheeran)

Ayrıca 1993 yapımı Mad Dog and Glory adlı filminde yapımcılığını üstlenmiştir.

Ödülleri
 1976: Cannes Film Festivali, Altın Palmiye, Taxi Driver
 1976: Los Angeles Film Critics Association Yeni Jenerasyon Ödülü
 1976: National Society of Film Critics,En iyi yönetmen, Taxi Driver
 1980: National Society of Film Critics,En iyi yönetmen, Raging Bull
 1985: Bağımsız Ruh Ödülleri, En İyi Yönetmen, Geç Saatler (After Hours)
 1986: Cannes Film Festivali, En İyi Yönetmen, Geç Saatler (After Hours)
 1990: Venice Film Festivali, En iyi yönetmen,  GoodFellas
 1990: Los Angeles Film Critics Association, En iyi yönetmen, GoodFellas
 1990: New York Film Critics Circle, En iyi yönetmen GoodFellas
 1990: National Society of Film Critics, En iyi yönetmen, GoodFellas
 1990: BAFTA, En İyi Yönetmen, GoodFellas
 1990: BAFTA, En İyi Uyarlama Senaryo, GoodFellas
 1993: National Board of Review, En iyi yönetmen, Masumiyet Çağı
 1993: Independent Feature Project Gotham Award, Hayat Boyu Başarı Ödülü
 1993: BAFTA Britannia
 1995: American Society of Cinematographers Yönetim Kurulu Ödülü
 1995: Venedik Film Festivali Golden Lion Award, Yaşamboyu Başarı Ödülü
 1995: ShowEast Cecil B. DeMille Award, Yaşamboyu Başarı Ödülü
 1996: Artists Rights Foundation: John Huston Award for Artists Rights
 1997: American Film Institute, Yaşamboyu Başarı Ödülü
 2003: Altın Küre Ödülleri, En İyi Yönetmen, Gangs of New York
 2007: Oscar, En İyi Yönetmen, The Departed
 2009: Altın Küre Ödülleri, Altın Küre Cecil B. DeMille Ödülü

Birlikte çalıştığı oyuncular
<small>

</center>

</small>

Notlar

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Martin Scorsese Bibliography (via UC Berkeley)
 They Shoot Pictures, Don't They?
 Martin Scorsese Life in Pictures Interview recorded at BAFTA London - 2010
 Scorsese interviews on BBC
 1999 Princeton Q&A lecture (RealMedia video)
 Podcast: Scorsese Discusses His Digital Workflow Techniques
 Martin Scorsese's response to a Proust Questionnaire

1942 doğumlular
Flushing, Queens doğumlular
Amerikalı film yönetmenleri
Amerikalı film yapımcıları
Amerikalı belgeselciler
İtalyan asıllı Amerikalılar
César Ödülü sahipleri
Cannes Film Festivali En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
Altın Küre Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Akademi Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Altın Küre Ödülü sahipleri
Çevrimiçi Sinema Eleştirmenleri Topluluğu En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Los Angeles Sinema Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen National Board of Review Ödülü sahipleri
Cecil B. DeMille Onur Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
BAFTA En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
National Board of Review Ödülü sahipleri
BAFTA Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Chicago Sinema Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
BAFTA Los Angeles Britanya Ödülleri sahipleri
BAFTA En İyi Uyarlama Senaryo Ödülü sahipleri
BAFTA Akademi Bağlılık Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Bağımsız Ruh Ödülü sahipleri
En İyi Uyarlama Senaryo National Board of Review Ödülü sahipleri
Yaşam Boyu Başarı Altın Aslan Ödülü sahipleri

Martin Scorsese


نوربرت هورست Norbert Horst (ولد في عام 1956 في باد أوينهاوزن) هو مؤلف روايات بوليسية ألماني.

يعمل هورست في شرطة بيليفيلد. كتب في بداية حياته أشعارا وأغاني وروايات بوليسية قصيرة. صدرت أولى رواياته في عام 2003.

من أعماله

 قضية الجثث 2003
 نموذج الموت 2005
 رسم للدماء 2006

أشخاص على قيد الحياة
كتاب وكاتبات ألمان
مواليد 1956
مواليد في باد أوينهاوزن

نوربرت هورست


Hirth Engines GmbH is an engine manufacturer based in Benningen, Germany. It is currently a part of the UMS Aero Group. Hirth began manufacturing aero engines in the 1920s, was taken over by Heinkel in WWII to develop the Heinkel-Hirth jet engines, and today specialises in small two-stroke engines for light aircraft and other applications.

History

Hellmuth Hirth and Hirth Motoren
The company was founded by Hellmuth Hirth as Versuchsbau Hellmuth Hirth. The first commercial engine, the 4-cylinder inverted in-line HM 60, first ran in June 1923 and was sold from the next year. Its quality was extremely high and it formed the foundation of the business.

The company was renamed Leichtmetall-Werke GmbH, Elektronmetall GmbH and eventually separated from the aero engine manufacturing to form Mahle GmbH as a manufacturer of light alloy engine components, specifically the magnesium alloy Elektron, including parts for aircraft engines.

In 1931, Hirth renamed the much-expanded aero engine business as Hirth Motoren GmbH. An upgrade in the form of the HM 60R improved efficiency, and was followed by 6, 8 and 12-cylinder versions based on the same basic design.  Over the next decade, Hirth became one of Germany's leading aero engine manufacturers.

Heinkel-Hirth
During the late 1930s Hans von Ohain developed a jet engine design while at Göttingen University. Despite having no engine facility, aircraft designer Heinkel employed him to continue his work. Together with Wilhelm Gundermann he developed a series of experimental engines, including the HeS 3B which powered the world's first jet aircraft, the Heinkel He 178, in 1939.

Hellmuth Hirth died in an aircraft crash in 1938. The RLM or Reichsluftfahrtministerium ("Reich aviation ministry") nationalised his company, and in 1942 it was taken over by Heinkel to form Heinkel-Hirth. While the existing piston engine series were continued, Heinkel also used the Hirth facilities for development work on their series of jet engines. Although Heinkel-Hirth had some technical success with this programme, their jet engines were not put into production.

Gobler-Hirth and UMS Skeldar
Following World War II, Hirth re-emerged as an independent company once again. Because of the prohibitions on German aviation in this period, Hirth manufactured small marine and stationary engines, as well as motors for snowmobiles. In the early 1970s the company went into voluntary liquidation.

The company was acquired by Hans Göbler, who continued making small two-stroke engines under the name of Gobler-Hirth Motoren Gmbh, and re-introduced aero engines to the range. In 2011 Gobler-Hirth were developing UAV piston engines to run on heavier jet fuel, because of its higher energy density and ease of handling.

In 2018 Gobler-Hirth was taken over by UMS Skeldar, a joint venture between the Swedish aerospace company Saab AB and Swiss drone maker UMS Aero Group in which UMS hold a majority share. The company was renamed Hirth Engines Gmbh. The Skeldar range of UAVs, originally developed by Saab, have introduced Hirth's heavy-fuel piston engines to the marketplace, alongside their established gasoline-fuelled products.

Engines

Four-stroke piston (prewar and WWII)

Hirth HM 60 - 4-cylinder inverted air-cooled inline aircraft engine,
Hirth HM 500 - 4-cylinder air-cooled inverted inline,
Hirth HM 501 - 4-cylinder air-cooled inverted inline,
Hirth HM 504 - 4-cylinder air-cooled inverted inline,
Hirth HM 506 - 6-cylinder air-cooled inverted inline,
Hirth HM 508 - 8-cylinder air-cooled inverted-V,
Hirth HM 512 - 12-cylinder air-cooled inverted-V,
Hirth HM 515 - 4-cylinder air-cooled inverted inline,

Turbine (prewar and WWII)

Heinkel HeS 1 - Bench-test prototype engine fuelled by hydrogen, run some five months after the first Whittle bench-test prototype.
Heinkel HeS 3 - First jet engine to fly.
Heinkel-Hirth HeS 30 - aka 006.
Heinkel-Hirth HeS 40 - "constant volume" combustion engine.
Heinkel-Hirth HeS 50 - ducted-fan unit for long-duration flight.
Heinkel-Hirth HeS 60 - HeS 50 with an additional turbine stage.
Heinkel-Hirth HeS 011 - advanced twin-spool design, 19 test examples built.

Two-stroke piston (postwar)
Hirth F-23 - 2-cylinder two stroke
Hirth F-30 - 4-cylinder two stroke
Hirth F-33 - 1-cylinder two stroke
Hirth F-36 - 1-cylinder two stroke
Hirth F-40 - 4-cylinder two stroke
Hirth F-102 - 2-cylinder two stroke
Hirth F-263 - 2-cylinder two stroke
Hirth 2702 - 2-cylinder two stroke
Hirth 2703 - 2-cylinder two stroke
Hirth 2704 - 2-cylinder two stroke
Hirth 2706 - 2-cylinder two stroke
Hirth 3002 - 4-cylinder two stroke
Hirth 3202 - 2-cylinder two stroke
Hirth 3203 - 2-cylinder two stroke
Hirth 3502 - 2-cylinder two stroke
Hirth 3503 - 2-cylinder two stroke
Hirth 3701 - 3-cylinder two stroke

See also
List of aircraft engine manufacturers

References

External links

Aircraft engine manufacturers of Germany
Companies based in Bavaria
German brands
Heinkel

Hirth


عين بعال هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء صور في محافظة الجنوب.

التسمية

بحسب المراجع والكتب التاريخية اسم بلدة عين بعال يعني: عين الإله بعل.

الموقع الجغرافي

تقع بلدة عين بعال في قضاء صور أحد أقضية محافظة الجنوب هذه المحافظة هي واحدة من ثمان محافظات يتشكل منها لبنان الإداري.
تبعد عين بعال حوالي 89 كلم (55.3046مي) عن بيروت عاصمة لبنان . ترتفع حوالي 130 م (426.53;قدم - 142.168يارد) عن سطح البحر وتمتد على مساحة تُقدَّر بـ 695 هكتاراً (6.95 كلم2- 2.6827 مي2)6400 دونم.

الهيئات المحلية وصلاحياتها

عين بعال بلديّة تتمتّع بمجلسٍ بلديّ من 15 عضو، يتمّ انتخابهم لمدّة ستّ سنوات من خلال الاقتراع العام المباشر، (مرجع: سير الأعمال في المجلس البلديّ). تتمتّع بلديّة عين بعالّ باستقلاليّة ماليّة وإداريّة ولكنّها تبقى تحت إشراف السلطة المركزيّة.

السكّان والناخبين

عدد السكان عين بعال حوالي 8000 نسمة تبعا لبعض التقديرات يسكن مدينة عين بعال 3720 نسمة. خلال الانتخابات الأخيرة التي جرت عام. 2004، بينت اللوائح عدد المسجلين فيها : 4698 ناخبا، شارك منهم 2526.

نشاطات في البلدة

النشاطات الثقافية

ندوات ثقافية وسياسية وعلمية تقوم بها جمعية عين بعال الخيرية الاجتماعية الثقافية(حاضراً) - مهرجان رسم منحوتات في الساحات والأماكن العامة والتقاطعات والحدائق لتزيين وتجميل البلدة(مستقبلاً)

النشاطات التربوية

مساعدات تسجيل طلاب المدارس المحتاجين وتزويدهم بكتب وقرطاسية - مساعدة المدرستين الرسميتين بالقرطاسية والحاجيات الإدارية وشراء أجهزة كمبيوتر للتعليم.

النشاطات الصحية

تملك بلدة عين بعال مستوصف الرسالة الصحي أنشئ العام 2007 بدعم من الهيئة الطبية الدولية وقوات اليونيفيل تشرف عليه بلدية عين بعال يحتوي على عدد كبير من العيادات الطبية تحت إشراف جسم طبي كامل تحت إشراف الدكتور محمد حسين بسما.

النشاطات البيئية

تقوم البلدية بشكل دائم ومستمر بحملات تشجير كما أنها تشجر كل أرصفة الطرقات التي تقوم بتنفيذها.

المرافق العامة

كيف تتصرف البلدية بنفاياتها يتم جمعها عبر العمال بواسطة شاحنة نفايات ملك البلدية ونقلها ورميها إلى مكب للنفايات تابع لنطاق بلدية القليلة - قرب رأس العين - ملك خاص للسيد عاطف شبلي.

 ما هو وضع الطرقات في البلدة والإنارة العامة؟

الطرقات الداخلية معبدة بالزفت ولا بأس بها بنسبة 80% والطرقات الفرعية والرئيسية التي تربط البلدة بجوارها بحاجة لتأهيل ما هو معبد وأكثر من 50 % منها بحاجة لتعبيد لأنها ما زالت ترابية. والإنارة العامة في الطرقات الداخلية جيدة ومكتملة.

ما هو مصدر مياه الشفة وطريقة نقلها؟

خزّان البلدة الذي بحاجة لتأهيل البئر الأرتوازي فيه وتكبير المضخة. وكذلك إلى الخزّانين في محلة الحوش الذين بحاجة إلى حفر بئر أرتوازي بجانبهما وتركيب مضخة لأن المياه في الصيف تبقى مقطوعة معظم الوقت.

ما هي واسطة الصرف الصحي في البلدة؟

داخل الضيعة بواسطة الحفر الصحية في كل منزل. وفي الحوش جزءُ منه بسيط بالحفر الصحية وجزء أكبر بواسطة مجارير تصب في محطة صور للصرف الصحي.

ما هو وضع الكهرباء والشبكة الكهربائية في البلدة؟

جيدة من حيث إيصالها للمنازل ولكن يوجد محطات (ترانس) عديدة بحاجة للتغيير بفعل مرور الزمن وكثير من الأعمدة بحاجة إلى نقل مكانها بعد أن تم توسيع الطرقات الداخلية.

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لبلدة عين بعال http://www.ain-baal.com

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء صور
أماكن مأهولة في لبنان
أماكن مأهولة في محافظة لبنان الجنوبي
تجمعات شيعية في لبنان
قرى جبل عامل
قضاء صور
مدن لبنان

عين بعال


O Estádio Federativo Reina del Cisne é um estádio de futebol localizado na cidade de Loja, no Equador.

Com capacidade para  espectadores, foi inaugurado em 7 de setembro de 1980 e sedia atualmente distintos eventos esportivos a nível naiconal e internacional. Além disso, é administrado pela Liga Deportiva Universitaria de Loja, clube da primeira divisão do Campeonato Equatoriano de Futebol.

Estádios de futebol do Equador
Estádios de futebol inaugurados em 1980

Estádio Federativo Reina del Cisne


Åhavevej er en stor indfaldsvej, der fører fra oplandet ind til Aarhus via Sydmotorvejen, der er synonym med Rute 501. Vejen forbinder motorvejen med Marselis Boulevard og bliver til Åhavevej hvor jernbanebroerne for Den østjyske Længdebane passerer.

I 1950 blev den nyanlagte Åhavevej ført under alle 3 jernbaner. I 2013 blev vejen udvidet til 4 spor, og der blev etableret en sikker sti-forbindelse til Brabrandstien og naturområderne ved Eskelund. I den forbindelse blev Hammelbanens bro revet ned, og erstattet med Langenæsbroerne omfattende hele tre jernbanespor til eksisterende forbindelser og en selvstændig cykelbro.

Kilder og henvisninger

Gader i Aarhus
Indfaldsveje i Danmark

Åhavevej (Aarhus)


La Balintawak Eskrima ou Balintawak Arnis est un art martial philippin créé par Venancio Bacon dans les années 1950 pour améliorer et préserver la nature combative de la Kali Arnis Eskrima qui, selon lui, était édulcorée par d'autres styles d'arts martiaux philippins.

Il porte le nom d'une petite rue de Cebu où il a été créé.

Notes et références

Art martial d'Asie du Sud-Est
Sport utilisant un bâton
Symbole des Philippines

Balintawak Eskrima


Eric Olson ist der Name folgender Personen:

* Eric Olson (Schriftgestalter) (* 1974), US-amerikanischer Schriftgestalter
 Eric N. Olson (* 1955), Biochemiker und Molekularbiologe
 Eric T. Olson (* 1952), US-amerikanischer Admiral

Siehe auch:
 Erik Olson (1901–1986), schwedischer Maler
 Erik Ohlsson

Eric Olson


Nikola II. Chrysoberges (grč. Νικόλαος ὁ Χρυσοβέργης) bio je grčki svetac i patrijarh Carigrada 984. – 996. Naslijedio je patrijarha Antonija III. Studita, koji se povukao s mjesta patrijarha.

Godine 980., tijekom vladavine bizantskog cara Bazilija II., neki je redovnik sa Svete Gore počeo tvrditi da je imao ukazanje anđela Gabrijela u liku drugog redovnika. Prema redovniku, anđeo je pjevao novi stih jednog religijskog hvalospjeva, koji je zabilježen na jednoj pločici te je Nikola primio pločicu u Aji Sofiji. Tijekom Nikoline vladavine, završeno je pokrštavanje Rusa.

Nikola je nakon smrti proglašen svecem te je još uvijek slavljen i u katoličanstvu i u pravoslavlju, 16. prosinca.

Izvori i bilješke

Carigradski patrijarsi
Pravoslavni sveci

Nikola II. Carigradski


Gözlüklü ayı (Tremarctos ornatus), And ayısı olarak da bilinir,  Güney Amerika'nın And Dağlarında yaşayan bir ayı türü. Adını, gözlerini çevreleyen beyaz halkalardan almıştır. Arctodus ile birlikte Tremarctinae alt familyasında sınıflandırılır.

Morfoloji ve yaşam şekli

Siyah postlu olup daha çok otoburdur. Ağaç tepelerinde ağaçsıl primatlar gibi dolaşarak beslenir. Erkekleri ortalama 120 kg ve 2m boyunda, dişileri ise 80 kg 1.80 m boyundadır. Çevik ve usta bir tırmanıcıdırlar. Kaba tüylü postunun rengi koyu kahverengi ile kara arasında değişir. Yüzlerinde, gözlerinin bir bölümünü ya da tümünü çevreleyerek gözlüğe benzer tipik halkalar oluşturduktan sonra boyna ve göğse doğru uzanan kirli beyaz ya da sarımsı lekeler vardır. Dişiler, 8-8,5 aylık bir gebelik döneminden sonra 1-3 arası yavru doğurur.

Kaynakça

Kitap

Dış bağlantılar
 Andean Bear Conservation Project
 www.sbc-peru.org
 Don Oso Program by Fundación Cordillera Tropical

Ayıgiller

Gözlüklü ayı


La Famille Le Lieur est une famille de notables rouennais ayant occupé des fonctions importantes auprès de la Ville au Moyen Âge et à la Renaissance.

La famille est connue depuis le XIIIe siècle : la plus ancienne trace d'un Le Lieur (Louis) apparaît dans les registres de sépulture de l'abbatiale Saint-Ouen, en 1275.

Parmi les membres illustres, on compte :

 Robert Le Lieur est en 1290 pair ou conseiller de la ville de Rouen
 Jacques Ier Le Lieur, mort en 1366. Il est maire de Rouen en 1357-1358. Il est capitaine élu des châteaux de Rouen en 1358, mais également gouverneur du fort Sainte-Catherine. Grand-maître des Eaux et Forêts de Normandie, il est fait chevalier pour ses services à la couronne. Ses lettres de noblesse héréditaires sont confirmées le  par Charles V le Sage. Il est inhumé dans l'église du couvent des Cordeliers de Rouen.
Jean Le Lieur, fils de Jacques Ier Le Lieur, décède pendant le siège de 1418. Il est victome de Pont-Audemer et de Pont-Authou.
 Vincent Le Lieur, mort en 1418. Moine de Saint-Ouen, il a été abbé de Saint-Pierre de Préaux.
À la fin du , sont documentés à Rouen trois frères Le Lieur, mais dont la filiation avec la génération précédente n'est pas clairement établie :
 Robert Le Lieur, mort en 1501, frère ainé de Jacques. Avocat du roi au bailliage de Rouen en 1476, il est aussi conseiller du roi et premier avocat du roi de Normandie.
Jacques III Le Lieur, mort en 1502 sans descendance. En 1482, il est seigneur du Bosc-Bénard et échevin de la ville de Rouen.
Roger Le Lieur, mort en 1557, cadet de la fratrie, s'installe à Paris avant 1503, date à laquelle il est inscrit sur le registre des marchands. Il sera cependant inhumé dans la paroisse Saint-Vivien de Rouen
Robert Le Lieur donne naissance, avec son épouse Jeanne Bonté, à deux fils
 Jacques Le Lieur, (vers 1480- vers 1550), quatrième du nom, est le fils de Robert Le Lieur. Il est échevin-conseiller de la ville de Rouen de 1517 à 1542 ; notaire-secrétaire du Roi ; député aux États de Normandie en 1542 et poète. Il est connu pour avoir commandé et coordonné le Livre des Fontaines, célèbre manuscrit décrivant les adductions en eau de la ville de Rouen.
Pierre Le Lieur, chanoine et haut doyen du chapitre de Rouen.

Les armes de la famille sont D'or à la croix d'argent dentelée de gueules, et accompagnée de quatre têtes de léopards d'azur.

Références

Histoire de Rouen

Famille Le Lieur


A deficiência de biotinidase é uma condição genética, caracterizada por erros no metabolismo da vitamina B7, que resultam em problemas neurológicos, respiratórios e cutâneos. Trata-se de um tipo, entre diversos existentes, de erro inato do metabolismo. Ou seja, é uma falha que acomete reações químicas do organismo, necessariamente ocasionada por um erro genético já portado pelo indivíduo quando nasceu, em vez de ser adquirido durante a vida.

A origem desse defeito ocorre na concepção. O processo normal, ao ser concebido um novo indivíduo, envolve a junção do material genético do pai com o da mãe, sendo que o filho terá, para cada gene, uma cópia recebida do pai e outra proveniente da mãe. Porém, no caso do gene relacionado à deficiência de biotinadase, cópias que não funcionam adequadamente são herdados de ambos os pais, que as carregavam sem apresentar a doença.

Isso é possível porque o erro apenas se manifesta quando há duas cópias inadequadas, tanto a recebida da mãe quanto a herdado do pai. Como os pais possuíam, cada um, uma cópia alterada apenas, sendo a outra normal, a doença não os atingiu. Assim, o defeito genético pode ser transmitido por diversas gerações, podendo resultar em doença ou não, a depender de a mutação estar presente em ambos os pais ou em somente um.

Da mesma forma, um irmão pode ser acometido, enquanto o outro não apresenta a doença. A explicação se baseia no fato de que, quando um dos pais apresenta uma cópia funcional e outra defeituosa, é possível tanto a transmissão da cópia saudável quando da inadequada. Lembrando que a doença só se manifesta quando o indivíduo possui duas cópias que apresentam erro.

Etiologia
A deficiência de biotinidase é causada por mutações no gene BTD, mapeado no braço curto do cromossomo 3, no lócus gênico 25 (3p25). O gene BTD codifica a enzima biotidinidase, responsável pelo reaproveitamento da biotina (vitamina B7) em múltiplas vias metabólicas. Mais de uma centena de mutações nesse gene (que reduzem ou extinguem a atividade da enzima, diminuindo a disponibilidade de biotina) já foram reconhecidas como capazes de desencadear a deficiência de biotinidase.

Aconselhamento genético
A herança é do tipo autossômica, pois o gene se encontra no cromossomo 3, bem como recessiva, sendo necessários dois alelos mutados para que haja a manifestação da doença. Por conseguinte, para casais que já possuem um filho com a condição, a chance de que outro filho apresente deficiência de biotinidase equivale a 25%. É preciso efetuar testagem genética para os irmãos do acometido, mesmo que estes não apresentem sintomas.

Sinais e sintomas
É comum haver manifestação clínica ainda nos primeiros meses de vida, embora  o início tardio dos sintomas já tenha sido descrito. Quando a deficiência é profunda, com menos de 10% da atividade média da biotinidase sérica, os sintomas clínicos são diversos, como convulsões, hipotonia, eczema, alopecia, ataxia, infecções fúngicas secundárias e atraso no desenvolvimento. Já os indivíduos com deficiência parcial, mesmo quando não tratados, podem ser assintomáticos na maior parte do tempo, porém apresentam sintomas similares durante períodos de estresse, como ao longo de outras doenças, febre ou jejum.

São indícios bioquímicos da deficiência de biotinidaseː acidose lática, acidose sanguínea, acidúria e hiperamonemia em grau mediano.

Referências

Deficiência de biotinidase


Mahamadou Cissé dit Bagagnoa est un homme politique malien, membre de l'Alliance pour la démocratie au Mali-Parti africain pour la solidarité et la justice (Adéma-PASJ).

Il siège à l'Assemblée nationale depuis 2002, et remportant quatre élections législatives consécutives dans le cercle de Kayes (2002, 2007, 2013 et 2020). L'Assemblée nationale est dissoute le 19 août 2020 après un coup d'État.

Il est également le coordinateur régional de la campagne d'Ibrahim Boubacar Keïta à Kayes lors de l'élection présidentielle de 2018.

Références

Député malien
Personnalité de l'Alliance pour la démocratie au Mali-Parti africain pour la solidarité et la justice

Mahamadou Cissé (homme politique)


Fehn kommer fra nederlandsk (Veen) og betyder mose. Fehn betegner de områder i det nordvestlige Tyskland og i Nederlandene, hvor moser er blevet tørlagte ved at anlægge kanaler og skære tørv. Moseområder er blevet kultiverede til landbrugsformål, og i begyndelsen anvendtes tørven som brændsel. I Tyskland indledtes dette arbejde i 1600-tallet og fortsatte helt ind i 1900-tallet.

Fehnområderne i Tyskland findes især i Østfrisland, omkring Bremen og i Emsland. Blandt de mere kendte moseområder, som er blevet kultiverede, kan nævnes Teufelsmoor, Grosses Moor, Papenburg, Boekzetelerfehn, Grossefehn og Wiesmoor.

Historie

I forskellige perioder af menneskets historie er sumpede vandlidende områder blevet inddraget til bosætning og landbrug. I denne sammenhæng kan mange pælelandsbyer i søkanten i områder i Alperne under stenalderen og bronzealderen nævnes men også mosekolonier såsom dræning af Forum Romanum ved Cloaca Maxima i Rom - her var der tidligere en sump, hvori de døde blev begravet. Ligeledes det legendariske Lacus Curtius, en spalte i jorden, hvori Marcus Curtius kastede sig for at afværge en katastrofe for Rom, som var forudset af et orakel.

Indtil middelalderen blev moser kun brugt til landbrug i de perifere områder. Fra midten af det 18. århundrede begyndte tendensen til at kolonisere de tidligere ubrugte moser primært ved initiativer fra statens side i form af den såkaldte "peuplierung" for at opnå flere indtægter og uafhængighed af andre stater. Disse nye landbrug i moseområder blev fortrinsvis forestået af tjenestekarle og -piger, der blev motiverede med udsigten til privat ejerskab og fritagelse for skatter og militærtjeneste, men det havde dog vanskeligheder. Et tysk udtryk, der siger "Den Eersten sien Dod, den Tweeten sien Not, den Drütten sien Brod" (den første er død, den anden i nød og den tredje med brød), gjaldt sandsynligvis i alle moser.

Fehnbebyggelser

Fehnkulturen kan betragtes som en form for intern kolonisering, fordi det har åbnet hidtil ubeboede og ubeboelige områder for en relativt intensiv bosætning. Den hænger sammen med kanalbyggeri og tørveudnyttelse og blev udviklet i Holland, hvor den ældste koloni er Oude Pekela grundlagt i 1599. Fraværet af de typiske navneelement veen/fehn deler de hollandske bebyggelser med Papenburg, den ældste og største tyske fehnkoloni, der blev grundlagt i 1630 i Emsland-distriktet, der har bevaret navnet på den tidligere nordlige grænseborg for bispedømmet Münster. På den anden side er for eksempel Hatzumerfehn (Gemeinde Jemgum) og flere hollandske byer med den betegnende ord "veen" (fx Aarlanderveen, Waddinxveen) ikke fehnbebyggelser i den ovenfor beskrevne forstand, hvilket allerede følger af, at navnene forekom allerede før indførelsen af faktiske fehnkultur. I Holland blev fehnområder ofte reducerede, da den sene middelalder uden at overveje risikoen for oversvømmelser, som sammen med de mange stormfloder førte til fremkomsten af mange søer. I de østlige provinser, nemlig Groningen, Drenthe og Overijssel startede man i det 16. århundrede at systematisk udgrave tørv i de tilstedeværende højmose. Først blev en kanal eller "wijk" gravet, senere kom sekundære kanaler eller "dwarswijken" til.

Den "ideelle" fehnbebyggelse er i Nederlandene som i Tyskland, med en eller flere i moseområder anlagte, oprindeligt sejlbare kanaler, hvor bebyggelsen ligger som perler på en snor. Fehnkanalen ved Hauptwieke tjente foruden til dræning af marsken også til borttransport af tørven med skibe og til transport af byggematerialer, gødning med mere. Fra "hauptwieke" (hovedkanalen" udgik ofte stadig side- og bi-kanaler, kaldet "inwieken" og "achterwieken". På begge sider af kanalerne byggede bosætterne deres enkle, ensartet byggede huse. De ofte mere end kilometerlange bebyggelsesrækker var ikke ens udformede trods af deres ensartethed. Desuden blev foruden rigtige fehnbebyggelser også mosebosættelser benævnt med de grundlæggende ord fehn skønt de mangler den for disse så typiske kanal. Den nyeste sådanne er Hinrichsfehn, som først blev grundlagt efter 1945.

Sin største udbredelse har denne kun i et relativt lille område i det nordvestlige Tyskland og navneelementet fehn (intetkøn) i Østfrisland (i det tidligere administrative distrikt Aurich). Desuden forekommer fehn også i tilstødende områder, som i distrikterne Ammerland (Augustfehn, Friedrichsfehn, Petersfehn - hvor som et særtræk i de to sidstnævnte områder der aldrig blev bygget den typiske centrale fehnkanal), Cloppenburg (Elisabethfehn, Kamperfehn, Kartzfehn), Emsland (Fehndorf, Wittefehn) og Oldenburg (Moslesfehn). Dermed er også i hele det tysksprogede område fordelingen af denne navnetype, som ideelt også henviser til en bebyggelsesform, beskrevet. Som appellativum er det i nedertysk ikke længere i brug bortset fra den regionale sproglige betegnelse for en bestemt bosættelse (således: "bi os up't Fehn").

Levevilkårene for de første bosættere (fehntjer) var alle beskedne. Som bolig tjente oprindeligt kun primitive hytter lavet af tørv og forsyningen med fødevarer var begrænset til nogle få bestanddele. Men efter, at den første trange tid var forbi, forstod beboerne at udvide deres økonomiske grundlag, og fehnbebyggelsen oplevede i de følgende år en markant opsving. Udtrykket "Den Ersten sien Doad, den Tweten sien Not, den Dridden sien Broad" stammer fra denne tid. Mange fehntjer fandt i nymoderne tid andre indtægtskilder, for eksempel indenfor skibsfart.

Mosekolonier

Emsland

Adskillige bebyggelser blev oprettede i året 1788:

 Adorf, 1775 (Gem. Twist)
 Alte Picardie, 1647 (Gem. Osterwald)
 Altenberge (Haren), am 29. August 1810 gegründet
 Breddenberg, 1788
 Fehndorf, 1912 gegründet
 Füchtenfeld, (Gem. Wietmarschen)
 Gehlenberg, 1788 (Gem. Friesoythe)
 Hebelermeer, 1788 (Gem. Twist)
 Hesepertwist, 1784 (Gem. Twist)
 Lindloh (Haren), 1788
 Neubörger, 1788
 Neulehe, 1788
 Neudersum, 1788 (Gem. Dersum)
 Neudörpen, 1788 (Gem. Dörpen)
 Neue Picardie, 1725, später in Georgsdorf umbenannt
 Neurhede, 1788 (Gem. Rhede)
 Neuringe, (Gem. Twist)
 Neusustrum, 1788 (Gem. Sustrum)
 Neuversen, 1788 (Gem. Meppen)
 Neuvrees, 1788 (Gem. Friesoythe)
 Papenburg, 1631
 Rühlermoor/Rühlerfeld, (Gem. Twist)
 Rühlertwist, 1788 (Gem. Twist)
 Rütenbrock, 1788
 Schöninghsdorf, 1875, (Gem. Twist)
 Schwartenberg (Haren), 1788
 Schwartenpohl, 1764 (Gem. Wietmarschen)
 Wietmarscher-Twist, (Gem. Wietmarschen)

Ammerland
 Augustfehn (Gem. Apen)
 Friedrichsfehn (Gem. Edewecht)
 Kleefeld (Gem. Edewecht)
 Süddorf (Gem. Edewecht)
 Hogenset (Gem. Edewecht)
 Husbäke (Gem. Edewecht)
 Jeddeloh II (Gem. Edewecht)
 Mosleshöhe (Gem. Edewecht)
 Wittenriede (Gem. Edewecht)
 Petersfehn I (Gem. Bad Zwischenahn)
 Petersfehn II (Gem. Bad Zwischenahn)
 Karlshof (Stadt Westerstede)

Cloppenburg
 Ahrensdorf
 Benthullen
 Edewechterdamm
 Elisabethfehn
 Glaßdorf
 Heinfelde
 Hülsberg
 Kamperfehn
 Kartzfehn
 Ostland
 Overlahe

Oldenburg (Landkreis)
 Harbern I (Gem. Wardenburg)
 Harbern II (Gem. Wardenburg)
 Moslesfehn (Gem. Wardenburg)

Ostfriesland
I Ostfriesland findes følgende kolonier (med angivelse af oprettelsesdatoer og -navne):
 Bargerfehn 1772 (Gem. Uplengen)
 Beningafehn 1772: Familie Lantzius-Beninga (Samtgemeinde Hesel)
 Berumerfehn 1794 (Gem. Großheide)
 Boekzetelerfehn 1647 (Gem. Moormerland)
 Brückenfehn 1772 (Gem. Uplengen)
 Busboomsfehn 1772: Familie Busboom (Samtgemeinde Jümme)
 Büschersfehn 1772: Familie Büscher (Gem. Moormerland)
 Großefehn 1633 (selvstændig Gem.)
 Hatzumerfehn (Gem. Jemgum, keine "Fehnsiedlung")
 Hinrichsfehn; nach 1945: Jan Hinrichs (Stadt Wiesmoor)
 Holterfehn 1820 (Gem. Ostrhauderfehn)
 Hüllenerfehn 1639 (Gem. Ihlow)
 Idafehn 1893: Großherzogin Ida von Oldenburg (Gem. Ostrhauderfehn)
 Ihlowerfehn 1780 (Gem. Ihlow)
 Jheringsfehn 1660: Sebastian Ihering (Gem. Moormerland)
 Klosterfehn 1876 (Gem. Rhauderfehn)
 Lammertsfehn 1772/1773: Familienname Lammert(s) (Samtgemeinde Jümme)
 Lübbertsfehn 1637: Lübbert Cornelius (Gem. Ihlow)
 Lütjensfehn ? (Samtgem. Holtriem)
 Meinersfehn 1773: Familienname Meiner(ts) (Gem. Uplengen)
 Mittegroßefehn (Gem. Großefehn)
 Neuefehn 1660 (Samtgem. Hesel)
 Neukamperfehn 1972: durch Umbenennung (Samtgem. Hesel)
 Nordgeorgsfehn 1829: Georg IV. von Hannover (Gem. Uplengen)
 Oltmannsfehn 1813: Oltmann Leenderts (Gem. Uplengen)
 Ostgroßefehn (Gem. Großefehn)
 Ostrhauderfehn 1769 (selbständ. Gem.)
 Priemelsfehn ca. 1895: Robert Priemel (Gem. Friedeburg)
 Rammsfehn 1929/1930: Staatssekretär Ramm (Stadt Wiesmoor)
 Rhauderfehn 1769 (selbständ. Gem.)
 Spetzerfehn 1746 (Gem. Großefehn)
 Steenfelderfehn 1780/1790 (Gem. Westoverledingen)
 Stiekelkamperfehn 1660 (Samtgem. Hesel)
 Südgeorgsfehn 1829: Georg IV. von Hannover (Gem. Uplengen)
 Veenhusen (Gem. Moormerland)
 Völlenerfehn 1649? (Gem. Westoverledingen)
 Völlenerkönigsfehn 1800 (Gem. Westoverledingen)
 Voßbarg 1787 (Stadt Wiesmoor)
 Wagnersfehn 1771: J. G. Wagner (Samtgem. Esens)
 Warsingsfehn 1736: Dr. Gerhard Warsing (Gem. Moormerland)
 Westgroßefehn (Gem. Großefehn)
 Westrhauderfehn (Gem. Rhauderfehn)
 Wiesederfehn 1797 (Stadt Wiesmoor)
 Wilhelmsfehn 1878/1879: Kaiser Wilhelm I. (Stadt Wiesmoor)
 Zinskenfehn 1772: Rufname Zinske? (Gem. Uplengen)

Mange stednavne er dog som følge af navneændring glemt eller ude af brug i dag:

 Apennärsfehn (= Neufirrel, Gem. Uplengen)
 Aurich-Oldendorfer Fehn (= nördl. Teil von Ostgroßefehn, Gem. Großefehn)
 Bietzerfehn (= Neufirrel, Gem. Uplengen)
 Coldeborgerfehn (= Balkhaus, Gem. Jemgum)
 Falkenfehn (wohl bei Falkenhütten, Gem. Ihlow)
 Fiebings-Fehn (= Fiebing, Gem. Großefehn)
 Jobusfehn (= Neuefehn, Samtgem. Hesel)
 Hagerfehn (= südwestl. Teil von Berumerfehn)
 Hooksterfehn (= Jheringsfehn, Gem. Moormerland)
 Horstenfehn (= Südermoor, Samtgem. Hesel)
 Königsfehn (= Grävenburg, Gem. Westoverledingen)
 Lehmhüttenfehn (= Hinrichsfehn, Stadt Wiesmoor)
 Louwermanns Vehn (= Beningafehn, Samtgem. Hesel)
 Mitlingerfehn (= nördl. Teil von Völlenerfehn, Gem. Westoverledingen)
 Neues Timmeler Fehn (= Neuefehn, Samtgem. Hesel)
 Norderfehn (= Berumerfehn, Gem. Großheide)
 Ostersander Vehn (= Lübbertsfehn, Gem. Großefehn)
 Poggenfehn (bei Müggenkrug, Stadt/Lkr. Wittmund)
 Pottsvehn (= Hüllenerfehn, Gem. Ihlow)
 Rauder-Oster-Fehn (Gem. Ostrhauderfehn)
 Rauder-Wester-Fehn (= Westrhauderfehn, Gem. Rhauderfehn)
 Rorichmohrmervehn (= Warsingsfehn, Gem. Moormerland)
 Timmeler Großes Fehn (= Großefehn, Gem. Großefehn)
 Westersander Vehn (= Hüllenerfehn)
Værd at nævne er også "uofficielle" navne som Tuitjersfehn på Boen, Samtgem. Bunde. (B. E. Siebs: Das Rheiderland, Kiel 1930:27), Busemannsfehn på en del af Warsingsfehnpolder (Gem. Moormerland), hvor familien Busemann havde besiddelser.

Hertugdømmernne Slesvig og Holsten

Koloniseringen af de "jyske heder" var allerede blevet prøvet i lille målestok i den første halvdel af det 18. århundrede tre gange. En fjerde gang begyndte i 1759, men blev af mindre omfang: fra oprindeligt planlagt 4.000 bosættelsessteder blev kun 600 gennemført og kun 500 forblev permanente [6]. Den danske kong Frederik V og hans kansler grev Johann Hartwig Ernst von Bernstorff havde forsøgt at rekruttere bosættere fra det sydlige Tyskland, der kunne udtøre og opdyrke hede og mose i Gottorp Amt og i Flensborg Amt og dermed forøge kronens indtægter. Kolonisterne blev stillet i udsigt at få et hus med den nødvendige indbo og penge, men da de fleste af kolonisterne ankom fra Pfalz, Baden, Württemberg og Hessen, fandt de ingenting. Mange rejste på trods af forbuddet straks igen. De andre opdagede hurtigt, at jorden ikke var egnet til at blive dyrket i større omfang og gav alt for lidt udbytte til, at deres indkomst kunne forsørge en familie. Desuden fik de ikke stillet gødning til rådighed. Husene var de sædvanlige i Sønderjylland og Holsten åbent ildsted, hvoraf de første ikke blev færdige førend 1761, ikke var i overensstemmelse med ønskerne fra de nye bosættere, som var vante til pejse af mursten. For at holde i det mindste nogle af bosætterne, tillod regeringen at installere skorstene.

De oprettede bebyggelser var ofte opkaldte efter kongen som Frederiksholm (Friedrichsholm) og Friedrichsau eller efter hans søn (Prinsemose  (Prinzenmoor), Christiansholm), men nogle gange også blot Ny Børm (Neuborm) i Hollingsted Sogn, Vesterskel (Westscheide) i Havetoft Sogn eller Hanved Koloni (Kolonie) ligesom en bydel i nutidens Hanved (Hanved Sogn).

Noter

Litteratur
 Johanna Linder, Andreas Marschner: "Moorker in Muffrika" – Perspektiven und Prozesse ländlichen Lebens in Geest und Moor des Niederstifts Münster im ausgehenden 18. Jahrhundert , Historisches Seminar Hannover – Lernwerkstatt Geschichte, 2000
 Florian Sepp/Claudius Stein: Trockenlegung des Erdinger Mooses, in: Historisches Lexikon Bayerns
 Ferdinand von Bodungen, Ueber Moorwirtschaft und Fehncolonien. F. Brecke Verlag 1861 Digitalisat
 Karl-Ernst Behre: Ostfriesland – Die Geschichte seiner Landschaft und ihrer Besiedlung. Wilhelmshaven 2014 S. 140 ff
 Karl-Ernst Bungenstab, Axel Heinze: Moorweg – vom ehemaligen Klosterland zur modernen Gemeinde. Esens 2016
 Klaus Fehn: Siedlungsforschung. Archäologie-Geschichte-Geographie, Band 2; Bonn 1984;
 Michael Müller-Wille: "Mittelalterliche und frühneuzeitliche Siedlungsentwicklung in Moor- und Marschengebieten" (i: Siedlungsforschung. Archäologie-Geschichte-Geographie 2, 1984, S . 245-258)
 Hans-Jürgen Nitz: "Die mittelalterliche und frühneuzeitliche Besiedlung von Marsch und Moor zwischen Ems und Weser" (i: Siedlungsforschung. Archäologie-Geschichte-Geographie 2, 1984, S . 43-76)

Tysklands geografi
Nederlandene
Vådområder

Fehn


Agave utahensis ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave). Das Artepitheton utahensis verweist auf das Vorkommen der Art im US-amerikanischen Bundesstaat Utah. Sie ist die am nördlichsten vorkommende Art der Gattung. Englische Trivialnamen sind "Utah Agave" und "Yant".

Beschreibung

Agave utahensis bildet kleine, kompakte Gruppen mit Wuchshöhen von 10 bis 30 cm und 25 bis 40 cm Durchmesser. Die gelbgrünen bis bläulichen, variabel angeordneten, steifen oder gebogenen, linealischen bis lanzettförmigen Blätter mit dem kurzen, spitzen, grauen bis braunen Enddorn sind bis 30 cm lang und 20 bis 30 mm breit. Die Blattränder sind unregelmäßig gezahnt.

Der rispige oder traubenartige Blütenstand wird 150 bis 350 cm hoch. Die becherartigen gelben Blüten sind 25 bis 30 mm lang und 9 bis 12 mm breit.

Die eiförmigen bis länglichen, dreikammerigen Kapselfrüchte sind 9 bis 12 mm lang und bis 8 mm breit. Die schwarzen, glänzenden Samen messen 2 bis 3 mm im Durchmesser.

Die Blühperiode reicht von Mai bis Juni.

Systematik und Verbreitung
Agave utahensis ist im Südwesten der Vereinigten Staaten in den Bundesstaaten Kalifornien, Utah, Nevada und Arizona in verschiedenen Bodenformationen an steinigen Hängen, in Grasland, Wüsten- und Gebirgsregionen und offenem Waldland in 1000 bis 1700 m Höhe verbreitet. Sie ist mit Yucca elata subsp. utahensis, Yucca baccata sowie zahlreichen Kakteenarten wie Sclerocactus parviflorus subsp. havasupaiensis, Navajoa peeblesiana subsp. fickeiseniorum, Escobaria missouriensis subsp. marstonii, Echinocactus polycephalus subsp. xeranthemoides und Echinocereus triglochidiatus subsp. mojavensis vergesellschaftet.

Die Erstbeschreibung durch George Engelmann wurde 1871 veröffentlicht. Ein Synonym ist Agave haynaldii var. utahensis (Engelm.) A.Terracc. (1885).

Es werden folgende Unterarten unterschieden:
 Agave utahensis subsp. utahensis
 Agave utahensis subsp. kaibabensis (McKelvey) Gentry

Die Art gehört in die Untergattung Littaea und wird dort der Urceolatae-Gruppe zugeordnet. Agave utahensis kann bei trockenem Stand kurze Frostperioden bis minus 15 °C vertragen, während Unterart Agave utahensis subsp. kaibabensis der South-Rim-Region am Grand Canyon in 2000 m Höhe Fröste bis minus 20 °C übersteht.

Galerie

Nachweise
 August J. Breitung: Agave utahensis. In: The Agaves. The Cactus & Succulent Journal Yearbook, 1968, S. 21.
 Howard Scott Gentry: Agave utahensis. In: Agaves of Continental North America. The University of Arizona Press, 1982, ISBN 0-8165-0775-9, S. 257–259.
 Zlatko Janeba: Komplex Agave utahensis. In: Kaktusy Special 2. 2010, S. 5–14.

Einzelnachweise

Weblinks

Utahensis
Utahensis

Agave utahensis


Amit Rohidas est un joueur indien de hockey sur gazon né le 10 mai 1993 dans le District de Sundergarh dans l'Odisha. Il faisait partie de l'équipe indienne qui a remporté la médaille de bronze aux Jeux olympiques d'été de 2020.

Vie et carrière
Rohidas est né le 10 mai 1993 dans le village de Saunamara du district de Sundergarh. Il a commencé à jouer au hockey dans son village et a rejoint le Panposh Sports Hostel à Rourkela en 2004. Il a été sélectionné dans l'équipe nationale junior en 2009.

Rohidas a été sélectionné dans l'équipe senior pour la Coupe d'Asie 2013 à Ipoh où l'équipe indienne a remporté la médaille d'argent. Il a fait un retour du côté indien en 2017.

Références

Liens externes
Amit Rohidas sur Hockey India

Naissance en mai 1993
Joueur indien de hockey sur gazon
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020
Médaillé de bronze olympique indien
Naissance en Odisha

Amit Rohidas