Maria Helena Vaquinhas de Carvalho (Lisboa, 29 de Março de 1906 - Lisboa, 1998), também conhecida pelos pseudónimos Maria Helena e Maria Helena Duarte de Almeida, foi uma poetisa portuguesa, com obras publicadas em Portugal e no Brasil.

Era filha de David José de Carvalho e de Hortensia Vaquinhas de Carvalho. Avós paternos :António José de Carvalho e Amélia Augusta de Carvalho. Avós maternos: Francisco Rodrigues Vaquinhas e Francisca Lopes Vaquinhas. Gémea de Maria Fernanda Vaquinhas de Carvalho Varela Cid, sua única irmã, falecida em 1950.

Viveu em Lisboa e em Itália, entre Milão e Roma, durante determinado período do seu casamento com Fingard Duarte d'Almeida, de quem teve o seu único filho, Nuno António Vaquinhas de Carvalho Duarte de Almeida. Durante o casamento e antes do divórcio, publicou sob o nome de Maria Helena Duarte de Almeida (Maria Helena).

Contemporânea de José Régio, Miguel Torga e António Botto, entre tantos outros, Maria Helena nunca integrou grupos ou escolas, antes revelou ao longo da sua vasta obra poética uma personalidade autónoma, de tom predominantemente lírico e subjectivista. Os seus sonetos e poemas traduzem a permanente tensão entre céu e terra, a ascese e o amor, o verbo e a carne, feita numa leitura claramente feminina e isolada, tal como a de Florbela Espanca.

Os temas eternos da poesia encontram na sua obra, a par de uma pureza marcadamente rítmica e algo romântica, uma pujança traduzida confessionalmente no permanente diálogo entre o absoluto e o temporal, no conflito interior entre a caminhada para o Alto e os anseios de realização física, na contradição que torna impossível a paz entre a alma e os sentidos.

Toda a poesia de Maria Helena é escrita num estilo íntimo de grande expressão emotiva e exuberante vivência lírica

Dela escreveu Teixeira de Pascoais. "Que dizer dos poemas de Para além da vida? Que são a única obra poética dramática depois, no tempo, dos sonetos de Antero". E Júlio Dantas sobre o conjunto da sua obra:: " Ousadia excessiva na sua poesia admirável? Talvez alguém o suponha ou diga. Eu confesso-lhe que nesse esplendor de nudez de uma alma - no que faz pensar numa antologia dos assombrosos poetas gregos da decadência! - eu não vi senão candura, candura infantil, resplandecente e heróica. Só candura? Não! Alguma coisa mais. Génio."

Na colectânea coordenada e editada por Aníbal Nobre, "Poetas Imortais", Porto de Mós, 2015, 6 vols, Maria Helena é referida a pp. 55-68 do vol.I como "uma genial Poetisa e uma Poetisa verdadeiramente imortal." No Brasil, Manuel Bandeira reconhece que a poesia de Maria Helena " não precisa de chancela de ninguém" e J G Araujo Jorge considera Maria Helena "não apenas como uma grande poetisa portuguesa, mas da mais alta expressão de lirismo português dos nossos dias."

Obra publicada

 Amanhecer, Portugália, Lisboa, 1925
 O palhaço francês (infantil), Lisboa, 1927, Biblioteca dos Pequeninos,nº7, ed. da Empresa Diário de Notícias, com ilustrações de Eduardo Malta
 Ascensionais (Sonetos e Poemas), Lisboa, 1946, Portugália Editora
 Via Láctea, poemas. Edição da Imprensa Portuguesa 1948
 Presença (Poesia), Porto, 1949, Imprensa Portuguesa
 Da luz que vem do alto, (Poemas), Lisboa, 1950, Imprensa Portuguesa - premiado em Siracusa
 Para além da vida, Lisboa, 1951, Imprensa Portuguesa - Porto
 Poemas sem sentido, Lisboa, 1952, Imprensa Portuguesa
 Cântico da carne , Lisboa, 1953, Imprensa Portuguesa
 À eterna luz dos infinitos sóis (Poesias), Lisboa, 1954
 Poemas, Lisboa, 1956
 …E a carne se fez verbo!, Lisboa,1957
 Concerto a quatro mãos (com J.G. de Araujo Jorge) Editora Vecchi, Rio de Janeiro, 1959
 Alguns nocturnos para as minhas mãos cansadas, Lisboa, 1960, Imprensa Portuguesa, com desenhos de Álvaro Duarte de Almeida
 De mãos dadas ( (com J.G. de Araujo Jorge) Editora Vecchi, Rio de Janeiro, 1962
 Ciclo das múltiplas sensações (colectânea de sonetos), Brasil, 1968, Editora Quipapá
 Tempo de ser quase manhã (Poemas) Rio de Janeiro, Editora Itacolomy
 Ciclo das múltiplas sensações (Coroa de sonetos), Rio de Janeiro,1968, Editora Quipapá

Continuam inéditas as suas seguintes obras de poesia:

 Poemas sem sentido (2º volume)
 Poemas da vida e da morte I
 Poemas da vida II
 Poemas da morte …
 E depois o menino ( infantil )
 Os passos e o caminho
 O sermão da planície
 Nós, o cais e a distância…
 Stanchezza ( em italiano)
 Hauteur ( em francês )
 Lejos ( em espanhol )

Em prosa publicou:

 Conto Agreste (Prémio S.N.I.)
 A visita de D.Pedro II a Portugal (conferência)
 Música Russa (conferência)
 D. Manuel II, o grande infortunado (conferência)
 Sousa Costa - O escritor e a obra (conferência)
 Teatro: Joaninha (de colaboração com Laura Chaves e Paulo Freire)
 Ego te absolvo

Poetas de Portugal

Maria Helena Vaquinhas de Carvalho


Ramona Stucki (* 25. Februar 1982 in Strausberg) ist eine ehemalige deutsche Volleyballspielerin.

Karriere
Stucki interessierte sich zunächst für Schwimmen und Judo, ehe sie ihre Karriere im Volleyball begann. Ihr erster Verein war CJD Berlin. 2003 kam die Mittelblockerin zum VC 68 Berlin, der zwei Jahre später Insolvenz anmelden musste. Anschließend spielte Stucki eine Saison beim TSV Spandau Berlin, der sich später ebenfalls aus finanziellen Gründen zurückziehen musste. Mit dem SC Potsdam erreichte die Junioren-Nationalspielerin 2007 den ersten Platz in der zweiten Liga. Da Potsdam jedoch auf den Aufstieg verzichtete, wechselte Stucki in die Schweizer Nationalliga A zum VBC Biel/Bienne. Im Februar 2008 wurde sie dort entlassen, weil die Verantwortlichen des Vereins ihr einen Vertragsbruch vorwarfen. Stucki kehrte zurück nach Potsdam. 2009 stieg sie schließlich mit den Brandenburgern in die Bundesliga auf. Nach der Saison 2011/12 beendete Stucki ihre Volleyballkarriere.

Weblinks
Profil beim SC Potsdam

Einzelnachweise

Volleyballspieler (Deutschland)
Volleyballspieler (CJD Berlin)
Volleyballspieler (SC Potsdam)
Volleyballspieler (TSV Spandau 1860)
Sportler (Berlin)
Deutscher
Geboren 1982
Frau

Ramona Stucki


James A. Garfield, o 20º presidente dos Estados Unidos, foi baleado na Estação Ferroviária de Baltimore e Potomac, em Washington, D.C., às 9h30 de sábado, 2 de julho de 1881. Ele morreu em Elberon, Nova Jersey, 79 dias depois, em 19 de setembro de 1881. O tiroteio ocorreu menos de quatro meses em seu mandato como presidente. O assassino de Garfield foi Charles J. Guiteau, cujo motivo era vingança contra Garfield por uma dívida política imaginada, e conseguir que Chester A. Arthur fosse elevado a presidente. Guiteau foi condenado pelo assassinato de Garfield e executado por enforcamento um ano após o tiroteio.

Assassinato

Contexto
Charles Guiteau voltou-se para a política depois de fracassar em vários empreendimentos, incluindo teologia, advocacia, cobrança de contas e passar um tempo na utópica Comunidade Oneida. O ex-presidente Ulysses S. Grant era o principal candidato cedo para o republicano candidatura presidencial em 1880 e foi apoiado pelo factor leal. Guiteau decidiu que ele era um defensor fiel e de Grant, e escreveu um discurso chamado "Grant against Hancock".

Quando Grant perdeu a indicação para o candidato azarão  James Garfield, Ele nunca fez o discurso em um ambiente público, mas o imprimiu (ele nunca pagou a conta) e distribuiu várias centenas de cópias. O discurso foi ineficaz, mesmo na forma escrita; entre outros problemas, Guiteau fizera um esforço apressado, mas incompleto, para substituir as referências a Grant por referências a Garfield. Ele se convenceu de que seu discurso foi o grande responsável pela vitória apertada de Garfield sobre o candidato democrata Winfield Scott Hancock. Guiteau acreditava que deveria ser premiado com um posto diplomático por sua assistência supostamente vital, primeiro pedindo um consulado em Viena, depois expressando a disposição de "se contentar" com um em Paris. Ele vagou pela sede republicana na cidade de Nova York durante o inverno de 1880-1881, esperando recompensas por seu discurso, mas sem sucesso.

Guiteau chegou a Washington, D.C., em 5 de março de 1881, um dia após a posse de Garfield, ainda acreditando que seria recompensado. Ele obteve entrada na Casa Branca e viu o presidente em 8 de março de 1881, deixando uma cópia de seu discurso como um lembrete do trabalho de campanha que ele havia feito em nome de Garfield. Guiteau passou os dois meses seguintes perambulando por Washington, hospedando-se em pensões e fugindo sem pagar por suas refeições e hospedagem. Ele passou um tempo indo e voltando entre o Departamento de Estado e a Casa Branca e abordando vários membros do Gabinete e republicanos proeminentes para pressionar sua reivindicação, tudo sem sucesso. Em 13 de maio de 1881, ele foi banido da sala de espera da Casa Branca. No dia seguinte, ele encontrou o secretário de Estado James G. Blaine, que lhe disse: "Nunca mais fale comigo no consulado de Paris enquanto você viver".

A família de Guiteau o havia considerado insano em 1875 e tentou a internação, mas ele tinha escapado. Agora sua mania tomou um rumo violento, e ele decidiu que havia sido ordenado por um poder superior para matar o presidente. Mais tarde, ele declarou: "Deixo minha justificação para Deus."

Guiteau emprestou US$ 15 de George Maynard, um parente por casamento, então saiu para comprar um revólver. A loja de O'Meara em Washington oferecia uma escolha entre duas versões do revólver British Bulldog calibre .442 Webley, um com cabo de madeira e outro com cabo de marfim. Ele preferia o marfim porque achava que ficaria melhor como uma exposição de museu após o assassinato, mas não podia pagar o dólar extra, então o dono da loja baixou o preço por ele. O revólver foi recuperado e exibido pelo Smithsonian no início do século 20, mas desde então foi perdido. Guiteau passou as semanas seguintes perseguindo Garfield e praticando tiro ao alvo. Ele escreveu uma carta a Garfield, dizendo que deveria demitir Blaine ou "você e o Partido Republicano sofrerão". A carta foi ignorada, como toda a correspondência que Guiteau enviou à Casa Branca.

Guiteau continuou a se preparar cuidadosamente; ele escreveu uma carta a William Tecumseh Sherman, o Comandante Geral do Exército, pedindo proteção contra a multidão que ele supunha que se reuniria depois que ele matasse o Presidente, e ele escreveu outras cartas justificando sua ação conforme necessário para curar a dissensão entre as facções do Partido Republicano. Ele passou todo o mês de junho seguindo Garfield por Washington. Em uma ocasião, Guiteau seguiu Garfield até a estação ferroviária quando ele estava vendo sua esposa, a primeira-dama Lucretia Garfield, em um resort de praia em Long Branch, Nova Jersey ; ele decidiu não atirar no presidente então, pois Lucretia era conhecida por estar com problemas de saúde e ele não queria aborrecê-la.

Tiroteio

Garfield estava programado para deixar Washington em 2 de julho de 1881, para suas férias de verão, que foi noticiado nos jornais de Washington, e Guiteau estava esperando por ele na Estação Ferroviária de Baltimore e Potomac na esquina sudoeste da Sixth Street com Constitution Avenue NW em Washington. Garfield chegou à estação a caminho de sua alma mater Williams College, onde deveria fazer um discurso antes de começar suas férias. Ele estava acompanhado por seus filhos James e Harry, e pelo secretário de Estado James G. Blaine; O secretário da Guerra, Robert Todd Lincoln, esperou na estação para se despedir dele. Garfield não tinha guarda-costas ou seguranças; os primeiros presidentes não os empregaram, com exceção de Abraham Lincoln durante a Guerra Civil.

Quando Garfield entrou na sala de espera da estação, Guiteau deu um passo à frente e atirou no presidente à queima-roupa por trás. Garfield gritou: "Meu Deus, o que é isso?", levantando os braços. Guiteau disparou novamente e Garfield desmaiou. A primeira bala atingiu de raspão o ombro do presidente, e a outra o atingiu nas costas, passando pela primeira vértebra lombar, mas errando a medula espinhal antes de parar atrás do pâncreas. Guiteau colocou a pistola de volta no bolso e se virou para sair por um táxi que o esperava do lado de fora da estação, mas colidiu com o policial Patrick Kearney, que estava entrando na estação após ouvir os tiros.

Na delegacia, Kearney exigiu: "Em nome de Deus, cara, por que você atirou no presidente?" Guiteau respondeu: "Sou um fiel e quero Arthur para presidente". A multidão que se reunia rapidamente gritou: " Lincem-no", mas Kearney e vários outros policiais levaram o assassino para a delegacia de polícia a poucos quarteirões de distância. Ao se render às autoridades, Guiteau pronunciou as palavras exultantes, repetidas em todos os lugares: "Sou um fiel dos fiéis! Eu fiz isso e quero ser preso! Arthur é presidente agora!".  Esta declaração levou brevemente a suspeitas infundadas de que o vice-presidente Chester A. Arthur ou seus partidários haviam colocado Guiteau no crime.

Os Stalwarts eram uma facção republicana leal ao senador Roscoe Conkling; eles apoiaram Grant para um terceiro mandato em 1880. Garfield não era afiliado a nenhuma das facções, mas Blaine deu seu apoio a Garfield quando ficou claro que Blaine não poderia ganhar a indicação presidencial. Como um Stalwart autoproclamado, Guiteau se convenceu de que, ao remover Garfield, ele estava dando um golpe para unir as duas facções do Partido Republicano.

Tratamento e morte
Garfield foi levado para o andar de cima da estação ferroviária, consciente, mas em estado de choque. Uma bala permaneceu alojada em seu corpo, mas os médicos não conseguiram encontrá-la. Robert Lincoln ficou profundamente perturbado, pensando no assassinato de seu pai, Abraham Lincoln, dezesseis anos antes; ele disse: "Quantas horas de tristeza eu passei nesta cidade".

Garfield foi levado de volta à Casa Branca, e os médicos lhe disseram que ele não sobreviveria à noite; no entanto, ele permaneceu consciente e alerta. Na manhã seguinte, seus sinais vitais estavam bons e os médicos começaram a esperar pela recuperação. Uma longa vigília começou, e os médicos de Garfield emitiram boletins regulares que o público americano acompanhou de perto durante todo o verão de 1881.

Os engenheiros da Marinha instalaram um refrigerador de ar em um esforço para aliviar Garfield do calor de um verão em Washington. Os médicos continuaram a sondar a ferida de Garfield com dedos e instrumentos não esterilizados, tentando encontrar a bala, e Alexander Graham Bell desenvolveu um detector de metais especificamente para encontrá-la. Ele não teve sucesso, em parte porque a armação de metal da cama de Garfield fez o instrumento funcionar mal, e em parte porque o médico Willard Bliss permitiu que Bell usasse o dispositivo apenas no lado direito de Garfield, onde Bliss insistiu que a bala havia se alojado. Os testes subsequentes de Bell indicaram que seu detector de metais estava em boas condições de funcionamento e que ele teria encontrado a bala se tivesse permissão para usar o dispositivo no lado esquerdo de Garfield.

Em 29 de julho, Garfield se encontrou com seu gabinete pela única vez durante sua doença; os membros estavam sob estrita instrução dos médicos para não discutir nada perturbador. Ele permaneceu acamado na Casa Branca com febres e dores extremas. Seu peso caiu de 95 kg para 58 kg, pois sua incapacidade de manter e digerir os alimentos cobrava seu preço. Enemas de nutrientes foram dados na tentativa de prolongar sua vida porque ele não conseguia digerir os alimentos.A sepse e a infecção se instalaram, e o presidente sofreu alucinações por um tempo. Abscessos cheios de pus se espalharam por todo o corpo enquanto as infecções se espalhavam.

A condição de Garfield piorou sob o clima opressivo do verão em Washington. Em 6 de setembro, Garfield foi levado de trem para Elberon em Jersey Shore, onde os voluntários construíram uma linha de ramal, durante a noite, da estação até o Francklyn Cottage, uma mansão à beira-mar entregue ao seu uso. A intenção era ajudar o presidente a escapar do calor e da umidade de Washington, na vã esperança de que o ar fresco e o silêncio pudessem ajudar sua recuperação. Garfield estava recostado na cama diante de uma janela com vista para a praia e o oceano. Novas infecções se instalam, bem como espasmos de angina. Garfield morreu de um aneurisma de artéria esplênica rompido, após sepse e pneumonia brônquica às 10h35 pm na segunda-feira, 19 de setembro de 1881, em Elberon, Nova Jersey, dois meses antes de seu aniversário de 50 anos. Durante os 79 dias entre o tiroteio e a morte, o único ato oficial de Garfield foi assinar um pedido de extradição de um falsário que havia escapado e foi preso depois de fugir para o Canadá.

A maioria dos historiadores e especialistas médicos agora acredita que Garfield provavelmente teria sobrevivido ao ferimento se os médicos fossem mais capazes. No entanto, a maioria dos médicos americanos da época não acreditava em medidas antissepsicas ou na necessidade de limpeza para prevenir infecções. Vários inseriram os dedos sujos na ferida para sondar a bala, e um médico perfurou o fígado de Garfield ao fazê-lo. Além disso, Bliss havia suplantado o médico de Garfield, Jedediah Hyde Baxter. Bliss e os outros médicos que atenderam Garfield tinham adivinhado errado sobre o caminho da bala em seu corpo; eles haviam sondado para a direita em suas costas em vez de para a esquerda, errando a localização da bala, mas criando um novo canal que se enchia de pus. A autópsia descobriu esse erro e revelou pneumonia em ambos os pulmões e um corpo cheio de pus devido à sepse descontrolada.

O vice-presidente Arthur estava em sua casa na cidade de Nova York quando chegou a notícia na noite de 19 de setembro de que Garfield havia morrido. Ele disse: "Espero - meu Deus, espero que seja um erro", mas a confirmação por telegrama veio logo depois. Arthur tomou posse no início da manhã de 20 de setembro e fez o juramento presidencial. Arthur então partiu para Long Branch para prestar seus respeitos à Sra. Garfield antes de ir para Washington.

O corpo de Garfield foi levado para Washington, onde permaneceu por dois dias no Capitólio antes de ser levado para Cleveland, Ohio, onde o funeral foi realizado em 26 de setembro.

Julgamento e execução
Guiteau foi a julgamento em novembro. Ele recebeu ampla atenção da mídia durante seu julgamento por seu comportamento bizarro, incluindo insultar constantemente sua equipe de defesa, formatar seu testemunho em poemas épicos que ele recitou longamente e solicitar aconselhamento jurídico de espectadores aleatórios na plateia por meio de notas passadas. Guiteau afirmou que não era culpado porque o assassinato de Garfield era a vontade de Deus e ele era apenas um instrumento disso. Ele cantou "John Brown's Body" para o tribunal. Ele estava alheio à indignação e ódio do público americano por ele, mesmo depois de quase ter sido morto duas vezes – uma vez na prisão e outra enquanto era transportado para lá. A certa altura, Guiteau argumentou que Garfield foi morto não por ele, mas por negligência médica: "Eu nego o assassinato, por favor. Admitimos o tiroteio". Ele foi alojado no Hospital St. Elizabeths durante todo o julgamento e até sua execução.

O julgamento de Guiteau foi um dos primeiros casos de grande repercussão nos Estados Unidos em que a defesa de insanidade foi considerada. Guiteau insistiu veementemente que ele era legalmente insano no momento do tiroteio, mas ele não era realmente medicamente insano, o que causou uma grande desavença com seus advogados de defesa e que provavelmente contribuiu para a impressão do júri de que Guiteau estava apenas tentando negar a responsabilidade.

Guiteau estava planejando ativamente iniciar uma turnê de palestras após sua libertação e concorrer à presidência em 1884; ao mesmo tempo, ele se deleitava com o circo da mídia em torno de seu julgamento. Guiteau ficou consternado quando o júri não estava convencido de sua inspiração divina, condenando-o pelo assassinato de Garfield em 25 de janeiro de 1882 e sentenciando-o à morte. Ele foi enforcado em 30 de junho de 1882, apenas dois dias antes do primeiro aniversário do tiroteio, no Distrito de Columbia. Guiteau dançou até a forca e acenou para a platéia, apertou a mão de seu carrasco e, como último pedido, recitou um poema que ele havia escrito chamado "I am Going to the Lordy". A pedido do carrasco, Guiteau sinalizou que estava pronto para morrer deixando cair o papel.

Consequências

O assassinato de Garfield foi fundamental para a aprovação do Pendleton Civil Service Reform Act em 16 de janeiro de 1883. O próprio Garfield havia pedido a reforma do serviço público em seu discurso de posse e a apoiou como presidente na crença de que tornaria o governo mais eficiente. Foi passado como uma espécie de memorial ao presidente caído. Arthur perdeu a indicação republicana em 1884 para Blaine, que perdeu uma eleição apertada para o democrata Grover Cleveland.

A Estação Ferroviária de Baltimore e Potomac foi posteriormente demolida. O local é agora ocupado pelo Edifício Oeste da Galeria Nacional de Arte. O Serviço Nacional de Parques em 2018 colocou placas permanentes à beira da estrada para marcar o local do assassinato e homenagear Garfield. A poucos quarteirões de distância, o Monumento James A. Garfield fica no canto sudoeste do terreno do Capitólio dos EUA.

Garfield ficou de cama por 79 dias sem realizar nenhum dos deveres de seu cargo, exceto a assinatura de um documento de extradição, mas isso não provou ser uma dificuldade porque no século 19 o governo federal efetivamente fechava para o verão. independentemente. Durante a provação de Garfield, o Congresso não estava em sessão e havia pouco para um presidente fazer. Blaine sugeriu que o Gabinete declarasse Arthur presidente interino, mas essa opção foi rejeitada por todos, incluindo Arthur, que não queria ser percebido como alguém que buscava o poder.

O Congresso não tratou do problema do que fazer se um presidente estivesse vivo, mas incapacitado como Garfield, nem o Congresso levantou a questão trinta e oito anos depois, quando Woodrow Wilson sofreu um derrame que o deixou em coma por dias. e o deixou parcialmente paralisado e cego de um olho durante o último ano e meio de sua presidência. A Vigésima Quinta Emenda foi ratificada em 1967 e prevê um procedimento oficial quando a incapacidade de um presidente é reconhecida.

O assassinato de Lincoln ocorrera cerca de dezesseis anos antes, durante os estágios finais da Guerra Civil. Por outro lado, o mandato de Garfield foi marcado (na maior parte) por tempos de paz, e uma complacência geral em relação à segurança presidencial havia se desenvolvido nessa época. Garfield, como muitos outros presidentes, muitas vezes preferia interagir diretamente com o público e, embora alguma forma de segurança estivesse quase certamente em vigor, um detalhe de segurança abrangente não havia sido seriamente considerado pelo Congresso ou pelo presidente até aquele momento. Notavelmente, não seria até o assassinato de William McKinley, cerca de vinte anos depois, que o Congresso finalmente encarregaria o Serviço Secreto dos Estados Unidos da responsabilidade de garantir a segurança pessoal do presidente.

A Casa de Chá Garfield, construída pelos cidadãos de Long Branch, Nova Jersey, com os dormentes da estrada de ferro que foram estabelecidos especificamente para dar acesso de trem de Garfield à sua cidade, ainda está de pé hoje.

Em novembro de 2018, o National Park Service ergueu dois painéis de exibição em Washington para marcar o local do assassinato. Em julho de 2021, o NPS confirmou que esses painéis são permanentes.

Veja também

 Assassinato de Abraham Lincoln
 Assassinato de William McKinley
 Assassinato de John F. Kennedy

Referências

links externos
 Relato da History House sobre a vida de Guiteau e o assassinato de Garfield, parte 1, 2 e 3 .
 James A. Garfield sobre a perspectiva de ser assassinado: cartas e manuscritos originais Fundação de Manuscritos Shapell
 Artigo do New York Times reimpressão acusação
 artigo do New York Times sobre tiro no momento do tiro
 O assassinato de Garfield e o julgamento de Guiteau na Biblioteca do Crime
 Charles Guiteau Trial homepage na Universidade de Missouri-Kansas City
 Coleção Charles J. Guiteau na Universidade de Georgetown

 " The Attempt on the President's Life ", um artigo de setembro de 1881 sobre o tiroteio, impresso no The Atlantic

Violência política nos Estados Unidos
História de Washington, D.C.
Assassinato de James A. Garfield
!Artigos com coordenadas no Wikidata
1881 nos Estados Unidos

Assassinato de James A. Garfield


Tiburcio Pérez Cuervo (Oviedo 1785 - Madrid 1841) fue un arquitecto español. Amigo cercano del pintor aragonés Goya, sobrino del también arquitecto Juan Antonio Cuervo (que fue discípulo, a su vez, de Ventura Rodríguez).

Biografía
Tiburcio es conocido por haber ejecutado en 1836 las obras del Colegio de Medicina y Cirugía de San Carlos (ubicado entre las calles de Atocha y Santa Isabel y en la actualidad es el Colegio de Médicos). Habiendo sido diseñado previamente por el arquitecto real Isidro González Velázquez. A Pérez Cuervo se debe las obras de acondicionamiento de la Iglesia del Espíritu Santo en Madrid, templo que ocupaba el mismo solar que hoy tiene el Congreso de los Diputados.

Referencias

Bibliografía

Arquitectos de España del siglo XVIII
Arquitectos de España del siglo XIX
Arquitectos de Asturias
Nacidos en Oviedo
Fallecidos en Madrid

Tiburcio Pérez Cuervo


Gležanj, čičak, članak, (lat. malleolus) je lateralna i medijalna izbočina/nastavak na distalnom kraju kostiju potkoljenice.

Etimologija
Riječ gležanj potječe od praslavenskog gleznъ, iz kojeg je u hrvatski došao preko ruskog glëzna, poljskog glozna ili litavskog slesnas.

Medicina
Ozljede u području gležnja česte su u sportaša, posebno u nogometu te su različite jačine (inteziteta) ozljede: od istegnuća do loma (frakture).

Oticanje u području gležnjeva javlja se kod zatvorenika koji nose lance na nogama, kao posljedica stalnog pritiska.

Ostalo
Oko gležnjeva se mogu nositi nanogvice (engl. anklets), narukvice za nogu, ali i brojači koraka i mala elektronika.

Izvori

Anatomija

Gležanj


Romelândia es un municipio brasileño del estado de Santa Catarina. Tiene una población estimada al 2022 de 4823 habitantes. Pertenece a la Región metropolitana del Extremo Oeste.

Toponimia
Romelândia, es un topónimo que significa "Tierra de Romeo", quien fue uno de los primeros colonos de la localidad.

Historia
Los hermanos Romeu y Roneci Gransotto fueron los primeros en establecerse en el actual municipio, lo que atrajo más colonos provenientes de Río Grande del Sur. Con la instalación de Madeireira Iguaçu Ltda. en 1942, se creó el primer núcleo urbano del futuro distrito de Romelândia de São Miguel do Oeste. Se emancipó el 23 de septiembre de 1963.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio del municipio
 Sitio de la cámara del municipio

Localidades de Santa Catarina
Localidades establecidas en 1963
Brasil en 1963

Romelândia


The year 1745 in science and technology involved some significant events.

Astronomy
 The Omega Nebula, Messier 25, Messier 35, and IC 4665 are discovered by Philippe Loys de Chéseaux.

Biology
 Charles Bonnet publishes his first work on entomology, entitled Traité d'insectologie.

Geography
 The Cassini projection, a type of map projection, is described by César-François Cassini de Thury.

Medicine
 May 2 – The Company of Surgeons separates from the Company of Barbers of London.
 The Dublin Lying-In Hospital is established by Bartholomew Mosse.

Physics
 The Leyden jar, a device for storing electric charge, is invented by Pieter van Musschenbroek. It Is the first capacitor.
 Andrew Gordon describes the "whirl", the first electrostatic reaction motor, and "electric chimes", the first instance of the application of what comes to be called electric convection, in his Versuch einer Erklarung der Electricitat.
 Ruđer Bošković publishes De Viribus Vivis in which he tries to find a middle way between Newton's gravitational theory and Leibniz's monadology, developing a concept of "impenetrability" as a property of hard bodies which explains their behavior in terms of force rather than matter.

Technology
 The first blasting cap, or detonator, is demonstrated by a William Watson of the Royal Society.

Awards
 Copley Medal: William Watson

Births
 January 6 – Jacques Étienne Montgolfier, French inventor (died 1799)
 January 7 – Johan Christian Fabricius, Danish entomologist (died 1808)
 January 23 – William Jessop, English civil engineer (died 1814)
 February 18 – Alessandro Volta, Italian physicist and chemist (died 1827)
 April 20 – Philippe Pinel, French psychiatrist (died 1826)
 April 26 – Johann Anton Güldenstädt, German naturalist and explorer (died 1781)
 November 30 – Jean-Louis Baudelocque, French obstetrician (died 1810)
 December 15 – Johann Gottfried Koehler, German astronomer (died 1801)
 December 28 – Juan de Ayala, Spanish explorer (died 1797)
 William Cruikshank, Scottish-born anatomist and chemist (died 1800)

Deaths
 November 30 – Johann Bessler, German inventor (born 1680)

References

18th century in science
1740s in science

1745 in science


Gudelige forsamlinger (også kaldtes for konventikler) betegnede i Danmark en religiøs vækkelse blandt lægmand. Et andet navn - primært brugt om de fynske - var forsamlingsbevægelsen.

I kristendommen er vækkelse en billedlig betegnelse for den forandring, der sker med et menneske, når det ved en personlig oplevelse bliver bevidst om sin syndighed og Guds dømmende og tilgivende holdning til synden og synderen. I forlængelse heraf tillige betegnelse for det folkelige røre, der udspringer af en kristen forkyndelse, som sigter imod at skabe vækkelse hos tidens mennesker.

Vækkelsesreligiøsitet kendes fra mange perioder i kristendommens historie, f.eks. inden for forskellige munkeordener og i protestantisk sammenhæng i pietismen. Vækkelsens storhedstid i dansk kristendoms historie er dog først og fremmest 1800-tallet, hvor først de gudelige vækkelser og dernæst disses videreførelse i såvel Indre Mission og grundtvigianismen som Luthersk Mission fik afgørende indflydelse på dansk kirkeliv. Indirekte fik de også indflydelse på samfundslivet i den forstand, at den religiøse vækkelse giver den menige borger "mund og mæle" og dermed lyst til at ytre sig om og deltage i samfundets opbygning og indretning. Den religiøse vækkelse fører dermed videre til en folkelig og demokratisk vækkelse.

Indledning
Denne artikel omhandler efterfølgende danske forhold, hvor gudelige forsamlinger først og fremmest var en religiøs opvækkelse blandt almindelige mennesker, der ønskede at fastholde de pietistiske værdier i form af Kingos salmebog (fra 1698) og Erik Pontoppidan den yngres forklaring til Luthers lille Katekismus Sandhed til gudfrygtighed (1739) og dermed en reaktion mod en for dem uforståelig rationalisme, der var inspireret teologisk af oplysningstidens ideer, opfattelser og holdninger. De opfattede den nye Evangelisk-kristelige salmebog (1798) og Biskop Balles lærebog (1791) som anslag mod den "rene apostoliske børnelærdom".

De gudelige forsamlinger opstod løsrevet og tilfældigt, men alligevel udpræget på lokaliteter, hvor den herrnhutiske Brødremenigheds emissærer havde haft klangbund for deres missionsvirksomhed

Det var virkelig en uafhængig bevægelse, for selv om vækkelsen fik støtte blandt forskellige teologer og præster, var den ledet af almuens egne mænd og kvinder. Den markerer derfor også en ny selvbevidsthed blandt Danmarks almue.

Karakteristisk for lægmandsprædikanterne var det, at deres egen vækkelse byggede på selvoplevelse.Dette betød, at lægmandsprædikanterne havde en indlevelse, en forståelse og billedliggørelse, som i højere grad talte til menigmand end præsternes timelange fabulerende prædikener.

Det var en livskraftig vækkelse, der dog i midten af 1800-tallet fra at være en uorganiseret lægmandsbevægelse, blev organiseret i 3 grupperinger:

 Indre Mission og Grundtvigianerne, som begge ledelsesmæssigt var domineret af teologer/præster, og
 Luthersk Mission, der fortsatte som en lægmandsbevægelse og etablerede sig bl.a. i frikirker.

Referencer

Noter

Kilder
 Martin Schwartz Lausten: Danmarks Kirkehistorie, 3. udgave, 2004.

Dansk kirkehistorie

Gudelige forsamlinger


سرعة الإفلات أو سرعة الانفلات في الفيزياء هي السرعة التي تكون عندها طاقة الحركة لجسم ما، مساوية لطاقته الوضعية (التثاقلية)، أي أن مجموعهما يساوي صفرًا، وهذا يعني أن الجسم حقق سرعة الهروب ليس على السطح ولا في مدار مغلق (بأي نصف قطر). عندما يتحرك الجسم بسرعة هروب وباتجاه مبتعدًا عن الأرض فإنه سوف يتباطأ ويقترب لكنه لا يصل، أي أن السرعة لا تصبح صفر، وإذا تحققت سرعة الهروب لأول مرة فإنه لا داعي للتأثير بمزيد من قوة الدفع على الجسم حتى يستمر في هروبه. وبعبارة أخرى، إذا ما أعطيت سرعة الهروب، فإن الجسم سوف يتحرك مبتعدًا عن الأرض وتتقارب سرعته من الصفر لأن المسافة تتقارب من اللانهاية.

لاحظ أن الحد الأدنى من سرعة الهروب يتطلب عدم وجود احتكاك، الأمر الذي من شأنه أن يزيد من السرعة اللحظية المطلوبة للإفلات من تأثير قوة الجاذبية، لذلك سوف لن يكون هناك مصادر أخرى لسرعة إضافية بالتالي سوف تقل السرعة اللحظية المطلوبة.

من الشائع أيضًا تعريف سرعة الإفلات على أنها السرعة المطلوبة للإفلات من حقل جاذبية.

يرمز لسرعة الإفلات بالرمز  وتحسب بالعلاقة:

حيث  هو ثابت الجذب العام (6.67428 × 10−11 م3 كغ−1 ثا−2 )،  هو كتلة الكوكب، و هو نصف قطره.
 نستخلص من هذا القانون أن سرعة الإفلات لجسم ما لا تعتمد على كتلته وإنما فقط على كتلة الكوكب.

في مجال جاذبية كوكب الأرض، يحتاج جسم ما لمغادرة الأرض والانفلات منها إلى سرعة إفلات  تساوي تقريبا 11.2 كيلومتر/ ثانية، ولكن للإفلات من جاذبية الشمس (والخروج من النظام الشمسي) من نفس النقطة، يحتاج إلى سرعة إفلات 42.1 كيلومتر/ثانية.

عندما تكون السرعة المعطاة أكبر من سرعة الهروب، فإن الجسم سوف يقترب من  hypebrolic excess speed حسب المعادلة الآتية:

في هذه المعادلة الاحتكاك الجوي لم يؤخذ بعين الاعتبار. إن الصواريخ التي تتحرك من حقل الجاذبية فإنها في الواقع لا تحتاج إلى تحقيق سرعة إفلات من أجل الهروب، بل يمكنها أن تحقق نفس النتيجة عند أي سرعة إذا كان هناك وضع مناسب للدفع ووقود كافي لتزويد القوة المتسارعة على الجسم للهروب.

نظرة عامة
إن وجود سرعة الإفلات هو نتيجة لحفظ الطاقة، فبالنسبة لجسم ما ذو طاقة كاملة معطاة، فإنه وأثناء تحركه يخضع لقوى ثابتة ( مثل حقل الجاذبية الثابتة)، تزيد من احتمالية أن يصل لمواقع وسرعات لديها تلك الطاقة الإجمالية، أما الأماكن التي لديها طاقة أعلى فإنه لا يمكن الوصول إليها على الإطلاق. وبالنسبة لطاقة الجاذبية المحتملة في مكان معين، فإن سرعة الهروب هي السرعة الدنيا اللازمة التي يحتاجها الجسم بدون دفع حتى يتمكن من الإفلات من الجاذبية. سرعة الهروب هي في الواقع كمية قياسية ( speed) وليس متجهة ( velocity) لأنها لا تحدد الاتجاه ( أي أنه بغض النظر عن الاتجاه الذي سيسلكه الجسم للهروب ).

إن أبسط طريقة للتوصل إلى قانون سرعة الهروب هي عن طريق استخدام قوانين حفظ الطاقة. للتبسيط، نفترض أن كائن يحاول الهروب من كوكب كروي وأن القوة الوحيدة والمعتبرة التي تؤثر عليه هي قوة الجاذبية. ففي الحالة الأولية i، تصور مثلا أن سفينة فضاء كتلتها m تقع على مسافة r من مركز الكوكب الذي كتلته M، فإن السرعة الأولية تساوي سرعة الهروب. وفي الحالة النهائية f سوف تكون السفينة على مسافة لانهائية من الكوكب بالتالي فإن السرعة تصبح صغيرة جدا وتهمل ونعتبرها صفر. كما أننا سوف نتعامل مع كلا من أنواع الطاقة : الحركية وطاقة الوضع الجاذبية فقط، فمن خلال قوانين حفظ الطاقة:

حيث أن =صفر لأن السرعة النهائية تساوي صفرا، وأيضا = صفر لأن المسافة النهائية تساوي . لذا:

حيث ان  هي معيار الجاذبية القياسي.

قائمة بسرعات إفلات

الانفلات من ثقب أسود

حالة خاصة تتعلق بانفلات جسم من ثقب أسود، في هذه الحالة تلزم حصول الجسم على سرعة تفوق سرعة الضوء. وبما أن تعدي سرعة الضوء للأجسام غير ممكنة فلا يمكن لجسم الانفلات من الثقب الأسود.

الانفلات من المجموعة الشمسية
بتطبيق معادلة الانفلات على الشمس، أي مغادرة المجموعة الشمسية، تستخدم بعد الشمس عن الأرض  وبذلك نحصل على سرعة انفلات 42,1 كيلومتر /ثانية. ولكن هذه السرعة تنطبق في حالة ثبات الأرض.ولكن الأرض تدور حول الشمس بسرعة قدرها 29,8 كيلومتر/ثانية مغادرة المجموعة الشمسية سرعة مقدارها 12,3 كيلومتر/ ثانية بشرط انطلاقه في نفس اتجاه دوران الأرض حول الشمس.
 يسهل إطلاق الأقمار الصناعية بإقلاع الصاروخ الحامل للقمر الصناعي من قاعدة قريبة من خط الاستواء، ويكون اتجاه الإطلاق من الغرب إلى الشرق لأن الأرض تدور حول محورها عند خط الاستواء بسرعة نحو 1000 كيلومتر/ساعة، وهذه تساعد على وصول سرعة الصاروخ وبالتالي سرعة القمر الصناعي إلى 11 كيلومتر/ثانية للوصول والبقاء في مداره حول الأرض.

مراجع

مدارات
ميكانيكا مدارية

سرعة الإفلات


Appenrode ist ein Ortsteil von Ellrich im Landkreis Nordhausen in Thüringen.

Lage
Appenrode liegt im südlichen Vorland des Harzes. Der Ellerbach, ein Zufluss der Zorge, durchfließt die Ortschaft. Die Gemarkung unterliegt auch den Karsterscheinungen des Harzvorlandes. Die landwirtschaftlich genutzten Flächen sind daher meist grundwasserfern. Das Dorf ist über die Landesstraße 2073 und Kreisstraßen zu erreichen. Bis zur nächsten Bahnstation sind es jeweils vier Kilometer.

Geschichte
1190 wurde der Ortsteil erstmals urkundlich genannt. Nach dieser Zeit war der Ort Bischofferode und Bettlershayn unterstellt. Von Bettlershayn siedelten sich nach dem Fleglerkrieg von 1412 am Haynerberg die Leute an. Das war auch ein Schritt zur neuen Selbstständigkeit. Der landwirtschaftlich geprägte Ort hatte meist um die 450 Einwohner. Sie arbeiteten in der Landwirtschaft, auch in der nahen Kriegsindustrie (während der Zeit des Nationalsozialismus) oder meist im Bergbau als Pendler.

Sehenswürdigkeiten

Bei Appenrode befindet sich eine bereits 1589 beschriebene grottenartige Höhle, das Naturdenkmal Kelle. Die noch immer offen zugängliche Höhle besitzt im Zugangsbereich einen hallenartiger Raum von bis zu 25 Meter Höhe, 16 Meter Breite und noch 20 Meter Resttiefe, vor einem Teileinsturz durch fortdauernde Verwitterung im 19. Jahrhundert war diese Halle 95 Meter tief. Am Grund der Höhle befindet sich ein kleiner Höhlensee, dieser besitzt eine maximale Tiefe von 5 Meter. Die Höhle war schon vor zweihundert Jahren eine bekannte Sehenswürdigkeit und wurde auch von Gottfried August Bürger, Johann Wilhelm Gleim und Christoph August Tiedge aufgesucht.

Eine weitere Sehenswürdigkeit ist die Kirche St. Jakobus.

Persönlichkeiten
 Justus Ludwig Günther Leopold (1761–1822), Pfarrer in Appenrode und Verfasser zahlreicher Schriften zur Landwirtschaft; Vater von Friedrich Leopold
 Friedrich Leopold (1795–1875), lutherischer Theologe, Konsistorialrat und Generalsuperintendent der Generaldiözese Hoya-Diepholz

Weblinks

 Appenrode innerdeutsche Grenze Bildergalerie

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Nordhausen
Ellrich
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Nordhausen)
Ersterwähnung 1190
Gemeindeauflösung 1994

Appenrode


Giveon Dezmann Evans (21 de fevereiro de 1995), mais conhecido Giveon (estilizado como GIVĒON), é um cantor e compositor estadunidense.

Carreira
Em 2020, Giveon lançou os EPs, Take Time e When It's All Said and Done, o primeiro sendo indicado ao Grammy de Melhor Álbum de R&B, e o último alcançando o Top 10 na parada de álbuns de R&B dos Estados Unidos.

O single "Heartbreak Anniversary", do álbum Take Time, alcançou o Top 40 nos Estados Unidos e foi certificado como Platina pela RIAA. Em 2021, Giveon foi apresentado ao lado de Daniel Caesar no single Peaches da estrela pop Justin Bieber, que estreou como número um nas paradas Billboard Global 200 e Billboard Hot 100.

Durante a semana de 27 de fevereiro de 2021, Giveon ganhou sua segunda e terceira entrada na Billboard Hot 100 com Heartbreak Anniversary e Like I Want You, entrando nas paradas nos números 74 e 95, respectivamente. Em 12 de março, ele lançou o álbum de compilação When It's All Said and Done... Take Time, uma combinação de seus dois primeiros EPs, que incluía uma nova música intitulada All to Me.

Giveon é conhecido por seus vocais de barítono. Tem inspiração no jazz das décadas de 1960 e 1970. Já citou Frank Sinatra, Frank Ocean, Drake, Adele e Sampha como algumas de suas maiores influências.

Naturais de Long Beach (Califórnia)
Cantores afro-americanos
Cantores de R&B contemporâneo dos Estados Unidos

Giveon


George Biguzzi SX (Calisese di Cesena, Cesena, Itália, 4 de fevereiro de 1936) é bispo emérito de Makeni, Serra Leoa.

Giorgio Biguzzi entrou na congregação dos Missionários Xaverianos e foi ordenado sacerdote em 16 de outubro de 1960. João Paulo II o nomeou bispo de Makeni em 17 de novembro de 1986.

O Papa o consagrou pessoalmente como bispo em 6 de janeiro do ano seguinte; Os co-consagrantes foram Eduardo Martínez Somalo, Secretário de Estado Suplente, e José Tomás Sánchez, Secretário da Congregação para a Evangelização dos Povos.

Em 7 de janeiro de 2012, o Papa Bento XVI acatou a renúncia apresentada por Giorgio Biguzzi por motivos de idade.

Ver também

Bispos católicos da Itália

George Biguzzi


ملعب تيفولي الجديد، وهو ملعب متعدد الإستخدامات في انسبروك في النمسا، وهو يستخدم حالياً لمباريات نادي واكر تيرول، ويستوعب الملعب 17,400 متفرج، وقد بني في عام 2000، وفي كأس الأمم الأوروبية لكرة القدم 2008 تمت زيادة عدد المقاعد إلى 30,000.

و قد سمي الملعب باسم تيفولي الجديد، تخليداً لإسم ملعب تيفولي، والذي هدم في عام 2004 بعد أربعة سنوات من افتتاح الملعب الجديد.

المراجع

استادات بطولة أمم أوروبا 2008 في النمسا
الدوري الأوروبي في ملاعب كرة قدم
الرياضة في إينسبروك
تأسيسات سنة 2000 في النمسا
مبان ومنشآت في إنسبروك
ملاعب رياضية اكتملت في 2000
ملاعب رياضية في تيرول (ولاية)
ملاعب كرة القدم الأمريكية
ملاعب كرة القدم الأمريكية في النمسا
ملاعب كرة قدم في النمسا
مواقع جذب سياحي في إنسبروك
واكر انسبروك
واكر انسبروك (2002)
عمارة القرن 21 في النمسا

ملعب تيفولي الجديد


Joc, iluzie, transparență și mântuire este un film românesc din 2002 regizat de Laurențiu Damian.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 2002 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2002

Joc, iluzie, transparență și mântuire (2002)


CCA may refer to:

Organisations
Canadian Cat Association
Canadian Cattlemen's Association, an advocacy group for the Canadian beef industry
Canadian Centre for Architecture, Montreal, Quebec
Canadian Council on Africa
CCA, a London-based talent agency founded by Howard Pays and Freddy Vale
Center for Contemporary Art Kitakyushu, Kitakyushu, Japan
Centre for Contemporary Arts, Glasgow, Scotland
Centre for Curating the Archive, at the University of Cape Town, South Africa
Children's Craniofacial Association
China Cotton Association
Climate Change Authority
Club Corporation of Asia, Hong Kong-based company and leaseholder for Brocket Hall in Hertfordshire, England
Coastal Conservation Association
Coca-Cola Amatil, a bottler of beverages in the Asia-Pacific region
Combat Command-A, a combined-arms military organization of the U.S. Army from 1942 to 1963; see Combat Command
Combatant Clergy Association, a party in Iran
Comics Code Authority
Community Choice Aggregation
Compañía Colombiana Automotriz, a former car factory in Colombia
Computer Corporation of America, a former computer software company
Concerned Children's Advertisers, former name of Companies Committed to Kids, a defunct Canadian non-profit organization
Conference of Consulting Actuaries, in the United States and Canada
Corporate Council on Africa
Corrections Corporation of America, former name of CoreCivic
Council of Canadian Academies, Ottawa, Ontario
Council for Cultural Affairs, Taiwan (now the Ministry of Culture)
Critics Choice Association
Currency Creek Arboretum, Australia

Education
California Charter Academy
California College of the Arts
California Culinary Academy
Canyon Crest Academy
Cape Cod Academy
Chandigarh College of Architecture
Community College of Aurora
Cornish College of the Arts
Coláiste Chraobh Abhann

Religion
Catholic Campaign for America
Christian Coalition of America
Christian Conference of Asia
Cornerstone Christian Academy (disambiguation)
Covenant Christian Academy (disambiguation)

Sports
Canadian Canoe Association
Canadian Cricket Association
Canadian Curling Association
Canadian Cycling Association
Chinese Chess Association
Cruising Club of America

Economics and finance
 Capital Consumption Allowance
 Capital Cost Allowance
 Chartered Cost Accountant
 Client commission agreement

Law
 Child Citizenship Act of 2000, US
 Civil Contingencies Act 2004, UK
 Clinger–Cohen Act (1996), US
 Communist Control Act of 1954, US
 Competition and Consumer Act 2010, Australia
 Consumer Credit Act 1974, UK
 Court of Criminal Appeal (disambiguation)

Science and technology
 Canonical correlation analysis
 Canonical correspondence analysis, a variation of correspondence analysis
 Chromated copper arsenate
 Circuit card assembly
 Climate change adaptation
 Cold cranking amperes, a measurement on a vehicle battery
 Confirmatory composite analysis
 Combinatorial clock auction
 Copper-clad aluminium wire
 CCA, a codon for the amino acid proline

Computing
 Chosen-ciphertext attack
 Cisco Clean Access, former name of Cisco NAC Appliance
 Common Component Architecture
 Connected-component analysis
 Continuous configuration automation

Medicine
 Cholangiocarcinoma, a type of cancer that forms in the bile ducts
 Common carotid artery, in anatomy
 Congenital contractural arachnodactyly, an autosomal dominant congenital connective tissue disorder

Transportation
 Air China (ICAO callsign)
 Central Connect Airlines, a former airline based in the Czech Republic

Other uses
 Canadian Cascade Arc, the Canadian segment of the North American Cascade Volcanic Arc
 Certified Crop Advisor
 Climate Change Agreement
 Collaborative combat aircraft
 Community Conservation Areas

 Canadian Comedy Awards
 Co-curricular activity (Singapore)
 Container Corporation of America

See also
 Chartered Certified Accountant (designatory letters ACCA or FCCA)
 Circa (disambiguation)

CCA


El distrito de Hallein es un distrito político del estado de Salzburgo (Austria). Se corresponde con la región de Tennengau. La capital del distrito es la ciudad de Hallein.

Localidades con población (año 2018)

Ciudades
 Hallein (18.399)

Ciudades-mercado
 Abtenau (3.324)
 Golling an der Salzach (3.903)
 Kuchl (6.431)
 Oberalm (3.844)

Municipios
 Adnet (3.324)
 Annaberg-Lungötz (2.296)
 Bad Vigaun (1.885)
 Krispl (849)
 Puch bei Hallein (4.088)
 Rußbach am Paß Gschütt (803)
 Sankt Koloman (1.497)
 Scheffau am Tennengebirge (1.292)

(Entre paréntesis, población a 15 de mayo de 2001.)

Enlaces externos

Hallein

Distrito de Hallein


صلاح الحليان مستشار مالي متخصص في الإدارة المالية الشخصية والتخطيط المالي، وعمل في الولايات المتحدة وبالأخص ولايتي كاليفورنيا وفلوريدا كممثل استثمار بعد أن حاز على رخص الاستثمار والتأمين.

يعمل حاليًا كمستشار مالي وتأمين مرخص في دولة الإمارات، وهو خبير محاكم ومحكم مالي وتأمين ولديه برنامج إذاعي في إف إم الشارقة وبرنامج تلفزيوني مع سي إن بي سي عربية، وهو أيضا كاتب في الصحف المحلية.

مصادر

إماراتيون

صلاح الحليان


Alma Maria Katarina Sundquist (1872-1940) est une médecin suédoise. Elle est présidente de l'Association suédoise des femmes diplômées des universités de 1918 à 1924.

Biographie
Alma Sundquist naît le  à Torp, dans la province suédoise du Medelpad, cadette des trois filles du maître de poste Johan Erik Sundquist et de Katharina Kristina Holmer. Après la mort de son père, la famille s'installe à Sundsvall puis à Stockholm où elle obtient son diplôme de fin d'études secondaires au lycée Wallinska en 1891. Elle s'inscrit à l'université d'Uppsala où elle entreprend les études propédeutiques en médecine et philosophie. Elle étudie la médecine à l'Institut Karolinska et obtient son diplôme de médecin en 1900. Elle est membre fondatrice de l'Association des étudiantes d'Uppsala en 1892.

Carrière médicale et engagements institutionnels
En 1901, Sundquist ouvre un cabinet médical privé à Stockholm qu'elle dirige jusqu'en 1939. Spécialisée en gynécologie, maladies vénériennes et dermatologie, elle enseigne l'hygiène dans les écoles de filles et donne des conférences sur l'éducation sexuelle, la contraception et les maladies vénériennes. Elle est médecin scolaire de 1902 à 1918 à l'école privée pour filles  et en 1903 travaille à la polyclinique de la ville de Stockholm spécialisée dans les maladies sexuellement transmissibles.

Les expériences médicales de Sundquist l'ont amenée à s'engager dans des réformes sociales s'attaquant aux problèmes rencontrés par les femmes. Elle est une pionnière de la campagne pour le suffrage des femmes, rejoignant le conseil d'administration lors de la réunion inaugurale de l'Association suédoise pour le droit de vote des femmes (Föreningen för kvinnans politiska rösträtt) (FKPR) en juin 1902. Alma Sundquist est présidente de l'Association suédoise des femmes diplômées des universités (ABKF) de 1918 à 1924, une fonction où elle succède à Karolina Widerström. Andrea Andreen, médecin elle aussi, lui succède en 1924.

En 1916, Sundquist participe à deux conférences de l'historienne Lydia Wahlström destinées aux femmes médecins et étudiantes en médecine. Un comité permanent des femmes médecins ( (KLPK) qui demande la modification des lois qui empêchaient les femmes de travailler comme professionnelles dans le domaine médical, et aide d'autres femmes universitaires dans des efforts similaires est créé.

Sundquist participe à l'Assemblée constitutive de 1922 de l'Association internationale des femmes médecins à Genève et elle en est présidente de 1934 à 1937 . En 1930, avec Bascomb Johnson, un écrivain américain, et , diplomate polonais, Sundquist a été nommé par la Société des Nations pour préparer un rapport sur la traite des femmes et des enfants en Asie.

Alma Sundquist meurt à Stockholm le .

Publications

 avec

 avec

Références

Bibliographie
 .

Liens externes

Médecin suédois du XIXe siècle
Médecin suédois du XXe siècle
Gynécologue suédois
Étudiant de l'Institut Karolinska
Étudiant de l'université d'Uppsala
Naissance en mars 1872
Décès en janvier 1940
Décès à Stockholm
Décès à 67 ans

Alma Sundquist


L'édition 1999 du tournoi de tennis de Vienne se déroule du 11 au  sur dur en intérieur et fait partie de la catégorie International Series Gold. Greg Rusedski remporte l'épreuve en simple et David Prinosil et Sandon Stolle celle en double.

Résultats en simple

Parcours

Tableau

Résultats en double

Parcours

Tableau

Notes et références

Articles connexes
 Tournoi de tennis de Vienne
 Saison 1999 de l'ATP
 Tournoi de tennis de Vienne (WTA 1999) (tournoi féminin)

Liens externes
   Site officiel du tournoi

Navigation

ATP 1999
Vienne
Sport en Autriche en 1999
Tennis en octobre 1999

Tournoi de tennis de Vienne (ATP 1999)


M-16 deseti je studijski album njemačkog thrash metal sastava Sodom. Diskografska kuća Steamhammer objavila ga je 22. listopada 2001.

Popis pjesama

Zasluge

Izvori

Albumi sastava Sodom
Albumi iz 2001.

M-16 (album)


A Copa Espírito Santo de Futebol de 2022 é a 19ª edição do segundo torneio de futebol mais importante do estado do Espírito Santo. Com início em 14 de maio e término em 30 de julho, a competição conta com a participação de quatorze equipes.

Regulamento
Na Primeira Fase, os quatorze participantes foram divididos em duas chaves com sete equipes cada, onde jogam entre si em turno único, com os quatro melhores de cada chave avançando às Quartas de Final. A Fase Final é disputada em sistema de mata-mata, onde os clubes se enfrentam em cruzamento olímpico com jogos de ida e volta, até as semifinais. Os times com melhores campanhas na primeira fase têm o mando de campo nos jogos de volta da fase final.
A final será realizada em jogo único no Estádio Kleber Andrade. O campeão ganha o direito de disputar a Copa do Brasil de 2023, enquanto o vice-campeão garante a sua vaga na Copa Verde de 2023.

Critérios de desempate
Os critérios de desempate serão aplicados na seguinte ordem para cada fase:

Primeira Fase
 Maior número de vitórias
 Maior saldo de gols
 Maior número de gols pró (marcados)
 Confronto direto
 Menor número de cartões vermelhos
 Menor número de cartões amarelos
 Sorteio

Quartas de Final e Semifinais
 Maior saldo de gols nos dois jogos
 Disputa por pênaltis

Final
 Disputa por pênaltis

Participantes

Primeira Fase
Grupo A

Grupo B

Fase Final

Premiação

Técnicos

Estatísticas

Artilharia

Assistências

Hat-tricks

Ligações externas
 Copa Espírito Santo de 2022

Ver também
Campeonato Capixaba de Futebol de 2022 - Série A
Campeonato Capixaba de Futebol de 2022 - Série B
Campeonato Capixaba de Futebol Feminino de 2022

2022
Futebol de 2022 no Espírito Santo

Copa Espírito Santo de Futebol de 2022


Elza Soares, Baterista: Wilson das Neves é o décimo álbum de estúdio da cantora e compositora brasileira Elza Soares e o primeiro e único em colaboração com o músico brasileiro Wilson das Neves, lançado em 1968 pela Odeon, com produção musical de Lyrio Panicali.

Antecedentes
Em 1967, Elza gravou o álbum Elza, Miltinho e Samba com o cantor Miltinho, sua primeira colaboração da carreira. No ano seguinte, a cantora se juntou com o baterista Wilson das Neves, do grupo Os Ipanemas, e que já tinha passado por outras bandas de samba-jazz, como Os Gatos e Os Catedráticos.

Gravação
Assim como títulos anteriores de Elza, a obra foi produzida pelo maestro Lyrio Panicali e com direção artística de Milton Miranda, além de orquestrações do maestro Nilsinho. O repertório é formado por regravações de sucessos da música brasileira, alguns deles até já gravados por Elza, como "Mulata Assanhada", "Se Acaso Você Chegasse", além de outras como "Garota de Ipanema" e "Saudade da Bahia".

Lançamento e legado
Elza Soares, Baterista: Wilson das Neves foi lançado em 1968 pela Odeon em vinil e se tornou, ao longo dos anos, um dos títulos mais importantes da carreira de Elza Soares na década de 1960. Em 2022, o jornalista Flavio de Mattos chegou a afirmar que, na obra, "a cantora se apresenta em sua mais completa maturidade musical".

Em 2002, o álbum foi lançado pela primeira vez em CD a partir da série Odeon - 100 Anos de Música no Brasil, organizada por Charles Gavin. No ano seguinte, o álbum foi incluído na caixa de coleção Negra, com reedição de Marcelo Fróes, com a inclusão de 4 faixas bônus, singles avulsos da época.

Em 2015, 47 anos após o lançamento do álbum, Wilson das Neves e Elza Soares se reuniram em show ocorrido no Sesc Vila Mariana, em São Paulo, com o repertório do disco.

Em 2022, Elza Soares regravou "Balanço Zona Sul", uma das faixas do projeto, no álbum Elza ao Vivo no Municipal.

Faixas
A seguir lista-se as faixas de Elza Soares, Baterista: Wilson das Neves:
Lado A
"Balanço Zona Sul"
"Deixa Isso Prá La"
"Garôta De Ipanema"
"Edmundo = In The Mood"
"O Pato"
"Copacabana"
Lado B
"Teleco Teco Nº 2"
"Saudade Da Bahia"
"Samba De Verão"
"Se Acaso Você Chegasse"
"Mulata Assanhada"
"Palhaçada

Álbuns de 1968
Álbuns de Elza Soares
Álbuns de Wilson das Neves
Álbuns em língua portuguesa


Zırlankaya, Antalya ilinin Serik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin hemen batı kısmın da bulunan ve zırlak adı verilen  büyük yatay bir kayadan geldiği söylenmektedir. Zırlak kaya zamanla zırlankaya olarak değişmiştir.

Coğrafya
Antalya il merkezine 46 km, Serik ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Serik'in mahalleleri

Zırlankaya, Serik


Danska úrvalsdeildin eða Superligaen er efsta deildin knattspyrnu karla í Danmörku. Deildin var stofnuð árið 1991 og eru 12 lið sem keppa og 2 sem falla hvert ár. Sigursælasta liðið er FC Köbenhavn með 15 titla.

Úrvalsdeildir knattspyrnu í Evrópu
Íþróttir í Danmörku

Danska úrvalsdeildin


Lanțul de dimensiuni (, ,) este un șir de dimensiuni liniare sau unghiulare care formează un contur închis și care determină poziția reciprocă a suprafețelor sau/și axelor unei piese sau a mai multor piese într-o unitate de asamblare. O definiție alternativă (numai pentru dimensiuni liniare) este următoarea. "Lanțul de dimensiuni este un set de dimensiuni paralele independente care se succed una după alta, pentru a crea un circuit geometric închis". Acestea pot fi dimensiuni care specifică poziția reciprocă a elementelor componente la o piesă sau dimensiunile mai multor piese într-o unitate de asamblare. În vederea construirii/definirii  unui lanț de dimensiuni, dimensiunile pot fi considerate vectori care sunt uniți cap-coadă, formând un lanț, trecând în succesiune prin fiecare piesă componentă din ansamblu. O altă definiție este formulată astfel: Lanțul de dimensiuni este un grup sau lanț de dimensiuni inter-conectate sau reciproc conectate care constă din dimensiuni măritoare și reducătoare ce sunt denumite dimensiuni/elemente componente, precum și o dimensiune de închidere.

Se numesc lanțuri de dimensiuni de asamblare acele lanțuri de dimensiuni care determină, la asamblarea mașinilor, poziția relativă a suprafețelor funcționale ale mașinii sau mecanismelor acesteia. Lanțurile de dimensiuni ale căror elemente componente sunt dimensiunile obținute la operațiile tehnologice succesive ale procesului tehnologic al executării piesei și adaosurile de prelucrare pe operații tehnologice se numesc lanțuri de dimensiuni ale pieselor.

Dimensiunile separate care alcătuiesc lanțul de dimensiuni se numesc elemente componente, iar lanțul de dimensiuni se termină cu un element de închidere (, ) (sau dimensiune rezultantă). Elementele componente parțiale (piesele) sunt dimensiuni fie dimensionate direct pe desenul de execuție al aceleiași piese, fie care provin din fabricația precedentă, posibil din operații de asamblare a pieselor. Elementul de închidere într-un lanț de dimensiuni dat reprezintă dimensiunea rezultantă ultimă la prelucrarea piesei sau, la asamblare - jocul sau strângerea rezultate în acest proces. Pe desenele de execuție ale ansamblurilor valoarea jocului sau strângerii nu se indică de obicei. Mărimea/dimensiunea, toleranța și abaterile limită ale elementului de închidere depind direct de dimensiunile și toleranțele  elementelor componente ale lanțului.

Metode de rezolvare a lanțurilor de dimensiuni

Prin rezolvarea lanțurilor de dimensiuni se înțelege determinarea valorilor nominale, toleranțelor și abaterilor limită ale tuturor elementelor lanțului, astfel încât să se asigure economicitatea prelucrării și asamblării. Contribuții importante în această problematică au avut N.A. Borodacev, B. S. Balakșin, P. F. Dunaev.

În funcție de modul în care modificarea elementelor componente afectează modificarea elementului de închidere, se deosebesc două tipuri de elemente componente în lanțurile de dimensiuni:

- elemente componente măritoare sunt elemente componente parțiale (dimensiuni ale pieselor) a căror mărire conduce la mărirea elementului de închidere;

- elemente componente reducătoare (de micșorare) sunt elemente componente parțiale (dimensiuni ale pieselor) a căror mărire conduce la micșorarea elementului de închidere.

La rezolvarea lanțurilor de dimensiuni apar două tipuri de probleme:
 problema directă denumită și analiza toleranțelor: fiind cunoscute abaterile limită ale elementelor componente parțiale se determină abaterile limită ale elementului de închidere. Rezolvarea problemei directe constituie un calcul de verificare. Software-ul SolidWorks 3D CAD include un instrument de analiză a toleranțelor TolAnalystTM care verifică în mod automatizat efectele toleranțelor asupra pieselor și ansamblurilor, pentru a asigura îmbinarea () compatibilă a componentelor și pentru a verifica schemele de amplasare a toleranțelor înainte ca produsul să ajungă în producție. Instrumentul TolAnalyst evaluează toleranțele min/max și efectuează analiza toleranțelor prin metoda RSS, care se prezintă mai jos;
 problema indirectă (denumită și problema inversă), sau sinteza toleranțelor: folosind abaterile limită cunoscute ale elementului de închidere, date de cerințe funcționale, se face calculul de proiectare a abaterilor  limită ale elementelor componente parțiale.Rezolvarea problemei indirecte constituie, așadar, un calcul de proiectare a lanțurilor de dimensiuni, care trebuie să fie efectuat pentru determinarea toleranțelor  componentelor unui ansamblu.
Pentru rezolvarea lanțurilor de dimensiuni în practica inginerească se folosesc următoarele metode:
 Metoda interschimbabilității totale, denumită și metoda de maxim și minim se bazează pe condiția ca elementele componente ale lanțului de dimensiuni, incluse în lanț ca dimensiuni tolerate, să asigure - inclusiv la valorile extreme (superioară și inferioară) permise de câmpurile lor de toleranță - respectarea toleranței date a elementului de închidere. În literatura de limbă engleză, această metodă este denumită metoda aritmetică de calcul sau Worst Case method (trad. Metoda celui mai defavorabil caz) [v. ref. nr. 1]. Această metodă este valabilă cu condiția menținerii/respectării abaterilor limită prescrise ale elementului de închidere pentru orice combinare a dimensiunilor reale ale elementelor componente (însă aflate în câmpurile lor de toleranță), adică inclusiv a valorii limită superioară și valorii limită inferioară. Modelul Worst Case presupune că toate dimensiunile tolerate vor fi egale cu una din valorile lor limită (maximă, respectiv minimă).  Acest model  nu ia în considerare distribuțiile dimensiunilor reale individuale, ci faptul că aceste dimensiuni nu depășesc limitele prescrise ale câmpurilor de toleranțe respective. Această metodă garantează asamblarea a 100% din piesele componente ale lanțului și asamblarea va funcționa corect, cu piese componente interschimbabile (de unde și denumirea de "interschimbabilitate totală"). Totuși, din cauza cerinței de precizie mai ridicată a elementului de închidere, sunt necesare, la proiectare, toleranțe foarte strânse ale elementelor componente și prin urmare, rezultă costuri de fabricație mari pentru prelucrarea și controlul pieselor și procente mai mari de rebut, încât fabricația devine neeconomică. Metoda aritmetică de calcul (sau a interschimbabilității totale) este așadar recomandată pentru calculul circuitelor dimensionale (lanțurilor de dimensiuni) cu număr mic de elemente componente sau în cazul în care, la proiectarea produsului, este acceptabilă o toleranță mai mare a elementului de închidere. Metoda se aplică, de exemplu, la asamblarea pieselor cilindrice netede care formează ajustaje , lanțul de dimensiuni fiind format din trei elemente: diametrul arborelui, diametrul alezajului și jocul/strângerea care constituie elementul de închidere. Metoda descrisă se aplică deseori la fabricația în serii mici.
Pentru rezolvarea lanțului de dimensiuni prin metoda interschimbabiblității totale, se consideră ecuația de bază (sau fundamentală) a lanțului de dimensiuni. Pentru explicitarea ecuației de bază/fundamentale se adoptă un sens de parcurgere a lanțului de dimensiuni și se admite (convențional) un sens pozitiv de parcurgere a elementelor, de exemplu spre dreapta, și un sens negativ de parcurgere - spre stânga.  Ecuația de bază  exprimă valoarea dimensiunii medii a elementului de închidere AΔmed în funcție de valorile medii ale dimensiunilor elementelor componente măritoare, respectiv reducătoare:
    AΔmed = Σμimăr - Σμjred     (1)
unde μimăr sunt dimensiunile medii ale componentelor i măritoare; μjred - dimensiunile medii ale componentelor j reducătoare; i = 1...k numărul de componente măritoare; j = k+1,...,n numărul de componente reducătoare; n - numărul total de elemente componente parțiale (dimensiuni) ale lanțului de dimensiuni.

Toleranța elementului de închidere TΔ se calculează cu relația:

    TΔ = ΣTi         (2)
unde Ti este toleranța elementului component i; i =1...n; n - numărul total de elemente componente. Toleranța elementului de închidere crește aproximativ liniar cu numărul total n de elemente componente.

Ecuația (2) este denumită ecuația preciziei lanțului de dimensiuni și indică faptul că toleranța  elementului de închidere este egală cu suma toleranțelor elementelor componente.

Dimensiunile limită ale elementului de închidere AΔmin și AΔmax sunt calculate cu relațiile (3):
  AΔmin = AΔmed - TΔ/2 ; AΔmax =AΔmed+TΔ/2 (3)

Metoda Lăzărescu  se bazează pe algebra dimensiunilor  și conduce la același rezultat ca și la metoda de maxim și minim (v. ref. 6, p.45).

La metoda elaborată de prof. Ion Lăzărescu, se consideră că un calcul cu dimensiuni tolerate este un calcul algebric, aplicat unor sume neefectuate, în care se adună algebric mărimile de același fel  și unde, în cazul schimbării semnului abaterilor (la scăderea unor dimensiuni)  este necesar să se inverseze abaterile - pentru ca abaterea superioară să dea dimensiunea maximă, iar abaterea inferioară să dea dimensiunea minimă.
 Metoda interschimbabilității parțiale. În timp ce la metoda interschimbabilității totale s-a presupus că toate elementele componente sunt executate simultan la valorile lor limită superioară, respectiv inferioară, permise de toleranțe (situație care este rareori probabilă), la metoda interschimbabilității parțiale se consideră că dimensiunile elementelor componente ale lanțului de dimensiuni sunt mărimi aleatoare în limitele câmpurilor de toleranță, iar probabilitatea apariției valorilor limită ale abaterilor dimensiunilor în procesele de fabricație ale pieselor este mică. În consecință, abaterea elementului de închidere se va obține prin însumarea prin metoda probabilistă (pe baza formulelor teoriei probabilităților) a abaterilor dimensiunilor individuale componente ale lanțului. Cu un anumit risc implicat, preliminar ales, de a nu se putea asambla produsul  din cauza nerespectării toleranței la elementul de închidere (de ordinul a 1%), toleranțele componentelor parțiale din lanțul de dimensiuni pot fi majorate (față de metoda interschimbabilității totale). Astfel, această metodă garantează numai o interschimbabilitate parțială a asamblării, cu un procent mic de cazuri nefavorabile (rebut). Exemplu de aplicare: pentru pistoanele motoarelor cu ardere internă.

Ținând seamă de toleranțele mai mari ale dimensiunilor parțiale, rezultă o micșorare a costurilor de fabricație. Această metodă de rezolvare a lanțurilor de dimensiuni este utilizată în principal la producția de masă și de serii mari, la care economiile la costurile de fabricație, obținute prin execuția pieselor cu toleranțe majorate , depășesc costurile asamblării, rezultate din interschimbabilitatea incompletă (parțială) a asamblării componentelor. Metoda se folosește la fabricația de serie și de masă a produselor având lanțuri de dimensiuni cu număr mare de elemente componente.

În literatura de specialitate în l. engleză această metodă de analiză a toleranțelor în lanțurile de dimensiuni este denumită Root-sum-squared (RSS) method (trad. Metoda radicalului sumei pătratelor). Această metodă de calcul este larg răspândită și constituie o metodă de calcul statistic (probabilistic) al lanțurilor de dimensiuni.

Metoda RSS face parte din metodele de calcul statistic al lanțurilor de dimensiuni și se bazează pe prezumția că dimensiunile componente individuale ale lanțului sunt variabile aleatoare, cu distribuții independente una de alta, și a căror frecvență de apariție corespunde legii normale. Valorile limită ale dimensiunilor -variabile aleatoare satisfac intervalul de toleranță (μ + 3σ)...(μ - 3σ), iar abaterea standard σi a variabilei aleatoare față de valoarea medie μ a dimensiunilor este dată de relația:

    σi = Ti/6
unde Ti este toleranța elementului component i.
Dimensiunea elementului de închidere este determinată de valoarea sa medie:

    μ = Σμimăr - Σμjred

Abaterea standard a elementului de închidere σΔ se calculează după principiul radicalului din suma pătratelor abaterilor standard ale elementelor componente:

unde n este numărul total de elemente componente ale lanțului de dimensiuni.

 Metoda "6 Sigma" este o metodă de analiză statistică extinsă, relativ nouă, folosită în special în SUA și constituie o modificare a metodei standard RSS. Metoda 6 Sigma introduce indicii de capabilitate a procesului Cp și Cpk în problemele de rezolvare a lanțurilor de dimensiuni. Acești indici de capabilitate sunt folosiți la evaluarea preciziei de prelucrare asigurate în procesele de prelucrare mecanică.
Utilizarea metodei 6 Sigma este adecvată în cazul unei calități ridicate a proceselor de fabricație, pentru volume de producție mari.

 Metoda asamblării selective (sau interschimbabilității pe subgrupe de sortare) este utilizată la producția de masă și de serie mare a produselor precise, care nu necesită interschimbabilitate funcțională (în sensul de interschimbabilitate totală) înăuntrul produsului. Toleranțele ajustajelor necesare din cerințe funcționale se obțin la asamblarea produsului, care este precedată de selectarea preliminară a componentelor individuale în subgrupe de toleranțe dimensionale (subintervale de toleranțe). Dimensiunile de fabricație ale componentelor pot fi prescrise pe desenele de execuție cu toleranțe mai mari, astfel încât piesele să se execute economic. Toleranțele dimensionale rezultante, mai strânse, pe fiecare subgrupă, se obțin prin combinarea (împerecherea) practică a elementelor din subgrupele sortate de același ordin (piesele conjugate pot fi numai din aceeași clasă de sortare). Numărul de subgrupe de sortare (subintervale de toleranțe) trebuie să fie ales identic pentru diferitele tipuri de piese componente ale lanțului de dimensiuni. Pentru a determina dimensiunea rezultantă a elementului de închidere pe subgrupă, se utilizează "metoda celui mai defavorabil caz" (Worst Case), descrisă anterior, cu excepția faptului că acest calcul nu include întreaga toleranță de fabricație a fiecărei piese componente, ci numai toleranțele mai strânse, aplicabile la subgrupele selectate de toleranțe.

Metoda asamblării selective este o metodă foarte eficientă de rezolvare a lanțurilor de dimensiuni, deoarece permite o creștere substanțială a toleranțelor de fabricație ale componentelor parțiale și prin urmare, o reducere semnificativă a costurilor de fabricație. Totuși, costurile operaționale vor crește, deoarece este necesar, de obicei, să se înlocuiască întreaga componentă asamblată,în cazul uzurii sau deteriorării unei componente parțiale (piese) în timpul exploatării/funcționării produsului. Repararea mașinilor este mai complexă, deoarece este necesar să se mărească nomenclatura pieselor de schimb, care trebuie livrate și asamblate pe subgrupe de sortare.

Pentru ca metoda asamblării selective să fie eficientă se impune să fie rezolvată problema alegerii optime (combinării/împerecherii)  a componentelor. Componentele utilizate din subgrupele individuale trebuie să fie reciproc împerecheate (combinate) astfel încât să fie posibil să se asambleze numărul maxim posibil de produse care satisfac cerințele funcționale pe subgrupele de sortare (cerința de precizie a  elementului de închidere pe subgrupă), folosind numărul dat de componente fabricate.

Problema găsirii tuturor combinărilor subgrupelor de componente parțiale (piese), pentru care sunt satisfăcute cerințele funcționale pentru elementul de închidere, trebuie să fie rezolvată la proiectarea lanțului de dimensiuni, înainte de începerea producției. Numărul de combinări corespunzătoare/acceptabile va depinde de toleranța generală de fabricație a componentelor, precum și de numărul ales de subintervale de toleranță. Lanțul de dimensiuni trebuie să fie proiectat astfel încât numărul de combinări/împerecheri  acceptabile la asamblare să fie cuprins în limite rezonabile.

Pentru un număr mic de combinări acceptabile, probabil nu va fi posibil să se folosească toate piesele fabricate, în timpul procesului de asamblare (rămân piese neutilizate). Procentul de ansambluri corespunzătoare se micșorează  în acest caz și produsul devine mai scump. Pe de altă parte, un număr mare de combinări acceptabile   indică o proiectare ineficientă. În această situație, lanțul de dimensiuni ar putea fi proiectat, probabil, în mod optim cu toleranțe mai mari ale componentelor parțiale (pieselor) sau cu un număr mai mic de subintervale de toleranță.

Optimizarea numărului de produse asamblate pentru un număr dat de piese fabricate în subintervalele individuale de toleranță are ca scop să determine o procedură optimă de asamblare, pentru a obține cel mai mare număr posibil de produse asamblate. Această problemă trebuie rezolvată în mod repetat în timpul producției, oricând înainte de a realiza completarea stocului și înainte de începerea asamblării. Utilizarea algoritmului de optimizare necesită folosirea calculatorului electronic.

Metoda asamblării selective se aplică în mod curent la rezolvarea lanțurilor de dimensiuni cu număr mic de elemente componente (2-3 piese, uneori chiar 4 piese) și precizie foarte mare, la fabricația de serie mare și de masă , de exemplu la asamblarea rulmenților cu bile sau cu role, la ajustajul bolț-piston, la ajustajul piston-cămașă  de cilindru, la asamblarea elemenților pompelor de injecție etc. Asamblarea selectivă se aplică nu numai pentru îmbinările pieselor cilindrice, ci și pentru îmbinări conice, prismatice și îmbinări filetate.

Pentru ca utilizarea metodei de asamblare selectivă să fie eficientă este necesar să fie perfect organizate activitățile de sortare (selecție) păstrare, transport și asamblare a tuturor subgrupelor. Pentru sortarea dimensională a pieselor se folosesc automate de sortare, de înaltă productivitate. Piesele din fiecare subgrupă de sortare dimensională se marchează și sunt aduse la asamblare în containere sau ambalaje separate.

Lanțuri de dimensiuni tehnologice
Lanțurile de dimensiuni tehnologice sau lanțurile de dimensiuni ale pieselor sunt analizate la proiectarea proceselor tehnologice de prelucrare mecanică. Pentru  fiecare element component (dimensiune) realizat(ă) la operațiile succesive de prelucrare se calculează dimensiunile intermediare (pe operații tehnologice), care sunt denumite și dimensiuni tehnologice, care împreună cu adaosurile de prelucrare pe operații formează lanțuri de dimensiuni tehnologice. Elementele componente ale acestor lanțuri de dimensiuni prezintă abateri dimensionale în limitele toleranțelor. Datorită caracterului de închidere, specific lanțurilor de dimensiuni, toleranțele la dimensiunile intermediare/tehnologice nu pot fi stabilite arbitrar, fără a ține seama de toleranțele celorlalte elemente componente. De aceea, apare necesitatea calculului acestor tipuri de lanțuri de dimensiuni, cu scopul determinării toleranțelor interdependente la dimensiunile intermediare. Toleranțele tehnologice pentru operațiile intermediare se stabilesc corespunzător cu precizia economică de prelucrare, asigurată de fiecare procedeu de prelucrare aplicat succesiv piesei.

Lanțurile de dimensiuni tehnologice se rezolvă prin una dintre următoarele metode: a) metoda de maxim și minim; b) metoda de calcul probabilistic.

Note

Lectură suplimentară
 Fortini, E. T., Dimensioning for Interchangeable Manufacture, Industrial Press, New York, NY, 1967
 Thomas E. French, Charles J. Vierck et al. A manual of engineering drawing for students and draftsmen. 8th ed. New York, McGraw-Hill, 1953
Fabricație Dezvoltare de produs Managementul calității Metrologie

Lanț de dimensiuni


අධිෂ්ඨානය යනු අසීරු අරමුණක් වෙනුවෙන් උත්සාහවන්ත ව බාධක මැඬ පැවැත්වීම සඳහා සම්බන්ධ වන ධනාත්මක සහ භාවාත්මක හැඟීමකි.  එනම් අරමුණ කරා ළඟා වීමට ප්‍රථම එය සම්පූර්ණ කර ගැනීම සඳහා උපකාරී වන හැසිරීම සඳහා පෙලඹ වීමක් අධිෂ්ඨානය මඟින් සිදු වේ. මිනිසුන් අධිෂ්ඨානය සලකන්නේ චිත්තාවේගයක් ලෙස බව ඇතැම් ප්‍රායෝගික පර්යේෂණ මඟින් අදහස් කෙරේ. එනම් අධිෂ්ඨානය යනු දැනුවත් ව හට ගන්නා තත්ත්වයකට පමණක් සීමා නොවන නො දැනුවත් ව ද සිතේ හට ගන්නා තත්ත්වයක් බවයි.  මනෝවිද්‍යා සාහිත්‍යයේ, අභියෝගය හා උද්යෝගය වැනි වෙනත් පද වලින් ද අධිෂ්ඨානය පිළිබඳ ව පර්යේෂණ සිදු කර තිබේ. අනෙකුත් ධනාත්මක චිත්තාවේග සමඟ සසඳා බලන විට එමගින් පෙනී යන්නේ අධිෂ්ඨානය සම්බන්ධයෙන් පර්යේෂණ සිදු කිරීම අඩු බවකි.

මනෝවිද්‍යා ක්ෂේත්‍රයේ, විවිධ චිත්තාවේග පිළිබඳ ව සිදු කළ බොහෝ පර්යේෂණ වල දී වැඩි අවධානයක් යොමු කර ඇත්තේ ඍණාත්මක චිත්තාවේග සහ ඒ හේතුවෙන් ඇති වන හැසිරීම් කෙරෙහි ය.  කෙසේ වෙතත්, මෑතක දී සිදු කළ අධිෂ්ඨානය පිළිබඳ ධනාත්මක මනෝ විද්‍යා අධ්‍යයන වල ඇතුළත් වන්නේ අධිෂ්ඨානය යනු උත්සාහ කිරීම සහ සාර්ථක වීම වැනි වැදගත් ප්‍රතිඵල කරා පුද්ගලයන් යොමු කරවන ධනාත්මක චිත්තාවේගයක් ලෙසය.

ප්‍රධාන න්‍යායයන්

ස්වයං අධිෂ්ඨාන න්‍යාය

ජෛව මනෝ සමාජීය ආකෘතිය

තක්සේරු න්‍යාය

ප්‍රායෝගික සොයාගැනීම්

චිත්තවේගීය අත්දැකීම්

චිත්තවේගීය ප්‍රකාශනය

යෙදීම්

පන්ති කාමරය, සේවා ස්ථානය සහ පවුල් පරිසරය

සෞඛ්‍යය සහ යහපැවැත්ම

අන්තර් පුද්ගල සම්බන්ධතා

මූලාශ්‍ර

නායකත්‍වය

අධිෂ්ඨානය


Palas, Türkçede genellikle lüks ve gösterişli büyük yapıları (oteller vs.) tanımlamakta kullanılır. Türkçedeki saray sözcüğünün Batılı dillerdeki karşılığıdır. Palas sözcüğü ile şunlardan biri kastedilmiş olabilir:

 Saray, hükümdarların veya dinî liderlerin ikâmet ettiği büyük ve gösterişli yapı.

Yerleşim yerleri
 Palas, Sarıoğlan

Bina ve tesisler
 Pera Palace Hotel
 Mardan Palace (Antalya)
 Ankara Palas

Kaynakça

Fransızcadan Türkçeye geçen sözcükler

Palas


Das Haus Vornholz ist ein denkmalgeschütztes Profangebäude in Ostenfelde, einem Ortsteil von Ennigerloh im Kreis Warendorf (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Die ausgedehnte Anlage auf zwei Inseln, mit zum Teil wehrhaftem Gepräge, ist von doppelten Gräben und einem Wall umgeben. Auf der Rückseite befindet sich ein Parkgelände. Die Anlage wurde 1172 erstmals urkundlich erwähnt.

Um 1330 verlegte der Ritter Hiricus dictus Vinke de Ostenfelde seinen Wohnsitz vom Osthov auf die 500 Meter nordöstlich gelegene und von ihm erbaute Burg Varenholte. Aus Varenholte, was soviel heißt wie "vor dem Holze, bzw. vor dem Walde", wurde irgendwann "Vornholz". Bis 1481 blieb die Burg im Besitz der Vincke von Ostenfelde. Ende des 15. Jahrhunderts kam Vornholz an die von Pladies zu Huntemühlen und 1535 wechselte es über Anna von Pladies an Heinrich Vogt von Elspe. 1602 verkaufte Bernhard Vogt von Elspe das Gut an Bernhard von Wettberg.

1655 brannte die Burg aus und wohl aus Geldmangel verkaufte der Rittmeister Albert von Schulz die Burg an Dietrich Hermann von Nagel, Oberkommandierenden der Münsterischen Truppen, und seine Gattin Margaretha Magdalena von Schilder. Diese ließen die ausgebrannte Burg abbrechen und an gleicher Stelle das heutige Schloss erbauen, nach Plänen des Architekten Peter Pictorius, im Stil des väterlichen Haus Itlingen. Hermann Adolph von Nagel (1689–1744) heiratete Johanna Elisabeth Freiin van Doornick, die Erbin von Haus Wohnung. Die Familie von Nagel-Doornick besitzt Haus Vornholz bis heute.

Nach einem Brand wurde das Haupthaus 1666 für Dietrich Hermann von Nagel durch Peter Pictorius neu errichtet und danach mehrfach verändert. Modernisierungen wurden 1841 durchgeführt. Die Seitenflügel sind, unter Verwendung älterer Teile, wohl etwas jünger. Der nördliche Kapellenflügel wurde 1841 verändert. Der Nordtrakt ist am westlichen Ende innen mit 1799 bezeichnet.

Die ehemalige Kernburg ist eine Dreiflügelanlage aus verputztem Bruchstein. In der Mitte steht das schlichte, zweigeschossige Haupthaus mit acht Achsen und einem hoch aufragenden Walmdach. Das Portal mit dem Allianzwappen der Familien von Galen und von Nagel ist von einer zweiseitigen Treppe erschlossen. Im Inneren dominiert ebenfalls eine zweiseitige Treppe, sie wurde im 19. Jahrhundert eingebaut. Im Speisesaal ist eine bauzeitliche Balkendecke eingezogen. Der Parkettboden ist mit 1841 bezeichnet. An der Nordseite steht die Kapelle, sie enthält ein qualitätsvoll geschnitztes Kruzifix von der ersten Hälfte des 18. Jahrhunderts. Die Fassung ist verloren. Die Apostelfiguren vom Ende des 17. Jahrhunderts sind gefasst. Vorburg und Hauptinsel sind auf der Nordseite durch einen Wasserbär aus Backstein verbunden. Er dient zum Aufstauen der Gräfte. In der Mitte befindet sich ein zylindrisches Hindernis, die sogenannte Dame. Außerhalb der Gräftenanlage stehen langgestreckte Stallungen, die wohl sekundär mit 1780 bezeichnet wurden, sie wurden im 19. Jahrhundert mehrfach nach Osten erweitert. Besitzer waren im 19. Jahrhundert August von Nagel-Doornick und sein Sohn Clemens August von Nagel-Doornick. Die Rentei ist ein eingeschossiger, verputzter Backsteinbau unter einem Walmdach. Sie steht auf einem Kellersockel und wurde Ende des 18. Jahrhunderts gebaut.

Literatur
 Georg Dehio: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/ München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2.

Weblinks

 Geschichte und Fotos (abgerufen am 4. April 2012)
 Geschichte auf den Seiten des Heimatvereines

Vornholz
Baudenkmal in Ennigerloh
Erbaut in den 1660er Jahren
Barockbauwerk in Nordrhein-Westfalen
Schloss im Kreis Warendorf
Vornholz
Bauwerk in Ennigerloh
Nagel (westfälisches Adelsgeschlecht)

Haus Vornholz


La gare de Livyi Bereh () est une gare de la ville de Kiev en Ukraine.

Situation ferroviaire
Établie sur le tronçon Kiev-Volyn à gare de Darnytsia elle est desservie par le Train urbain électrifié de Kiev.

Histoire

C'est une gare qui fut construite en 1909 puis rénovée en 2010. En ukrainien cela signifie rive gauche, elle est donc sur l'autre rive du Dniepr.

Service des voyageurs

Accueil

Desserte

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Ukraine
 Liste de gares en Ukraine
 Train urbain électrifié de Kiev

Liens externes

Gare à Kiev
Gare mise en service en 1909

Gare de Livyi Bereh


Esta é uma lista demostrando a população em idade ativa entre os 15 e os 64 anos de idade de cada uma das sete regiões portuguesas, ordenadas pela região e ano, mostrando os valores de cada ano desde 2011. Os dados baseiam-se nas estatísticas oficiais do Instituto Nacional de Estatística.

Listas de Portugal

Lista de regiões portuguesas ordenadas por população em idade ativa


La redoute de la Haine ou fort Frison était une redoute faisant partie de l'enceinte de Mons et située dans la commune de Ghlin (aujourd'hui, section de Mons).

Histoire

La redoute est construite entre la fin du  et le début du  en même temps que le fort de la Haine pour en renforcer le flanc gauche, elle est non revêtue.

Elle est détruite en  lors de la reconstruction du fort de la Haine.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Enceinte de Mons
Haine

Enceinte de Mons
Haine (rivière)
Ghlin

Redoute de la Haine (Ghlin)


වික්ටෝරියා රැජිණ යන්නෙන්

එකල ඉන්දියාවෙහි රජකම් කල  ඉන්දියාවෙහි අධිරාජිණියද වූ එක්සත් රාජධානියෙහි වික්ටෝරියා රැජිණ (1819-1901);
ඇයගේ දියණිය ජර්මනියෙහි ෆ්‍රෙඩ්රික් අධිරාජණිය ("කයිසරීන් ෆ්‍රීඩ්රිච්") වූ, එක්සත් රාජධානියෙහි වික්ටෝරියා ඇඩිලේඩ් රැජිණ (1840-1901)
අදහස් විය හැකිය.

වික්ටෝරියා රැජිණ (වක්‍රෝත්තිහරණය)


Tâi - Abâsî halifesi
 TAI - Tusaş Havacılık ve Uzay Sanayi

Tai


La  est l'une des treize circonscriptions législatives que compte la préfecture de Chiba au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La sixième circonscription de la préfecture de Chiba correspond au tiers nord de la ville d'Ichikawa et à la moitié sud de Matsudo.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Sixième circonscription de la préfecture de Chiba