Farsjø Station (Farsjø stasjon eller Farsjø stoppested) var en jernbanestation på Kragerøbanen, der lå i Kragerø kommune i Norge.

Stationen åbnede 2. december 1927, da Sørlandsbanen blev forlænget fra Lunde til Neslandsvatn og videre derfra til Kragerø. I 1935 åbnedes næste etape af Sørlandsbanen fra Neslandsvatn til Nelaug, hvilket betød at strækningen mellem Neslandsvatn og Kragerø blev til sidebanen Kragerøbanen.

Farsjø var betjent indtil 1960. Banen blev nedlagt i 1989, hvorefter passagererne blev henvist til at køre med bus de 27 km mellem Neslandsvatn og Kragerø.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1927
Stationer på Kragerøbanen
Jernbanestationer i Telemark

Farsjø Station


الورم الدبقي العقدي ورم بدئي نادر في الجهاز العصبي المركزي، بطيء النمو، يظهر في معظم الأحيان في الفص الصدغي عند الأطفال والشباب.

تصنيفات
تكون الأورام الدبقية العقدية عمومًا وفق تصنيف منظمة الصحة العالمية أورامًا حميدة من الدرجة الأولى؛ عندما تظهر التغيرات الكشمية في المكون الدبقي (الخلايا الدبقية) تصنف الأورام في الدرجة الثالثة (ورم دبقي عقدي كشمي). اقتُرحت معايير لتحديد الدرجة الثانية، ولكنها غير مثبتة بعد. شوهد الحؤول الخبيث في الأورام الدبقية العقدية في النخاع الشوكي في حالات قليلة فقط. تشمل العوامل المسيئة للإنذار عند البالغين المصابين بالأورام الدبقية العقدية العمر المتقدم عند التشخيص والذكورة وعلامات الخباثة النسيجية.

التشريح المرضي
من الناحية النسيجية، يتكون الورم العقدي من خلايا ورمية دبقية وعقدية غير منتظمة، متنوعة الخلوية، وغير مرتشحة. في بعض الأحيان، يصعب التمييز بين أورام الخلية العقدية والأورام الدبقية المرتشِحة مع عصبونات محتجزة. يرجح وجود خلايا عقدية ورمية في تجمعات عنقودية غير طبيعية, ووجود عصبونات ثنائية النوى شاذة شكليًا أن الورم دبقي عقدي وليس ورمًا دبقيًا. يتضمن المكون الدبقي من الورم الدبقي العقدي الخلايا النجمية اللييفية بدرجات متفاوتة من اللانمطية الخلوية. غالبًا ما تتجمع العصبونات التنشؤية في الورم في عناقيد أو بتوجه غير منتظم. يقتصر المطرق الليفي الوعائي على المكون العصبي، ومن الشائع مشاهدة ارتشاحات لمفاوية حول الأوعية، و بؤر صغيرة من التكلس، وتشيع أيضًا إيجابية سينابتوفيزين، وإينولاز العصبونات النوعي، وكروموغرانين إيه. يشير ارتفاع الواسمين كي-67 وبّي 53 إلى عدوانية الورم الدبقي العقدي عند الأطفال والبالغين. الحؤول الخبيث نادر ويقتصر على الخلايا الدبقية، ويتسم بزيادة الخلوية والنشاط الانقسامي، والتكاثر البطاني، والتنخر.

التشخيص
لا يعد التصوير المقطعي المحوسب الوسيلة المستحسنة لتشخيص وتقييم أورام النخاع الشوكي. يظهر التقييم بالرنين المغناطيسي، وهو الوسيلة الاستقصائية الأكثر شيوعًا، كتلة محددة صلبة أو صلبة كيسية مختلطة تمتد على جزء طويل من النخاع الشوكي مع إشارة تي1 ناقصة الكثافة وإشارة تي2 عالية الكثافة في المكون الصلب. أنماط التعزيز متنوعة للغاية، تتراوح بين البسيط واللافت، وقد تكون صلبة، أو ذات حافة، أو عقدية. قد تُوجد وذمة قريبة في النخاع الشوكي أو يُشاهد تكهف النخاع أو الكيسات حول الورم بالإضافة إلى الجنف الثانوي.

من المستحيل تقريبًا التمييز بين الورم الدبقي العقدي والتنشؤات الأخرى الأكثر شيوعًا في النخاع الشوكي بالاعتماد على التصوير وحده. الورم النجمي والورم البطاني العصبي من أورام النخاع الشوكي وهي أكثر شيوعًا من الورم الدبقي العقدي وتشبهه في عدة سمات، منها الإشارة تي 2 زائدة الكثافة، والتعزيز, والكيسات الورمية, ووذمة النخاع الشوكي. تشير الحواف غير المحددة جيدًا إلى الورم النجمي، بينما يقترح موقع الورم المركزي والنزف وترسب الهيموسيدرين الورم البطاني العصبي. من أورام النخاع الشوكي أيضًا ورم الأرومة الوعائية وورم المستقتمات وهما أقل مشاهدة مقارنةً بالورمين السابقين، لكن نظرًا إلى أنهما أشيع من الورم الدبقي العقدي يجب إدراجهما في التشخيص التفريقي.

المعالجة
يتطلب العلاج النهائي للورم الدبقي العقدي الاستئصال الجراحي التام، ويصبح الإنذار جيدًا حين يتحقق ذلك. يمكن أن تمنع الحدود الورمية غير الواضحة والرغبة في المحافظة على أنسجة النخاع الشوكي، والوظائف الحركية والحسية، الاستئصال التام للورم. وفقًا لسلسلة قدمها لانغ وآخرون, راجعت الكثير من المرضى الذين خضعوا لاستئصال الورم الدبقي العقدي من النخاع الشوكي, بلغت معدلات البقاء على قيد الحياة بعد خمس سنوات وبعد عشر سنوات تلت الاستئصال التام 89% و83% على التوالي. وجدت تلك الدراسة خطرًا نسبيًا أعلى بمقدار 3.5 ضعفًا عند مرضى الورم الدبقي العقدي في النخاع الشوكي مقارنةً بمرضى الورم الدبقي العقدي فوق الخيمة. وُجد ارتباط وثيق بين النتائج بعد العمل الجراحي والحالة العصبية قبل الجراحة والقدرة على إجراء استئصال تام.

باستثناء الورم الدبقي العقدي الكشمي من الدرجة الثالثة وفق تصنيف منظمة الصحة العالمية، لا دور للعلاج الإشعاعي في تدبير الورم الدبقي العقدي. يمكن أن يسبب العلاج الإشعاعي التحول الخبيث في الورم الدبقي العقدي الناكس بعد عدة سنوات. ويُحتَفظ بالعلاج الكيميائي المساعد لحالات الورم العقدي الكشمي. يُذكر استخدامه في الأورام الدبقية العقدية في النخاع الشوكي منخفضة الدرجة والمستأصلة جزئيًا التي تظهر دلائل على تطور المرض.

اقرأ أيضًا
 ورم دبقي

مراجع

أورام
أورام الجهاز العصبي
سرطانات نادرة
ورم الدماغ

ورم دبقي عقدي


Hyndburn  is a local government district with borough status in Lancashire, England. Its council is based in Accrington, the largest town, and the borough also covers the outlying towns of Clayton-le-Moors, Great Harwood, Oswaldtwistle and Rishton. The borough was created in 1974 and takes its name from the River Hyndburn. It had a population of 80,734 at the 2011 Census. Elections to the council are held in three out of every four years, with one third of the 35 seats on the council being elected at each election. Both the Conservative and Labour parties have controlled the council at different times, as well as periods when no party has had a majority.

The neighbouring districts are Ribble Valley, Burnley, Rossendale and Blackburn with Darwen.

History
The district was created on 1 April 1974 under the Local Government Act 1972, as a non-metropolitan district covering the territory of six former districts, which were abolished at the same time, plus a single parish from a seventh district:
Accrington Municipal Borough
Altham parish from Burnley Rural District
Church Urban District
Clayton-le-Moors Urban District
Great Harwood Urban District
Oswaldtwistle Urban District
Rishton Urban District

The new district was given the name Hyndburn, taken from the River Hyndburn which passes through the district. The new district was awarded borough status on the day that it came into being, allowing the chairman of the council to take the title of mayor.

In 2007, the council proposed changing the name from Hyndburn to "Accrington and Districts", to aid recognition of the borough by those not familiar with the area. After a public consultation, the change of name did not go ahead.

Governance

Hyndburn Borough Council provides district-level services. County-level services are provided by Lancashire County Council. Altham is a civil parish, which forms a third tier of local government for that part of the borough.

In March 2010, Hyndburn Borough Council was voted the 10th best council in The Times "Best Public Sector Places to Work". The borough also made it to The Times Best Companies Guide.

Political control
The council has been under no overall control since 2022. Following the 2023 election a Conservative minority administration formed.

The first election to the council was held in 1973, initially operating as a shadow authority alongside the outgoing authorities before coming into its powers on 1 April 1974. Political control of the council since 1974 has been as follows:

Leadership
The role of Mayor of Hyndburn is largely ceremonial, with political leadership instead provided by the leader of the council. The leaders since 1974 have been:

Composition
Following the 2023 election, the composition of the council was:

The next election is due in 2024.

Elections

Since the last boundary changes in 2002 the council has comprised 35 councillors representing 16 wards, with each ward electing two or three councillors. Elections are held three years out of every four, with roughly a third of the council elected each time for a four year term of office. Lancashire County Council elections are held in the fourth year of the cycle when there are no borough council elections.

Premises

The council's main offices are at Scaitcliffe House on Ormerod Street in Accrington, being part of a converted textile mill. The council moved there in 2002. Full council meetings are usually held at Accrington Town Hall.

Education
There are approximately nine state secondary schools in Hyndburn. These include The Hyndburn Academy, St Christopher's Church of England High School, Accrington Academy, Rhyddings, Mount Carmel Roman Catholic High School, The Hollins, along with Broadfield Specialist School, and North Cliffe School.

The percentage of pupils achieving 5 or more GCSEs at grades A*-C has increased from 43.7% in 2001 up to 75.9% in 2011. Absences dropped from 12,052 in 2006 to 9,545 in 2011, mainly due to schools competing.

Geography
The district is polycentric and is located between the larger settlements of Blackburn and Burnley. It is linked to both areas by the M65 motorway and the East Lancashire railway line.

The borough had a population of 80,734 at the 2011 census. Much of the borough forms part of the Accrington/Rossendale Built-up area as defined by the Office for National Statistics, which covers the borough and parts of the neighbouring borough of Rossendale. The Acrrington/Rossendale built-up area extends from the town of Accrington to Rawtenstall and Bacup, taking in parts of the boroughs of Hyndburn and Rossendale. The Accrington/Rossendale built-up area was recorded at having a population of 125,059 at the 2011 census.

Places in Hyndburn

Accrington
Altham
Baxenden
Belthorn (part)
Church
Clayton-le-Moors
Great Harwood
Huncoat
Knuzden (considered a suburb of Blackburn)
Oswaldtwistle
Rishton
Tottleworth
Whitebirk (part) (considered a suburb of Blackburn)

Civil parishes
Altham is the only civil parish in Hyndburn. The rest of the borough is an unparished area.

Mayors
The role of mayor is usually held by a different councillor each year. They chair meetings of the full council and are expected to be politically impartial during their term of office, but they do get an additional casting vote in the event of a tie. The mayors since 1974 have been:

Freedom of the Borough
The following people and military units have received the Freedom of the Borough of Hyndburn.

Individuals
 Ronald Hill: 10 July 2012.
 Julie Hesmondhalgh: 28 January 2015.
 David Lloyd: 6 July 2018.
 Bernard Dawson: 6 July 2018.

Military Units
 The Queen's Lancashire Regiment: 29 June 2002.

References

External links

Accrington Web Hyndburn's local community forum
Civic Arts Centre Listings for what's on at the Civic Arts Centre

Local government in Hyndburn
Non-metropolitan districts of Lancashire
Boroughs in England

Hyndburn


Edmund Weber ist der Name folgender Personen:

* Edmund von Weber (1766–1830), deutscher Komponist
 Edmund Weber (Politiker) (1897–1970), deutscher Politiker (SPD)
 Edmund Weber (Journalist) (1900–1949), österreichischer Journalist
 Edmund Weber (Theologe) (* 1939), deutscher Theologe und Religionswissenschaftler

Edmund Weber


Erol Otus is an American artist and game designer, who contributed art to the fantasy role-playing game (RPG) genre, especially early in the Dungeons & Dragons franchise. He created art for the award winning Star Control II as well as providing the voice for one of the character races, the Chmmr, in the same game.

Biography
Otus graduated from high school in Berkeley, California. A self-taught artist since childhood, Otus developed an interest in role-playing games. His first professional artwork in the genre was for the Arduin Grimoire in 1977. He won an honorable mention in a fanart contest in Dragon magazine No. 13, which also led to employment in the art department of game company TSR in Lake Geneva, Wisconsin in the 1970s.  After leaving the company, he studied painting at UC Berkeley and also took classes at the Academy of Art in San Francisco. He has cited a wide range of influences on his work from Dr. Seuss and Frank Frazetta to modern artists such as Joan Miró, Willem de Kooning and Wassily Kandinsky.

Role-playing games
Erol Otus was a prolific contributor to the early Dungeons & Dragons (D&D) franchise, creating full covers as well as many interior illustrations for TSR materials.  For example, he created the cover for the first version of the D&D manual Deities & Demigods and illustrated the Cthulhu pantheon within. According to fellow contributor Jeff Dee, many of the original versions of this work were lost during a later clean-out of the TSR offices.

Otus has also provided cover art and interior illustrations for Goodman Games, Oracle Games (in particular Alma Mater - The High School RPG) and the Arduin series. His art was featured on the covers of the new HackMaster edition and issue #8 of Fight On!

While working at TSR, Otus was a runner-up in TSR's 4th Invitational AD&D Masters Tournament at Gen Con XIII, a contest to choose the game's best overall dungeon master. He competed against the likes of Lenard Lakofka and first place was taken by Frank Mentzer.

In 2014, Scott Taylor of Black Gate, named Erol Otus as 9A in a list of The Top 10 RPG Artists of the Past 40 Years, saying "I applaud Otus for keeping his style and staying true to his roots, so an inclusion on this list is a worthy honor."

Video games
Otus has also provided illustrations, production design and voice overs for computer games such as The Last Ninja, Star Trek: Generations, Mail Order Monsters and Star Control II. Star Control II was named by IGN as the 17th best game of all time, and by GameSpot as one of the greatest games of all time.

Other work
Otus provided the cover art for the album Down Among The Deadmen (2000) by American heavy metal band Slough Feg (then known as Lord Weird Slough Feg).

References

External links

 The Erol Otus Shrine (a fansite)

American game designers
American speculative fiction artists
Arduin artists
Fantasy artists
Game artists
Living people
Role-playing game artists
Science fiction artists
Video game artists
Year of birth missing (living people)

Erol Otus


Le  est une soupe japonaise à base de porc et de légumes, assaisonnée au miso. C'est une variante plus riche de la soupe miso traditionnelle, avec des ingrédients plus nombreux et en plus grande quantité.

Ingrédients
Le tonjiru est préparé  en faisant cuire de fines tranches de porc et des légumes  dans du dashi, que l'on assaisonne en y dissolvant du miso.

On y ajoute fréquemment des ingrédients tels que de la racine de bardane, du konjac, du goémon, des jeunes oignons, du radis blanc, des carottes, du tofu ou de laburaage, des tubercules (pommes de terre, patates douces ou taro), et des champignons (shiitake ou shimeji).

Noms
Le caractère japonais pour  peut se lire ton ou buta (on'yomi ou kun'yomi). Le plat est ainsi appelé butajiru à l'ouest du Japon et à Hokkaidō, tandis que le nom tonjiru est plus fréquent dans l'est du pays.

Une autre version du plat était servie dans les stations de ski de la préfecture de Niigata sous le nom de sukii-jiru (litt. « soupe de ski »).

Notes et références

Soupe japonaise

Tonjiru


In der Liste der Aluminiumhütten der Welt sind Aluminiumhütten nach Ländern enthalten, die Reinaluminium aus Aluminiumoxid herstellen.

Aluminiumhütten

Siehe auch
 Liste der größten Aluminiumproduzenten

Einzelnachweise

Weblinks
 lightmetalage.com: Liste der Aluminiumhütten, die Primärluminium herstellen (April 2010)
 Lightmetalage.com – Eine Liste von Aluminiumhütten, die Aluminium-Recycling betreiben (Juni 2009)

Aluminiumhutten

Liste der Aluminiumhütten


Metafora este un film românesc din 1980 regizat de Mihai Bădică.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1980 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1980

Metafora


Etiopia a participat la Jocurile Olimpice de vară din 2016 de la Rio de Janeiro în perioada 5 – 21 august 2016, cu o delegație de 38 de sportivi, care a concurat în trei sporturi. Cu un total de opt medalii, inclusiv una de aur, Etiopia s-a aflat pe locul 44 în clasamentul final.

Participanți
Delegația turcă a cuprins 38 de sportivi: 18 de bărbați și 20 de femei. Cel mai tânăr atlet din delegația a fost mărșăluitoarea Yehualeye Beletew (18 ani), cel mai vechi a fost alergătorul Aman Wote (32 de ani).

Medaliați

Referințe
 Etiopia la Jocurile Olimpice de vară din 2016  pe Rio2016.com

Etiopia la Jocurile Olimpice
Țări la Jocurile Olimpice de vară din 2016


Lavra Peșterilor din Kiev, cunoscută și sub denumirea de Lavra Pecerska, (în , în ) este un complex mănăstiresc întemeiat în secolul al XI-lea de călugărul Antonie de Kiev, la scurt timp după creștinarea Rusiei Kieviene.

De la fondarea sa ca  în 1051, lavra a fost un centru proeminent al creștinismului ortodox în Europa de Est. Alături de Catedrala Sfânta Sofia, a fost înscrisă în Patrimoniul Mondial UNESCO. Complexul mănăstiresc este considerat rezervație (sanctuar) istorico-culturală națională separată, acesta fiind statutul național ce i s-a acordat pe 13 martie 1996. Lavra nu doar că se află în altă parte a orașului, dar este parte a unui sanctuar național diferit de Catedrala Sfânta Sofia. În timp ce este o atracție culturală, mănăstirea este din nou activă, aici locuind 100 de călugări. A fost desemnată una dintre cele  pe 21 august 2007, pe baza voturilor experților și a comunității de pe internet. Simboluri importante ale Lavrei sunt Peșterile Aproape și Depărtate, unde se păstrează peste 400 de relicve ale sfinților. Printre cei înmormântați aici se numără arhitecți, medici, scriitori, artiști.

În prezent, jurisdicția asupra sitului este împărțită între muzeul de stat Rezervația Istorico-Culturală Națională Kiev-Pecerska și Biserica Ortodoxă Ucraineană (Patriarhia Moscovei), fiind mănăstirea principală a acestei jurisdicții și reședința liderului ei, mitropolitul Onufrie.

Note

Referințe

 Articolul despre Lavra Peșterilor din Kiev din Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary.
 Mănăstirea Peșterilor din Kiev în Enciclopedia Ucrainei.

Catedrale din Ucraina
Arhitectură barocă în Ucraina
Patrimoniul mondial în Ucraina
Biserici din Kiev
Mănăstiri ortodoxe din Ucraina

Lavra Peșterilor din Kiev


A rebus () is a puzzle device that combines the use of illustrated pictures with individual letters to depict words or phrases. For example: the word "been" might be depicted by a rebus showing an illustrated bumblebee next to a plus sign (+) and the letter "n". It was a favourite form of heraldic expression used in the Middle Ages to denote surnames.

For example, in its basic form, three salmon (fish) are used to denote the surname "Salmon". A more sophisticated example was the rebus of Bishop Walter Lyhart (d. 1472) of Norwich, consisting of a stag (or hart) lying down in a conventional representation of water.

The composition alludes to the name, profession or personal characteristics of the bearer, and speaks to the beholder Non verbis, sed rebus, which Latin expression signifies "not by words but by things" (res, rei (f), a thing, object, matter; rebus being ablative plural).

Rebuses within heraldry

Rebuses are used extensively as a form of heraldic expression as a hint to the name of the bearer; they are not synonymous with canting arms. A man might have a rebus as a personal identification device entirely separate from his armorials, canting or otherwise. For example, Sir Richard Weston (d. 1541) bore as arms: Ermine, on a chief azure five bezants, whilst his rebus, displayed many times in terracotta plaques on the walls of his mansion Sutton Place, Surrey, was a "tun" or barrel, used to designate the last syllable of his surname.

An example of canting arms proper are those of the Borough of Congleton in Cheshire consisting of a conger eel, a lion (in Latin, leo) and a tun (barrel). This word sequence "conger-leo-tun" enunciates the town's name. Similarly, the coat of arms of St. Ignatius Loyola contains wolves (in Spanish, lobo) and a kettle (olla), said by some (probably incorrectly) to be a rebus for "Loyola". The arms of Elizabeth Bowes-Lyon feature bows and lions.

Modern rebuses, word plays

A modern example of the rebus used as a form of word play is:
H +   = Hear, or Here.
By extension, it also uses the positioning of words or parts of words in relation to each other to convey a hidden meaning, for example:
p walk ark: walk in the park.

A rebus made up solely of letters (such as "CU" for "See you") is known as a gramogram, grammagram, or letteral word. This concept is sometimes extended to include numbers (as in "Q8" for "Kuwait", or "8" for "ate"). Rebuses are sometimes used in crossword puzzles, with multiple letters or a symbol fitting into a single square.

Pictograms

The term rebus also refers to the use of a pictogram to represent a syllabic sound. This adapts pictograms into phonograms. A precursor to the development of the alphabet, this process represents one of the most important developments of writing. Fully developed hieroglyphs read in rebus fashion were in use at Abydos in Egypt as early as 3400 BCE. In Mesopotamia, the principle was first employed on Proto-Cuneiform tablets, beginning in the Jemdet Nasr period (c. 3100–2900 BC).

The writing of correspondence in rebus form became popular in the eighteenth century and continued into the nineteenth century. Lewis Carroll wrote the children he befriended picture-puzzle rebus letters, nonsense letters, and looking-glass letters, which had to be held in front of a mirror to be read. Rebus letters served either as a sort of code or simply as a pastime.

Rebus principle

In linguistics, the rebus principle is the use of existing symbols, such as pictograms, purely for their sounds regardless of their meaning, to represent new words. Many ancient writing systems used what we now term 'the rebus principle' to represent abstract words, which otherwise would be hard to represent with pictograms. An example that illustrates the Rebus principle is the representation of the sentence "I can see you" by using the pictographs of "eye—can—sea—ewe".

Some linguists believe that the Chinese developed their writing system according to the rebus principle, and Egyptian hieroglyphs sometimes used a similar system. A famous rebus statue of Ramses II uses three hieroglyphs to compose his name: Horus (as Ra), for Ra; the child, mes; and the sedge plant (stalk held in left hand), su; the name Ra-mes-su is then formed.

Sigmund Freud posited that the rebus was the basis for uncovering the latent content of the dream.  He wrote, "A dream is a picture puzzle of this sort and our predecessors in the
field of dream interpretation have made the mistake of treating the rebus as a pictorial composition: and as such it has seemed to them
nonsensical and worthless."

Use in game shows
Canada
 1980s children's game show Kidstreet featured a rebus during the bonus round (or "final lap").

United Kingdom
 Catchphrase is a long-running game show which requires contestants to decipher a rebus. The show began as a short-lived American game show hosted by Art James before being seen in the United Kingdom from 1986 to 2004 and returning in 2013. There was also an Australian version of the show hosted by John Burgess.
 In 1998, Granada TV produced Waffle, a single word rebus puzzle show that was hosted by Nick Weir, and included premium telephone line viewer participation.

United States
 Rebuses were central to the television game show Concentration. Contestants had to solve a rebus, usually partially concealed behind any of thirty numbered "squares", to win a game.  An updated version, known as Classic Concentration, shrank the board to twenty-five squares.  There were also British and Australian versions of the game.
 The HBO children's game series Crashbox features three rebus puzzles in the game segment "Ten Seconds."
 A short-lived ABC game show from 1965 known as The Rebus Game also involved contestants creating rebuses to communicate an answer.

India
 Dadagiri Unlimited is a game show in which some rebus puzzles are used in the googly round. The show is broadcast by Zee Bangla and hosted by the former Indian cricketer Sourav Ganguly.

Historical examples

 It is reported that when Voltaire was the guest of Frederick the Great at Sanssouci Palace, they exchanged puzzle notes. Frederick sent over a page with two picture blocks on it: two hands below the letter P, and then the number 100 below a picture of a handsaw, all followed by a question mark. Voltaire replied with: Ga!

Both messages were rebuses in the French language: deux mains sous Pé à cent sous scie? "two hands under 'p' at [one] hundred under saw" = demain souper à Sanssouci? "supper tomorrow at Sanssouci?"); reply: Gé grand, A petit! "big 'G', small 'a'!" (= j'ai grand appétit! "I am very hungry!").
 The early sixteenth-century Bishop of Exeter, Hugh Oldham, adopted the owl as his personal device. It bore a scroll in its beak bearing the letters D.O.M., forming a rebus based on his surname, which would probably have been pronounced at the time as owl-dom.
 The nineteenth-century French sculptor Jean-Pierre Dantan would place rebuses on the socles of his caricature busts to identify the subject. For example, Victor Hugo was an axe (hache in French, which sounds like the French pronunciation of "H") + UG + crossed bones (os, sounding like "O"). Hector Berlioz was represented by the letters BER low on the socle, with a bed (lit, for "li") comparatively high on the socle (to mean "haut", the French for high, pronounced with a silent "h" and "t" and so sounding like "O").
 Rebus Bibles such as A Curious Hieroglyphic Bible were popular in the late eighteenth century for teaching children to read the Bible.
 Franciscans interacting with Nahuatl-speaking groups found that the Cholultecans used rebus principles to record information in Latin. The Cholultecans learned the Pater Noster or Lord's Prayer with the aid of drawing pictures of a pantli (flag or banner) to represent pater and a picture of a prickly pear, nochtli, for noster. This practice was seen as a strength of the people's pictograhic literacy.

Japan

In Japan, the rebus known as  was immensely popular during the Edo period. A piece by ukiyo-e artist Kunisada was "Actor Puzzles" (Yakusha hanjimono) that featured rebuses.

Today the most often seen of these symbols is a picture of a sickle, a circle, and the letter , read as , interpreted as , the old-fashioned form of . This is known as the , and dates to circa 1700, being used in kabuki since circa 1815.

Kabuki actors would wear yukata and other clothing whose pictorial design, in rebus, represented their Yagō "guild names", and would distribute tenugui cloth with their rebused names as well. The practice was not restricted to the acting profession and was undertaken by townsfolk of various walks of life. There were also pictorial calendars called  egoyomi that represented the Japanese calendar in rebus so it could be "read" by the illiterate.

Today a number of abstract examples following certain conventions are occasionally used for names, primarily for corporate logos or product logos and incorporating some characters of the name, as in a monogram; see Japanese rebus monogram. The most familiar example globally is the logo for Yamasa soy sauce, which is a ∧ with a サ under it. This is read as Yama'', for  (symbolized by the ∧) + .

Rebus puzzles on US beers
 Lone Star has rebus puzzles under the crown caps of its bottled beer, as do National Bohemian, Lucky Lager, Falstaff, Olympia, Rainier, Haffenreffer, Kassel, Pearl, Regal, Ballantine, Mickey's, Lionshead, and Texas Pride during the 1970s and the 1980s. These puzzle caps are also called "crown ticklers". Narragansett Beer uses rebus puzzles on their bottle caps, and bar coasters.

See also
 Dingbat, another word for rebus, derived from the game of the same name
Emoji
 Verbal arithmetic
 Visual pun

References

External links

 How to solve Rebus puzzles.
 An example of using chinese-like characters to write English.
 The online music review La Folia offers rebuses derived from composers' names
 Online rebus generators, automatically convert any text into a rebus:
 festisite.com
 rebus.club High quality generator due to the use of a special purpose Edit distance algorithm.
 rebus1.com.
 Collection of interesting Rebus Puzzles
 Reading Rebus Project

4th-millennium BC establishments
Word puzzles
Symbols
Heraldry
Jemdet Nasr period
Language and mysticism

Rebus


«Así me gusta a mí» es un tema musical estilo Sonido de Valencia, estrenado el 24 de junio de 1991, compuesto y producido por Germán Bou para el DJ Chimo Bayo. Hubo diversas versiones, una instrumental, otra a capella, etc.

Fue disco de oro, récord de ventas en la historia de la música en España y vendió un millón de copias en todo el mundo. La producción fue realizada en los meses de marzo, abril y mayo de 1991, en Rager Estudios, en la ciudad de Valencia. Estos estudios fueron propiedad de Germán Bou y Rafael García, estaban dedicados a la composición, grabación de cuñas publicitarias y al registro sonoro en general.

El primer contacto
La idea y el enfoque del tema musical, nacen de la visita del DJ Chimo Bayo a Rager Estudios, atraído por el éxito de varias producciones de música electrónica compuestas y producidas en 1990 por Germán Bou, Rafael García.

Germán Bou no conoce aún por aquella época a Chimo Bayo, y le pide una filmación con alguna actuación para llevar a cabo la composición musical. A los pocos días le es entregado el vídeo, en el que aparece una sesión del DJ, en la sala (antiguamente teatro) Kapital de Madrid.

En unos días, ya están algunas partes del tema embastadas, la base de batería y percusión, los bajos y la melodía principal. Se hace una primera audición en cinta de casete, en la discoteca El Templo ubicada a las afueras de la ciudad de Cullera (Valencia). Varias personas lo escuchan y gusta, pero aún quedan algunos arreglos por hacer, pulir la introducción, grabar las voces, terminar las mezclas y confeccionar el máster de grabación final.

 Las voces de la multitud que aparecen en el disco, fueron grabadas en la propia discoteca El Templo, el 23 de marzo de 1991.
 Las mezclas se realizaron totalmente en analógico, y con técnicas de procesado serie, paralelo y serie/paralelo en tracks y buses.
 La partitura fue escrita en sol mayor, ajustándose a la tesitura vocal del intérprete, siendo grabada en un ordenador Atari 1040STFM, junto con el secuenciador Pro-24 de Steinberg.

Las pistas utilizadas
Podemos ver a continuación el listado de las pistas utilizadas, y el tipo de sintetizadores y sonidos que fueron empleados. Una gran mayoría de estos sonidos se editaron y transformaron con respecto a los originales, modificando filtros, envolventes, efectos, etc.

Percusión
 Charles: (Cymbals) EMU PROTEUS 1
 Cajas: (Snare Drums) EMU PROTEUS 1
 Bombo: Editado en Roland Juno 60, y sampleado en AKAI S950
 FX: (Special FX1) EMU PROTEUS 1
 Arreglos percusión 1: (Drumsnstuff) ENSONIQ VFX
 Arreglos percusión 2: ROLAND R8M

Secuencias y melodía
 Intro: (Big Money) ENSONIQ VFX
 FX intro: (warp-Icon) ENSONIQ VFX
 Cuerdas: (Symphny-Vox) ENSONIQ VFX
 Secuencia postintro: (WidePunch) ENSONIQ VFX
 Melodía principal: (Synthe Lead) KORG M3R
 Coros: (InchoirIrie) EMU PROTEUS 1
 Bajos 1 y 2: (Dance Bass – Big Money) ENSONIQ VFX

Voces
Las voces fueron grabadas por partes o frases, con micrófono dinámico, encaminando la señal sonora por el direct out del canal de micro, hacia la entrada del sampler AKAI S950. Por una parte se realizó el trabajo de edición del audio; frecuencia de muestreo, longitud, etc., y por otra la edición en el secuenciador PRO 24 III, el cual controlaba los (keygroups) o partes MIDI.

La mezcla
La mezcla se realizó con una mesa de mezclas analógica, concretamente la TASCAM 520, de 20 canales y 8 buses estéreo, con inserciones por canal y salidas directas en línea (direct outs) por cada pista. Se utilizaron procesadores de dinámica, como fueron los compresores Roland y Yamaha de la época, también procesadores de frecuencia, como el APHEX Aural Exciter y ecualizadores gráficos y semiparamétricos. También se utilizó un procesador exclusivo para la eliminación de la componente nasal de las voces El DeNasal diseñado y construido por el propio Germán Bou.

Procesos aplicados a la percusión
Los procesos aplicados a la percusión fueron diversos, por una parte los dedicados a generar impacto los cuales tenían su inserción en el propio canal, o también llamada configuración serie, y los destinados a proporcionar grosor y sustain, insertados en configuración paralela en los buses estéreo.

 Charles: Ecualización
 Cajas: Compresión serie (enfatizado de ataque y sustain)  → ecualización → reverberación
 Bombo: Compresión/expansión serie (compander) → ecualización
 FX: Compresión serie (enfatizado de sustain) → ecualización → reverberación
 Arreglos percusión: Compresión serie (enfatizado de sustain) → ecualización → reverberación
 Bus paralelo percusión: Filtro pasa altos → Compresor
 Bus paralelo reverberación percusión: Reverberación de placas → compresor/expansor (compander) → ecualización
Todas las pistas de percusión aparte de su proceso en serie, fueron encaminadas a un bus estéreo para su procesado paralelo

Tanto los buses paralelos como las pistas, fueron ruteados a un bus común, para ejercer el control de todos los instrumentos de percusión.

Procesos aplicados a los instrumentos armónicos
Se procesaron con la ayuda de filtros pasa altos, filtros pasa bajos, ecualización, dinámica y reverberación.

 Bass 1: Filtro pasa alto → compresión serie (enfatizado de ataque) → Ecualización → aural
 Bajo 2: Filtro pasa bajo → compresión serie (enfatizado de sustain) → Ecualización → aural
 Intro: Ecualización → reverberación
 FX intro: Ecualización → reverberación
 Cuerdas: Compresión (enfatizado de sustain) → ecualización → reverberación
 Secuencia post intro: Compresión serie (enfatizado de ataque) → ecualización → aural
 Melodía principal Compresión → ecualización → reverberación
 Bus paralelo armonía: Filtro pasa altos → filtro pasa bajos → Compresor
 Bus paralelo reverberación armonía: Reverberación hall media → compresor/expansor (compander) → ecualización
Todas las pistas de armonía aparte de su proceso en serie fueron encaminadas a un bus estéreo para su procesado paralelo

Tanto los buses paralelos como las pistas, fueron ruteados a un bus común, para ejercer el control de todos los instrumentos de armonía.

Voces
Las tomas de voz fueron realizas en una de las primeras cabinas insonorizadas de estudio fabricadas en placas de yeso laminado.
 Voz: Filtro pasa altos → Compresión → ecualización → reverberación
 Bus voz: DeNasal

Máster
En el proceso de masterización fueron empleados un ecualizador gráfico, dos compresores en serie con diferentes tipos de ataque y relajación, excitador de aural, así como un magnetófono de carro abierto, de ¼" y un previo de construcción propia, el MRP (Mastering Reference Preamplifier), diseñado para la emulación de diferentes curvas isofónicas, como referencia de escucha.

Material de estudio
 Micrófono dinámico: Electrovoice N/D 457
 Mesa de mezclas: TASCAM 520, 20-8-2
 Excitador: APHEX Aural Exciter Type B
 Compresores: Roland: RCL-10 , YAMAHA vca
 Reverberación: Roland RRV-10, Yamaha SPX900
 Ecualizador gráfico: Yamaha Q-2031B
 DeEsser: Filtro → sidechain → compresor
 DeNasal: G.B.sound, By G.Bou
 MRP.: Mastering Reference Preamplifier, G.B.sound, By G.Bou
 Altavoces: Bose Acoustimass, Tannoy axial
 Magnetófono de carro abierto ¼": TASCAM 32

Sintetizadores
 Sampler: AKAI S950, memoria 2,25mb
 Módulo de sonidos: E-MU PROTEUS 1
 Módulo de sonidos: KORG M3R
 Módulo de sonidos: ROLAND R8M
 Teclado sintetizador: ENSONIQ VFX

Ordenador
 Atari 1040STFM
 Programa secuenciador: PRO 24 III Steinberg

Todos los elementos citados, conformaron la producción de todas las versiones del disco.

Créditos
 Estudio de grabación: Rager Estudios.
 Partitura, producción, mezclas y masterización: Germán Bou.
 Ayudante de producción: Rafael García.
 Intérprete: Chimo Bayo.
 Letra: Chimo Bayo - Charo Campillos (fuente: contraportada del disco Así Me Gusta a Mí).

El la cultura popular
La canción es referenciada en la serie "Hasta Que La Vida Nos Separe" (2021), serie de la RTP que ha sido distribuida internacionalmente por Netflix.

Referencias

Enlaces externos
 Vídeo subido por Germán Bou (YouTube) explicando cómo compuso la canción.

Sencillos de 1991
Canciones de España
Sencillos número uno en España

Así me gusta a mí


An Scaphosepalum odontochilum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Scaphosepalum odontochilum in nahilalakip ha genus nga Scaphosepalum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scaphosepalum

Scaphosepalum odontochilum


Eufemio, Eufimio o Eufanio fue obispo católico de Toledo a finales del .

Historia
Debió de ser consagrado a mediados de la década de 570, en tiempos del rey Leovigildo, pues en el III Concilio de Toledo convocado por el rey Recaredo el año 589 firmó (por orden de antigüedad) después de Masona de Mérida y antes de Leandro de Sevilla, Migecio de Narbona y Pantardo de Braga. Es posible que Leovigildo, de confesión arriano, le desterrase del reino visigodo como hizo con otros obispos católicos, aunque no hay constancia de ello.

Se dio la circunstancia de que en las actas del concilio, en lugar de firmar como obispo metropolitano de la provincia Cartaginense, como lo hacían los de Toledo al menos desde el tiempo de Montano (527), Eufemio se intituló metropolitano de la Carpetania; supuestamente lo hizo así por no tener jurisdicción sobre toda la provincia, pues en aquellos tiempos la Contestania formaba parte de la provincia de Spania, en poder del Imperio bizantino, pero posteriormente este hecho dio lugar a un cisma en el que algunos obispos cartagineses intentaron instituir una metrópoli distinta de la de Toledo; la controversia se mantuvo hasta que en el año 610 el decreto de Gundemaro resolvió la cuestión declarando oficialmente a Toledo como única metrópoli.

Se supone que Eufemio murió poco después de la celebración del concilio del 589, pues al año siguiente ya consta en la diócesis toledana la presencia de su sucesor Exuperio.

Leyenda
Algunos autores mencionaron que tuvo por sobrenombre Eladio, que fue benedictino y abad del monasterio agaliense, que tuvo una participación destacada en la boda de Hermenegildo con Ingundis y en su conversión al catolicismo, y que tras el III concilio toledano renunció a la mitra para pasar a África;
sin embargo estas informaciones provinieron de los falsos cronicones que Jerónimo Román de la Higuera compuso a principios del , como posteriormente quedó demostrado.
En rigor, la única noticia cierta acerca de este prelado es su asistencia al concilio.

Referencias

Obispos de Toledo
Obispos de España del siglo VI
Hispania visigoda

Eufemio de Toledo


Luka Bizanti (Kotor, 1503. – Udine, 1575.), hrvatski pjesnik i rimokatolički svećenik. Kotorski biskup. Tiskao Oficij svetoga Trifuna Mučenika… (Offitium sancti Triphonis Martyris…, 1561.) kojemu je pridodao nekoliko svojih pjesama. Jedan je od trojice kotorskih biskupa koje je dala ova obitelj.

Iz obitelji Bizanti, plemićke obitelji Hrvata iz Kotora.

Sinovac je Tripuna, kotorskog biskupa koji je znatno djelovao na njegovu formaciju. Stričevim zalaganjem imenovan je 1524. pomoćnim kotorskim biskupom s pravom nasljedstva, ne ispunivši još ni propisanu kanonsku dob. Biskupsku službu preuzeo je 1532., nakon Tripunova odreknuća, i obavljao je do 1565., kad je, prepustivši biskupsku stolicu svome bratu Pavlu, otišao u Italiju, ponajviše stoga da bi ondje došao do sredstava za izdržavanje svojega siromašnog roda. Tamo je obnašao službu pomoćnog biskupa ili možda administratora akvilejskog patrijarha A. Giustinianija. Organizatorskom sposobnošću i hrabrošću istakao se 1539. pri obrani Kotora od opsade turske flote pod vodstvom turskog admirala Hajredina Barbarosse. Sudjelujući na Tridentinskome saboru 1562., zalagao se za crkvenu disciplinu. Za prikladniju crkvenu uporabu djelomice je parafrazirao život mjesnoga zaštitnika sv. Tripuna (sastavljen prvotno u stihovima, a 1466. u prozi), dodavši i svoje četiri latinske ode, dvije safičke i dvije jampske strofe. Ta knjižica Offitium sancti Triphonis Martyris, Civitatis Catharensis Patroni, omnia ejus vitae miracula ac Martyrii certamina continens tiskana je njegovom zaslugom 1561. u Mlecima, gdje se bio zadržao putujući na Sabor u Trident. Vjerojatno je ostavio još spisa i pjesama o kojima se danas ništa ne zna. U Illyricum sacrum (sv. 6) uvršteno je dosta tekstova njegovih odredaba, a A. Theiner objavio je jednu poslanicu koju mu je 1541. uputio papa Pavao III. Bizantijev pečat čuva se u Nacionalnom muzeju u Nürnbergu.

LIT.: Hieronymus Bigarella: Oratio in funere rever. in Christi Patris D. Pauli Bysantii Episcopi Catharensis et in tota Dioecesi Aquileiensis Suffraganei et Vicarii generalis dignissimi. Venetiis 1587, 1637 2. — Daniele Farlati i Giacomo Coleti: Illyricum sacrum, 6. Venetiis 1800, 486–491. — Franjo Marija Appendini: Memorie spettanti ad alcuni uomini illustri di Cattaro. Dubrovnik 1811, 12–13. — Giuseppe Valentinelli: Specimen bibliographicum de Dalmatia et Agro Labeatium. Venetiis 1842, 28–29. — Urbano Raffaelli (U. R.): Cenni intorno alcuni individui della famiglia Bisanti di Cattaro. La Dalmazia, 2(1846) 19, str. 147–148. — Šime Ljubić: Dizionario biografico degli uomini illustri della Dalmazia. Beč 1856, 36. — Augustinus Theiner: Vetera monumenta Slavorum meridionalium, historiam illustrantia, 1. Romae 1863, 652. — Josip Gelčić: Memorie storiche sulle Boche di Cattaro. Zadar 1880, 196. — Antun Milošević: Notatione et memoratu digna Episcopos Catharenses. Schematismus Dioecesis Catharensis pro anno Domini 1907. Dubrovnik 1907, 41. — Frane Bulić: Pečat biskupa kotorskoga Luke Bizantija. Vjesnik za arheologiju i historiju dalmatinsku, 47/48 (1924–25) str. 157. — Miroslav Vanino: Isusovci i hrvatski narod, 1. Zagreb 1969, 35. — Risto Kovijanić: Književnost Kotora. Kotor 1970, 118.

Izvori

Bizanti
Hrvatski pjesnici
Hrvatski latinisti
Hrvatski katolički svećenici iz Crne Gore
Kotorski biskupi

Luka Bizanti


بلدية دييغو ديل كاربيو (بالإسبانية: Diego del Carpio) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
يبلغ عدد سكان بلدية دييغو ديل كاربيو 178 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية دييغو ديل كاربيو

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

دييغو ديل كاربيو


Alessandro Famularo (Maturín, 11 de fevereiro de 2003) é um automobilista venezuelano que já competiu no Campeonato de Fórmula 3 da FIA, no Campeonato de Fórmula Regional Europeia e na ADAC Fórmula 4.

Ele é treinado pelo ex-piloto colombiano de Fórmula 1 e NASCAR, Juan Pablo Montoya.

Carreira

Fórmula Regional
Em 18 de fevereiro de 2020, foi anunciado que Famularo iria competir no Campeonato de Fórmula Regional Europeia com a equipe Van Amersfoort Racing. Tendo perdido as duas primeiras rodadas em razão de problemas pessoais, ele fez sua estreia na categoria no Red Bull Ring em setembro. Ele deixou o campeonato após três rodadas, nas quais somou 73 pontos e um quarto lugar como melhor resultado.

Famularo retornou brevemente à categoria em 2021, ao se fundir com a Eurocopa de Fórmula Renault para formar o Campeonato de Fórmula Regional Europeia pela Alpine. Ele participou de três rodadas pela equipe G4 Racing, porém não pontuou.

Fórmula 3
Em outubro de 2020, Famularo participou dos testes de pós-temporada do Campeonato de Fórmula 3 da FIA realizados em Barcelona e Jerez, pilotando pela equipe Campos Racing.

Famularo fez sua estreia na categoria com a equipe Charouz Racing System durante a rodada final da temporada de 2022, realizada em Monza, substituindo David Schumacher, já que o alemão era obrigado a comparecer a seus compromissos na DTM. Em sua estreia na Fórmula 3, onde ele competiu sob uma licença italiana, terminou as duas corridas em 23º. Famularo terminou a classificação em penúltimo lugar em 39º.

Famularo permaneceu com a Charouz para o teste de pós-temporada daquele ano em Jerez, pilotando pela equipe nos três dias.

Ligações externas

Pilotos de automóvel da Venezuela
Pilotos do Campeonato de Fórmula Regional Europeia
Pilotos do Campeonato de Fórmula 3 da FIA
Naturais de Caracas

Alessandro Famularo


රංගනය
විජය කුමාරණතුංග
මාලිනී ෆොන්සේකා
ටෝනි රණසිංහ
ඇලෙක්සැන්ඩර් ප්‍රනාන්දු
එඩී ජයමාන්න
ෆෙ‍්‍රඩී සිල්වා
රෙක්ස් කොඩිප්පිලි
බොනිපස් ප්‍රනාන්දු
රුක්මණී දේවි
පර්ල් වාසුදේවි
බී. එස්. පෙරේරා
ශාන්ති ලේඛා
කුසුම් පෙරේරා
එඩී. ජූනියර්

නිෂ්පාදනය
වේශ නිරූපණය - කේ සුබ්බු
කලා අධ්‍යක්ෂණය සහ නාමාවලිය - ජේ. ඒ. වින්සන්ට්
ශබ්ද පරිපාලනය - කේ. පී. කේ. බාලසිංහම්
රසායනාගාර පාලක – එස්. තිරනාවුකරසු (බී. එස්. සී.)
නිශ්චල ඡායාරූප – එස්. සුබ්‍රමනියම්
නිෂ්පාදන කළමනාකරු - අගස්තියර්

ගීත
ගීත ප්‍රබන්ධය = ජෝර්ජ් ලෙස්ලි රණසිංහ, ධර්මසිරි ගමගේ ගීත සංඛ්‍යාව 06කි.

ආදරෙයි මං ආදරේ – එච්.ආර්. ජෝතිපාල,ඇන්ජලින් ගුණතිලක රචනය - ජෝර්ජ් ලෙස්ලි රණසිංහ
ලස්සන ගමක් තිබුණා - වික්ටර් රත්නායක
මධු සමයේ මල් සමේ – එච්.ආර්. ජෝතිපාල, ඇන්ජලින් ගුණතිලක
කැකුළී මාවේ රූ සිරියාවේ – එච්.ආර්. ජෝතිපාල, ඇන්ජලින් ගුණතිලක
සුහදේ මා සුපෙම් – ඇන්ජලින් ගුණතිලක
ආදර ලෝකේ මගේ – එච්.ආර්. ජෝතිපාල, ඇන්ජලින් ගුණතිලක

ගීත පොත් – ආනන්ද පොත්හල - මරදාන
ගීත තැටි - ජෙම්ටෝන්

ප්‍රදර්ශනය
මංගල දර්ශනය මරදාන අශෝකා සිනමා ශාලාවේ දී මාලිනී ෆොන්සේකා මහත්මියගේ ප්‍රධානත්වයෙන්.
ප්‍රදර්ශනය – රිට්ස් ඇතුළු තුන්වන මණ්ඩලයේ සිනමා ශාලා 16 ක දී ආරම්භක ප්‍රදර්ශනය ඇරඹීය.

ආදරෙයි මං ආදරෙයි


«Calling All The Monsters» en español: «Llamando a todos los monstruos»— es una canción interpretada por la cantante China Anne McClain e incluida en el soundtrack de la serie de Disney A.N.T. Farm. «Calling All The Monsters» fue lanzada como sencillo el 20 de septiembre de 2011, después de «Dynamite».
La semana del 8 de octubre de 2011, la canción debutó en la posición 100 del Billboard Hot 100, siendo la única canción de la banda sonora que ingresa al chart.

En 2021, McClain volvió a grabar la canción junto con sus hermanas bajo el nombre de grupo Thrii.

Video musical
El video musical fue estrenado el 21 de septiembre de 2011. En él, aparece China vestida de Caperucita Roja con sus hermanas en el día de Halloween. Luego, ella toca la puerta de una mansión al parecer abandonada a pedir dulces, la puerta se abre sola y ella entra. Aparece un caballero que empieza a bailar y entonces China empieza a cantar. En la siguiente escena, aparece una momia, el monstruo de Frankenstein y un hombre lobo y empiezan a bailar la canción. Al momento China encuentra un cuadro del fantasma de la ópera, el cual cobra vida y muestra su lado horrendo. Luego ella entra a otro salón donde hay otros monstruos, y todos empiezan a bailar al ritmo de la canción. Al final del video, China sale de la mansión y se reencuentra con sus hermanas.

Posicionamiento

Véase también
 A.N.T. Farm

 China Anne McClain

Referencias

Enlaces externos
Videoclip de Calling All The Monsters

China Anne McClain
Canciones de 2011
Sencillos de 2011
Sencillos de China Anne McClain

Calling All The Monsters


Hampi er en by og et UNESCO Verdensarvssted under navnet Group of Monuments at Hampi i den østlige-centrale del af den indiske delstat Karnataka. Den var hovedstad i hindukongeriget Vijayanagara i det 14. århundrede. Beretninger fra persiske og europæiske, særligt portugisiske, rejsende fortæller, at Hampi var en velstående, velhavende og stor by ved floden Tungabhadra med mange templer, gårde og markeder.

Nutidens by har omkring 2.777 indbyggere (2011).

Etymologi

Navnet kommer fra Pampa, som er det gamle navn på Tungabhadrafloden, ved hvis bredder byen er opført. Navnet "Hampi" er en anglicisme af det lokale sprog kannadas Hampe (afledst af Pampa). Gennem årene er stedet også kaldt Vijayanagara og Virupakshapura (fra Virupaksha, skytshelgen for Vijayanagara herskere).

Templer
Hampi er kendt for sine hindutempler. Nogle af de mest kendte der stadig anvendes til religiøse formål er:
 Virupakshatemplet, også kendt som Pampapathitemplet. Det er et tempel for gudinden Shiva. Templet ligger i Hampibasaren.
 Vittala tempelkompleks er formodentlig det mest kendte af Hampis tempelruiner med sin stridsvogn i sten.
 Krishna tempelkompleks er blevet renoveret i de senere år, efter at det i 1999 blev indskrevet på på UNESCO's liste over Verdensarv i fare.
 Hazara Rama tempelkompleks har omkring tusind udskæringer og inskriptioner, som beretter historien om Ramayana.

Kilder og henvisninger

 Archaeological Survey of India - Hampi

Verdensarven i Indien
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Indien
Karnataka

Hampi


ලක්ෂ්මී  ( ; දෙමළ: இலட்சுமி , IAST: lakṣmī ) /ලක්‍ෂ්මී යනු ධනයට, වාසනාවට සහ සෞභාග්‍යයට අධිපති හින්දු දේවතාවිය වේ. ඇය විෂ්ණු දෙවියන්ගේ පතිනිය (බිරිඳ) වේ. හින්දු ආගමේ සඳහන් ත්‍රී දේවීන්ට අයත් වන්නේ සරස්වතී දේවියත්, ලක්ෂ්මී දේවියත් සමඟ ගෞරී දේවියත් ය. ඇය ශිව සහ පාර්වතියගේ වැඩිමහල් දියණිය වන අතර  බැතිමතුන් ධනය, වාසනාව සහ සමෘද්ධිය උදා කර ගැනීමට ලක්ෂ්මී දේවතාවියට වන්දනාමාන කරනු ලබන අතර හින්දු බැතිමතුන්ගේ විවාහ චාරිත්‍රවල ද විෂ්ණු දෙවියන් සහ ලක්ෂ්මී දේවිය සම්බන්ධ වී ඇත. එමෙන්ම ඇය විෂ්ණු දෙවියන්ගේ නිත්‍ය පතිනියයි.

ලක්ෂ්මී ගුණවාචකය (අන්වර්ථ නාම)
ලක්ෂ්මි දෙවඟන විවිධ ගුණ වායන්නන් විසින් විවිධ නම් වලින් හදුන්වනු ලැබේ. ඇය හා නෙළුම් මල අතර විශේෂ සම්බන්ධතාවයක් පවතින අතර ඇයගේ බොහෝ අන්වර්ථ නාම නෙළුම් මලට සම්බන්ධ වේ. උදාහරණ ලෙස පද්මා, කමලා, පද්ම ප්‍රිය, පද්මමාලාධරදේවී, පිද්ම මුකී, පද්මාන්කිෂ, පද්ම හස්ථ හා පද්ම සුන්දරී දැක්විය හැකිය. මීට අමතරව ඇයව රාමා, ඉන්ද්‍රා, මුනිශ්‍රී, චක්‍රිකා, කමලිකා, ලලිමා, නන්දිකා, හා රැජුලා යන නම් වලින්ද හදුන්වනු ලබයි.

පුරාවෘතය
හින්දු ධර්මයට අනුව ශ්‍රී ලක්ෂ්මි දේවිය පළමුව ශිව සහ පාර්වතියගේ වැඩිමහල් දියණිය වශයෙන් ජන්මය ලබන අතර ඇයට තවත් ජන්ම දෙකක් ඇත. එකක් සෘෂි බ්‍රිගු සහ ක්‍යාතිගේ දියණිය වශයෙන් ජන්මය ලැබීම සහ අනෙක ක්ෂීර සාගරයෙන් ප්‍රකට වීමයි. ඒ මෙසේය , කිපෙන සුළු චරිතයකින් යුතු දුර්වාස නම් ඉසිවරයා වරක් පරනොවන මල්වලින් ගොතන ලද මාලයක් දෙවියන්ගේ රජ වූ ඉන්ද්‍ර දෙවියන්ට තෑගි කරන ලදි. ඉන්ද්‍ර දෙවියන් මෙම මාලය අයිරාවන නම් ඔහුගේ රාජකීය හස්තියාට දුන් අතර එම හස්තියා මල් මාලය කකුලෙන් පාගා විනාශ කර දමන ලදි. මෙය දුටු දුර්වාස සෘෂිවරයා තමාට සිදුවු මෙම නොසැලකිල්ල නිසා මහත් කෝපයට පත් වී සාප කළේය. ඔවුන් සතු බලය සහ සැප සම්පත් නිසා අතිශයින් අහංකාරයට  පත්ව  ඇති සියලු දෙවිවරුන් ගේ බලය පහ වී යා යුතුය යයි දරුණු සාපයක් කළේය. මෙම සාපය නිසා අසුරයින් දෙවිවරුන් පරදවා ඔවුන් දෙව්ලොවින් පලවා හරිනු ලැබීය.

පරාජයට පත් වූ දෙවිවරුන් ආරක්ෂාව පතා ලෝකය නිර්මාණය කළා වූ මහා බ්‍රහ්මයන් වෙත ගියේය. නැවතත් ජය ලැබීමට නම් අමරණියත්වයට පත් කරන "අමෘතය" ලබා ගත යුතු බවත් පැවසීය. මේ සඳහා ක්ෂීර සාගරය  (කිරිමුහුද) කැළඹිය යුතු බවත් පැවසීය. මෙම කාර්යය සඳහා උදවු ලබා ගැනිම පිණිස දෙවිවරුන් මහා විෂ්ණු කරා ගියහ.  විෂ්ණු, කුර්ම අවතාරය වේසයෙන් මන්ත්‍ර පර්වතය,  දණ්ඩක් ලෙස ගෙන කිරිමුහුද කැළඹිමට උදවු කළේය. නාග රජු වූ 'වාසුකී' ද  විශාල රැහැනක් බවට පත්ව මේ කාර්යයට ආධාර වුණි. ඉන්ද්‍ර දෙවියන්ගේ නායකත්වයෙන් දෙවිවරුන් සහ බලී රජුගේ නායකත්වය යටතේ අසුරයෝ ද එක්ව කිරි සයුර කළඹන්නට පටන් ගත්තේය.

කිරි සයුර  කැළඹිමේදී මතු වූ අගනා වස්තූන් අතරින් ලක්ෂ්මී දෙවඟන ද පහළ වුවාය. ඇය විසින් ශ්‍රි විෂ්ණු තමාගේ වල්ලභ දෙවියන් ලෙස තෝරා ගන්නා ලදි. සියළු මායා බන්ධන දුර්වල කිරිමේ බලය ඔහුට පමණක් තිබිම ලක්ෂ්මී දෙවඟනගේ මෙම තෝරා ගැනීමට හේතු විය. සාගරයෙන් මතු වූ බැවින් ලක්ෂ්මී දෙව්දුව සාගරයේ දියණියක් ලෙස සැලකන අතර එලෙස මතුවු  හඳ (චන්ද්‍රයා) ඇගේ සොහොයු‍රා ලෙස ව්‍යවහාරයට පත් විය. ආලක්ෂ්මී මෙසේ පහල වූ තවත් දෙවඟනක් වන අතර  ඇය ලක්ෂ්මී දෙවඟනගේ වැඩිමහල් සොහොයුරිය වේ. කෙසේ වෙතත් ඇය අභාග්‍යයේ දෙව්දුව ලෙස සලකනු ලබති.

විෂ්ණු පුරාණයේ දැක්වෙන අන්දමට ලක්ෂ්මී දෙවඟන භ්‍රිග්ගු  සහ කසාතිගේ දියණිය වෙයි. ඇය ස්වර්ගයේ ජිවත් වුවද දුර්වාසගේ සාපය නිසා ඇය පසුව ක්ෂීර සාගරය ඇගේ වාසස්ථානය කරගත්තා. එහෙත් ක්ෂීර සාගරයේ කැළඹීම නිසා  ලක්ෂ්මී දෙව්දුව නැවත පහළ වීමත්, පසුව විෂ්ණු හා විවාහ වීමත් සම්බන්ධ කතාව එහි ඒ ලෙසටම සඳහන් ව ඇත. ලක්ෂ්මී විෂ්ණුගේ ශක්තිය සහ මායා බලය වේ. මෙය "ශ්‍රී චෛශ්නිවිසම්" යන සංකල්පය සමඟ මැනවින් ගැල‍පේ. එහි අර්ථය වන්නේ ලක්ෂ්මී යනු හුදු  ධනයට අධිපති දෙවඟන පමණක් නොව ඇය දෙවඟනන් අතර අග්‍රතම දෙවඟන ද වේ.

හින්දු සමාජයෙහි ස්තූති පූජා පැවැත්වීම

හින්දුවරුන් බොහෝ ලෙසින් ලක්ෂ්මී වන්දනයෙහි යෙදෙන්නේ ආලෝක උත්සවය හෙවත් දීවාලීහිදීය. සම්ප්‍රදානුකූලව, දීවාලී දිනයෙහිදී ජනයා විසින් තම නිවෙස් පිටත කුඩා තෙල් පහන් දල්වා තබනු ලබන්නේ තමන් හට ආශිර්වාද කිරීමට ලක්ෂ්මී පැමිණෙතැයි යන බලාපොරොත්තු ඇතිවය.

ශ්‍රී යන උපසර්ගය විදහාපාන්නේ, ශ්‍රී ලක්ෂ්මී එනම් කුමන ආකාරයක හෝ ඓශ්චර්යයක්   "හේතුවෙන් ප්‍රමුදිතයට පත්වන්නාවූ තැනැත්තා" යන්නයි. සමෘද්ධිමත් විය යුතු යැයි සැලකෙන ඕනෑම දෙයක් සඳහා ලක්ෂ්මී, හෝ ශ්‍රී යන්නාවූ මංගල උපසර්ගය හෝ ප්‍රත්‍යය හෝ භාවිත වන්නේ රාජ්‍ය ලක්ෂ්මී (ආධිපත්‍ය සම්පත), ශාන්ති ශ්‍රී (සාම සම්පත), ආදී වශයෙනි. මහතා සහ මහත්මිය යන අභිධානයන් වෙනුවෙන් ඉංග්‍රීසියෙන් භාවිතා වන  මිස්ටර් සහ  මිසිස් සඳහා නූතන ඉන්දියාවෙහි ශ්‍රී සහ ශ්‍රීමතී යෙදෙනුයේ,  නිදසුනක් ලෙසින් ගතහොත් ශ්‍රී දේසායි හෝ ශ්‍රීමතී ශාන්ති ආකාරයටය.

උත්තරඛාන්ද්හිදී, දීවාලී රාත්‍රියෙහිදී දේවතාවිය පිදීමෙන් පසුව, සංඛ, හෝ  හක්ගෙඩිය, පිඹින්නේ නැත. මෙයට හේතුව වන්නේ දේවතාවිය මෙන්ම සංඛය ද සමුද්‍රයෙන්ම වන බැවින් එයට විවේකයක් ලබා දෙනු පිණිසය.

අම්බබායි ලෙසින්ද හැඳින්වෙන, කරවීර නිවාසිනී මහාලක්ෂ්මී, මහාරාෂ්ඨ්‍රයෙහි කොල්හාපූර් නගරයෙහි ආරක්ෂක දෙවඟනයි.

බෙංගාලය

බෙංගාලයෙහි, ලක්ෂ්මී වන්දනය සිදුකෙරෙන්නේ සරත් සමයෙයි, වසරෙහි දීප්තිමත්ම රාත්‍රිය වන්නාවූ  එක් පසළොස්වක රැයකදීය. පවතින විශ්වාසය අනුව, ඇය එම රාත්‍රියෙහිදී ඓශ්චර්යය ප්‍රසාද කරන්නීය. ඇයගේ වාහනය වන්නාවූ, මහා ධවල බකුසා සමගින් ඇය පෘථිවිය වෙත සැපත් වන්නේ, අපගේ ජීවිත අඳුරු කරන්නාවූ දරිද්‍රතාවය, අකර්මණ්‍ය බව, කෝපය, සහ කුසීත භාවය බැහැර කිරීමටය.

අෂ්ඨ ලක්ෂ්මී
අෂ්ඨ ලක්ෂ්මී යනු ලක්ෂ්මී දේවියගේ ස්වරූපයන් අටකි. එම අෂ්ඨ ස්වරූප ලක්ෂ්මී දෙවඟන බලපවත්වන දේ සමඟ සම්බන්ධ ව පවතී. එම අෂ්ඨ ස්වරූපයන් නම්:

 ආදි ලක්ෂ්මී - (ලක්ෂ්මියගේ පළමු පහළවිම)
 ධාන්‍ය ලක්ෂ්මී - (ධාන්‍ය ධනය)
 ධෛර්ය ලක්ෂ්මී - (වීර්ය ධනය)
ගජ ලක්ෂ්මී - (අලියා - ධනයේ සළකුණ)
 සන්තාන ලක්ෂ්මී - (පරම්පරාව පවත්වාගෙන යාමේ ධනය)
 විජය ලක්ෂ්මී - (ජයග්‍රහණයේ ධනය)
 විද්‍යා ලක්ෂ්මී - (දැනීමේ සහ අධ්‍යාපනයේ ධනය)
 ධන ලක්ෂ්මී - (මූල්‍යමය ධනය)

ලක්ෂ්මි දෙවගනගේ අක්කා -අලක්ෂ්මී ...හොඳ ලක්ෂ්මි සහ නරක ලක්ෂ්මි

පැරැණි ඉන්දියානු ග්‍රන්ථවල සදහන් වී ඇත්තේ ලක්ෂ්මි දෙවගනට වැඩිමහල් සොහොයුරියක් සිටින බවයි. ඇයගේ නම ජේයෂ්ඪ ලක්ෂ්මි .අලක්ෂ්මී කියලත් ඇය හදුන්වනු ලබනවා.

ඇය නපුරුයි ලක්ෂ්මි දෙවගන කරන දේවල්වලට ප්‍රතිවිරුද්ධ දේවල් තමයි ඇය කරන්නේ.

ඇය දෙනවා දුප්පත්කම ,දැඩිශෝකය,අවාසනාව,බාධක,ගැටුම් ,අසතුට ,නින්දා අපහාස ,දුරාචාර ,අසමත්වීම්,අසාර්ථකවීම්,ප්‍රමාද දෝෂ ,දුෂ්ටකම ,වියසන .

ඔබගේ ජීවිතයේ ඉහත දේවල් බහුලයි නම් ඔබ ජේයෂ්ඪ ලක්ෂ්මියගේ බලපෑමට හසුවෙලා.

ඇය මූදේවී ,අලක්ෂ්මී ,ජේයෂ්ඪ ලක්ෂ්මි යන නම් වලින් හදුන්වනු ලබනවා .

අණවින,කොඩිවින වලට ඇය බහුලවම බැල්ම හෙලනවා.

ලක්‍ෂ්මී (දෙවඟන)


Robert Vansittart ist der Name folgender Personen:

* Robert Vansittart (Jurist) (1728–1789), englischer Richter und Hochschullehrer
 Robert Vansittart of Driffield (1811–1872), britischer Adliger
 Robert Vansittart, 1. Baron Vansittart (1881–1957), britischer Diplomat

Robert Vansittart


Die lustigen Nibelungen (en français Les Joyeux Nibelungen) est une opérette d'Oscar Straus sur un livret de Rideamus (pseudonyme de Fritz Oliven).

Histoire
Depuis la fondation de l'Empire allemand, les figures héroïques allemandes et surtout la Chanson des Nibelungen ont un succès. Elles servent de figures d'identification pour le nouvel État. Un certain nombre de récits et de versions théâtrales de la Chanson des Nibelungen sont publiés, dont la pièce Die Nibelungen de Friedrich Hebbel en 1861 et la tétralogie d'opéra L'Anneau du Nibelung de Richard Wagner entre 1849 et 1876.

Rideamus et Straus créent une parodie sous la forme d'une opérette sur les idées wilhelmiennes d'héroïsme. L'intrigue est grandement simplifiée d'une manière amusante : Siegfried est un fabricant de vin mousseux, et l'intrigue épique est traduite en drame avec un ton burlesque. Finalement, Kriemhild et Brunhilde doivent partager leur Siegfried. Musicalement, Straus fait des références parodiques à Wagner, mais reste par ailleurs dans le langage musical de l'opérette.

Les modèles artistiques sont les parodies françaises de l'Antiquité de Jacques Offenbach, comme La Belle Hélène (1864). Die lustigen Nibelungen est un cas particulier : les parodies et les travestissements de pièces et d'opéras connus sont rares dans l'opérette viennoise. Dans l'Alt-Wiener Volkstheater, elles sont extrêmement courantes, comme la parodie tardive de Johann Nestroy de Tannhäuser de Wagner (1857).

L'opérette provoque à plusieurs reprises des protestations des cercles nationalistes allemands, par exemple lors d'une représentation à Graz en 1906, qui est interrompue par des membres d'une Burschenschaft. En 1911, elle a un succès au Theater des Westens à Berlin. L'opérette est interdite pendant le Troisième Reich, d'autant plus que Straus est d'origine juive, puis tombe dans l'oubli. Elle n'est joué régulièrement que depuis les années 1970.

Chansons
Premier acte
 Ouverture
 Er sieht so miesepetrig aus – Ensemble
 Da wuchs in Isenlande – Gunther
 Du musst nicht so romantisch sein – Ensemble
 Einst träumte Kriemhilden – Kriemhild, Ensemble
 Ich bracht's auf dem Gymnasium – Siegfried, Ensemble
 Einst hatt ich Geld und Gut – Siegfried, Ensemble
 Hei, gnädiges Fräulein, habe die Ehre! – Siegfried, Kriemhild, Ensemble
 Kreuz-Millionen-Donnerwetter! – Brunhilde, Gunther, Ensemble
 Heil, König Gunther! – Ensemble
 Recken von Alt-Burgund – Ensemble

Deuxième acte
 Ach war das 'ne schöne Hochzeit! – Ensemble
 Jetzt, wo die Nacht zur süßen Ruhe ladet – Kriemhild, Siegfried
 Brunhilde, mach auf! – Gunther, Brunhilde, Siegfried, Ensemble
 Ach! Hagen, Thu mir den einz'gen Gefallen – Gunther, Ensemble

Troisième acte
 Nun so lass uns denn Siegfried ermorden – Ensemble
 Ich hab' ein Bad genommen – Siegfried
 Sie sieht so miesepetrig aus – Siegfried, Brunhilde, Vogel
 Er hat verletzt Brunhilde – Ensemble

Notes et références

Source de la traduction

Liens externes

Œuvre d'Oscar Straus
Opérette
Opéra des années 1900
Opéra en allemand
Opéra créé à Vienne (Autriche)
Parodie musicale
Nibelungen dans l'art et la culture

Die lustigen Nibelungen


Œuvres
 Kotick, Nom d'un personnage (phoque) du Livre de la jungle de Rudyard Kipling.

Navires
 Kotick (Ketch), Nom d'un bateau dessiné par Jean-Jacques Herbulot
 Super Kotick, Nom d'un bateau dessiné par Jean-Jacques Herbulot
 Kotick, cotre de Carantec construit en 1931. classé au titre des monuments historiques

Kotick (homonymie)


Henrik Nielsen var en dansk adelsmand, som skrev sig til Sandagergård. Han var far til Jesper Henriksen.

En ridder Niels Thomesen (Lunge?) nævnes i Skovby Herred fra 1387 og har muligvis allerede da ejet Sandagergård, hvortil han nævnes 1413, da han døde. En tilsvarende Niels Thomesen ejede Enggård fra 1409 og er muligvis den samme person.

Den væbner Henrik Nielsen, der fra 1417 til 1428 nævnes til Sandagergård, var formentlig hans søn. Han blev rigsråd og havde sønnerne Niels og Jesper Henriksen.

Kilder
 J.P. Trap, Statistisk-topografisk Beskrivelse af Kongeriget Danmark, 5. udgave, bind 5, 1954, s. 374.

Godsejere fra Danmark
Danskere i 1400-tallet
Rigsråder fra Danmark
Personer fra Fyn

Henrik Nielsen til Sandagergård


Tyttocharax es un género de peces de la familia de los Characidae que se ubican en América del Sur. Actualmente se conocen tres especies de este género.

Especies
 Tyttocharax cochui (Ladiges, 1950)
 Tyttocharax madeirae Fowler, 1913 (Blackedge tetra)
 Tyttocharax tambopatensis S. H. Weitzman & H. Ortega, 1995

Referencias

Tyttocharax


Raging Speedhorn est un groupe anglais de metal extrême, originaire de Corby.

Histoire
Le groupe est formé en  après la dissolution des deux groupes Soulcellar et Box par des membres de Sourcellar le guitariste Gareth Smith, le chanteur Frank Regan (qui jouait de la batterie dans Soulcellar) et le bassiste Darren Smith, des membres de Box Tony (guitare électrique), son frère Jon Loughlin (chant) et le batteur Gordon Morison. Raging Speedhorn présente deux chanteurs, un style largement inspiré du groupe de hardcore britannique Hard to Swallow (qui comprenait Bloody Kev qui rejoindra Raging Speedhorn en tant que deuxième chanteur après le départ de Frank Regan en 2005). Le groupe se nomme d'après un jargon de scène qui fait référence à une érection après avoir pris des amphétamines. Le guitariste cubain Roddy Stone produit deux démos en  et  ; une troisième paraît. Les deux premières démos contiennent quatre chansons chacune. La première démo est fait en 800 exemplaires. Les chansons de la première démo sont dans des compilations : Knives and Faces chez Org Records, Superscud chez Century Media Records et Thumper dans une sélection du magazine Metal Hammer. Le groupe donne des concerts, notamment en  en tant que première partie de Ministry au London Astoria, ce qui accroît sa popularité. En , il se lance dans une tournée au Royaume-Uni avec Emmity et Breakneck. D'autres concerts suivent, notamment en  avec earthtone9 ainsi que Will Haven, Kittie et Slipknot. En , il fait une tournée parrainée par Metal Hammer avec Tribute to Nothing et Charger. Le premier album éponyme produit par John Friar sort en . Après cela, il fait une tournée européenne avec Biohazard en mai et des concerts en Europe et au Japon avec Amen. Le groupe est présent à l'Ozzfest en Angleterre en 2001. Le single The Gush est enregistré en juin avec Billy Graziadei et Danny Schuler de Biohazard comme producteurs. Le premier album est réédité avec ce titre. En , le groupe donne deux concerts avec Graham Coxon.

Après être apparu au Japanese Beast Fest et avoir participé à l'étape britannique de la tournée du Tattoo the Planet Festival, l'enregistrement du deuxième album commence. Il sort le  sous le nom We Will Be Dead Tomorrow. Il est à nouveau produit par Graziadei et Schuler, enregistré en grande partie à New York et mixé par Joe Barresi. Le single The Hate Song est sorti en mai. La tirade haineuse concerne principalement la politique d'entreprise des maisons de disques, puis les musiciens dressent sur le ton de l'humour des listes de haine pour les magazines musicaux : les stations-service allemandes, les discothèques allemandes et Rammstein... Le groupe anglais reste la première partie des Allemands au Royaume-Uni. Suit une tournée de deux semaines en Europe avec Ill Niño et Pitchshifter. En septembre, le mois de la sortie de l'album, il fait une tournée de concerts avec The Eighties Matchbox B-Line Disaster et Terrashima. Cette même année, le groupe apparaît au Xtreme Fest de Dublin et joue à Londres, Manchester, Birmingham et Glasgow. Le groupe continue à se produire l'année suivante, jouant au Download Festival et au With Full Force. En 2003, le groupe joue avec Ministry à Berlin et avec Stone Sour et Saliva à Munich. Des apparitions européennes avec Fear Factory sont prévues pour l'automne 2003, mais sont annulées en raison de la naissance du premier enfant de Frank Regan. Au lieu de cela, Raging Speedhorn donne des concerts avec Clutch et Candiria au Royaume-Uni. Fin octobre, le single Fuck the Voodooman sort, avec l'édition limitée comprenant les versions de My War de Black Flag et Gypsy d'Uriah Heep.

En , le guitariste Loughlin quitte le groupe et est remplacé par Jaye Thompson (ex-Defenestration). D'une certaine manière, Loughlin reste avec le groupe parce qu'il rejoint la société de gestion londonienne qui travaille pour Raging Speedhorn. Après que certains membres se consacrent à d'autres projets parallèles, la compilation Live and démos sort en 2004. Il inclut des enregistrements en concert de The Garage à Londres à partir de 2000 et de l'Ozzfest de 2001, entre autres. Fin  suit l'album How the Great Have Fallen, enregistré avec le producteur Joe Barresi aux studios 2KHZ, en raison du budget plus restreint. Une reprise de la chanson de Kiss God of Thunder est créée au cours de cet enregistrement. Avant même la sortie de l'album, Regan quitte le groupe et est remplacé par Bloody Kev d'Iron Monkey. En 2005, le groupe participe à la fois au Download Festival et à With Full Force pour la deuxième fois. Après une tournée aux États-Unis avec Hypocrisy, Soilent Green, With Passion, Nile et Decapitated début , le bassiste Smith quitte le groupe et est remplacé par le frère de Jay, Dave Thompson. En 2007, le groupe donne sa version de 30$ Bag à la compilation hommage à Eyehategod For the Sick . En avril, le groupe enregistre des chansons pour un nouvel album au Foel Studio dans le nord du Pays de Galles. Before the Sea Was Built est disponible à l'achat le  chez Steamhammer, un sous-label de SPV Records. Il est en concert avec Twelve Trives et Bridge of Solace. En 2008, le groupe joue à Munich avec Carnivore. Le , le groupe annonce se séparer après une dernière tournée. Les membres rejoindront d'autres groupes ailleurs, notamment à Cardiff, au Pays de Galles, et à Stockholm, en Suède. John Loughlin, Jay Thompson et Dave Thompson font partie du groupe de métal The Death of Us en 2013.

Le groupe se réunit en . Il donne un concert en  au Damnation Festival en Grande-Bretagne avec l'ex-chanteur Frank Regan. Ainsi, les deux chanteurs Regan et Loughlin sont ensemble sur scène, James Palmer, un ami de longue date du groupe, remplace le guitariste Gareth Smith ; le groupe présente des morceaux des premiers et deuxièmes albums. Le , le groupe fait un spectacle à guichets fermés dans sa ville natale avec le soutien de The Darkhorse et Heart of a Coward comme échauffement avant de jouer au Sonisphere Festival deux jours plus tard et au Hammerfest. En décembre, ils partent en tournée en Grande-Bretagne. En , l'album Lost Ritual, produit par Russ Russell, sort après une campagne de financement sur PledgeMusic. Puis il part en tournée en Grande-Bretagne. La même année, le groupe fait partie du Download Festival pour la troisième fois.

Le , les guitaristes Jim Palmer et Jamie Thompson quittent le groupe. Le , le groupe donne un spectacle du  anniversaire à l'Electric Ballroom de Londres avec la formation originale (John Loughlin, Frank Regan, Gordon Morison, Tony Loughlin, Gareth Smith et Darren Smith). Le , les guitaristes James Palmer et Dave Leese rejoignent le groupe. En , Daniel Cook remplace John Loughlin.

Au cours de leur carrière, le groupe a également joué avec Testament, Anal Cunt, Snapcase, Karma to Burn et Iron Monkey notamment. Le groupe s'est produit au CBGB.

Discographie
 1998 : demo 1 (démo, autoproduction)
 1999 : demo 2 (démo, autoproduction)
 2000 : Raging Speedhorn (album, Green Island Records/ZTT Records)
 2001 : The Gush (single, Green Island Records/ZTT Records)
 2002 : The Hate Song (single, ZTT Records)
 2002 : We Will Be Dead Tomorrow (album, ZTT Records)
 2004 : Live and demos (compilation, Grand Recordings)
 2005 : How the Great Have Fallen (album, Steamhammer)
 2005 : How Much Can a Man Take (single, Steamhammer)
 2007 : Before the Sea Was Built (album, Steamhammer)
 2015 : Halfway to Hell (single, Palm Reader Records)
 2016 : DesertFest London Vol. 2 (split avec Monster Magnet, H42 Records)
 2016 : Lost Ritual (album, autoproduction)
 2020 : Hard To Kill

Références

Liens externes

Source de la traduction

Groupe britannique de nu metal
Groupe musical formé en 1998
Groupe musical séparé en 2008
Groupe musical reformé en 2014
Groupe musical britannique des années 1990
Groupe musical britannique des années 2000
Groupe musical britannique des années 2010
Groupe musical britannique des années 2020

Raging Speedhorn


Şenol Güneş (nacido el 1 de junio de 1952 en Trebisonda, Turquía) es un exfutbolista, entrenador y filósofo. Es mayormente recordado por haber llevado a su país a conseguir el tercer puesto en la Copa Mundial de Fútbol de 2002. Actualmente está libre tras dejar el Beşiktaş de la Superliga de Turquía.

Carrera como jugador
Güneş comenzó su carrera como jugador ejerciendo de portero para el Erdoğdu Gençlik. Poco después fue reclutado para formar parte de las categorías inferiores del Trabzonspor, un equipo de mayor pedigrí dentro del fútbol turco. Las cualidades de Güneş le llevaron pronto a debutar y a instalarse en el primer equipo. Jugó para el Trabzonspor durante doce años entre 1974 y 1987. Durante este periodo consiguió con el club seis títulos de liga. Además fue parte del "Trabzonpor Efsanesi" (literalmente "Las leyendas del Trabzonspor", apelativo creado por la prensa turca) junto con otras estrellas locales como Turgay Semercioğlu, Necmi Perekli, and Ali Kemal Denizci. Al final de su carrera Güneş llegó a acumular 31 internacionalidades con su selección, cinco de ellas como capitán.

Carrera como entrenador
Su carrera como entrenador comenzó en su club de toda la vida, el Trabzonspor, donde ejerció de entrenador asistente. Güneş estuvo cerca de lograr por primera vez el título de liga en 1996 en una temporada en la que su club estuvo al frente de la clasificación durante casi todo el año. La misma temporada el Trabzonspor jugó la Copa de la UEFA, en la que fueron eliminados por el FC Schalke 04 alemán. Güneş abandonó el club e hizo carrera como entrenador en otros equipos del país como el Antalyaspor.

En 2000 fue nombrado seleccionador de , a la que clasificó para jugar la Copa del Mundo de 2002. En dicho torneo, Turquía consiguió la mejor clasificación de la historia del país al finalizar en tercer lugar. Güneş recibió el trofeo de Entrenador UEFA del año en 2002. El gran papel realizado por Turquía en la cita mundialista revirtió positivamente en el entrenador, que entonces recibió numerosas propuestas de clubes de alto nivel en Grecia, Brasil y España. Finalmente Güneş decidió continuar al mando de la selección, pero Turquía no logró clasificarse para disputar la Eurocopa 2004, un golpe muy duro después del éxito mundialista. El técnico pagó los platos rotos y fue destituido.

Güneş retornó al Trabzonspor en enero de 2005, firmando un contrato de tres años y medio. La aventura en su club de toda la vida no iba a durar mucho: Güneş fue destituido debido a los malos resultados cosechados desde el principio. Tras su paso por Trabzonspor, Güneş sonó como técnico de algún equipo en Irán o los Emiratos Árabes Unidos.

El 8 de diciembre de 2006, el FC Seoul, uno de los equipos más importantes de la K-League, anunció la firma de un contrato de tres años de duración con el entrenador turco. Tres años después, Güneş regresó a Turquía para volver a tomar las riendas, por tercera vez, del club de su ciudad, el Trabzonspor, en sustitución de Hugo Broos.

En la temporada 2014-15 dirigió al Bursaspor, al que llevó a la final de Copa.

En junio de 2015, firmó por el Beşiktaş. El 15 de mayo de 2016, se proclamó campeón de la Superliga de Turquía con el Beşiktaş, logro que repitió al año siguiente.

El 28 de febrero de 2019, fue nombrado como nuevo seleccionador de  a partir del mes de junio. El 10 de septiembre de 2021, abandonó su puesto al frente de  tras caer goleado contra  por 6-1.

El 28 de octubre de 2022, inició su segunda etapa al frente del Beşiktaş. El 6 de octubre de 2023, decidió presentar la dimisión.

Estadísticas como entrenador

Clubes

 Actualizado de acuerdo al último partido dirigido el .

Fuente: Transfermarkt - Ceroacero

Selección

 Actualizado de acuerdo al último partido dirigido el .

Resumen por competiciones

 Actualizado de acuerdo al último partido dirigido el .

Palmarés

Como jugador

Como entrenador

Otros logros
 Tercer puesto con la Selección de fútbol de Turquía en la Copa Mundial de Fútbol de 2002.
 UEFA Entrenador del Año 2002.
 Tercer mejor entrenador de la Copa Mundial de Fútbol de 2002 según la IFFHS.
 Elegido mejor entrenador europeo de la Copa Mundial de Fútbol de 2002.
 Bicampeón de liga en 2015-16, 2016-17 con el Beşiktaş.

Premios
 Medalla de Estado por un Servicio Distinguido concedida en 2002 por el Gobierno de Turquía.

Referencias

Futbolistas de Turquía
Futbolistas del Trabzonspor
Entrenadores de fútbol de Turquía
Entrenadores en la Copa Mundial de Fútbol de 2002
Entrenadores del Trabzonspor
Entrenadores del Bursaspor
Entrenadores del Beşiktaş JK
Entrenadores del Sakaryaspor
Guardametas de fútbol
Nacidos en Trebisonda
Entrenadores que disputaron la Eurocopa de 2020

Şenol Güneş


Das Hügelgräberfeld "Schweinert" ist eines der bedeutendsten bronzezeitlichen Hügelgräberfelder in Mitteleuropa und das größte in Deutschland. Es liegt etwa 7 km südöstlich von Herzberg (Elster) nahe der Schwarzen Elster. Das Gräberfeld besteht aus mehr als 650 sichtbaren Grabhügeln auf einem Gebiet von etwa 30 ha.
Der westliche Teil des Gräberfeldes ist dominiert von größeren Grabhügeln mit teilweise bis zu 40 m Durchmesser, während im östlichen Teil meist Grabhügel mit einem Durchmesser von 8 m bis etwa 15 m zu finden sind.

Belegt sind Untersuchungen eines Hügels im Jahr 1811. Weitere Grabungen nahm der Kreisphysikus Friedrich August Wagner vor, der seine Ergebnisse in diversen Werken wie Aegypten in Deutschland oder die germanisch-slavischen wo nicht rein germanischen Alterthümer an der schwarzen Elster und Die Tempel und Pyramiden der Urbewohner auf dem rechten Elbufer, unweit dem Ausfluss der schwarzen Elster veröffentlichte. Die erste und bisher einzige wissenschaftliche Grabung und Auswertung wurde 1934/35 durch das Landesmuseum für Vorgeschichte Halle durchgeführt. Der damals untersuchte große Hügel zeigte über einer Errichtungsschicht aus weißem Sand rechteckige Steinpflaster, auf denen die Leichenbrandschüttung, Gefäße, Bronzeschmuck, Bronzegeräte wie Nadeln, Ringe, Lanzenspitzen, eine Bronzetasse und Reste von Behältern aus Birkenrinde lagen. Darüber waren Steinpackungen gelegt und der Erdhügel errichtet worden. Die gefundenen Metallgegenstände gehören zur Gruppe Hallstatt A2 (also ab Mitte des 12. Jahrhunderts vor Christus gefertigt), die Keramik zur gerillten Ware der Billendorfer Kultur (etwa 1000 v. Chr.).

Schon 1958 wurde das Gräberfeld als Bodendenkmal unter Schutz gestellt. 1989 wurde das Gebiet im Schweinert zu einem Naturschutzgebiet ohne forstwirtschaftliche Bewirtschaftung, also ein Totalreservat. Das ist bemerkenswert, da damit die Nutzung der Erlenholzbestände im Schweinert für den Export nicht mehr möglich war. 1997 begann die Pflege der Grabanlagen durch die Deutsche Stiftung Denkmalschutz, außerdem wurde eine moderne Vermessung des Gräberfeldes beauftragt.

Durch den Schweinert führt ein Lehrpfad mit Erläuterungstafeln.

Literatur
 Markus Agthe: Totenstadt neu aufgemessen. In: Archäologie in Deutschland 1/2001, S. 66 ff
 Bornschein/Gandert: Heimatkunde für den Kreis Liebenwerda, Verlag Ziehlke, Bad Liebenwerda, 1928 S. 149/150
 Voegler: Das Hügelgräberfeld im "Schweinert" bei Kleinrössen In: Die Schwarze Elster. Unsere Heimat in Wort und Bild. Bad Liebenwerda, Nr. 211, 1913
 Bericht der ersten Grabung Friedrich Krug von Nidda im Jahre 1811
 Heinz Schmidt-Falkenberg: Das Hügelgräberfeld in Falkenberger Forst und die Burgwall "Wallberge" – entstanden vor 3000 Jahren? - projekte-verlag.de ISBN 978-3-86237-750-3

Weblinks

Gräberfeld in Brandenburg
Archäologischer Fundplatz (Bronzezeit)
Sakralbau in Uebigau-Wahrenbrück
Schweinert
Geographie (Uebigau-Wahrenbrück)
Wikipedia:Naturschutzgebiete
Hügelgräberfeld
Hügelgrab in Brandenburg
Grabbau in Europa
Archäologischer Fundplatz in Europa
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa
Billendorfer Kultur

Hügelgräberfeld „Schweinert“


La solitaria delle Asturie, ossia La Spagna ricuperata (título original en italiano; en español, La solitaria de Asturias, o La España recuperada) es una ópera en cinco partes con música de Carlo Coccia y libreto en italiano de Felice Romani. Se estrenó el 6 de marzo de 1838 en el Teatro alla Scala de Milán, Italia.

Una ópera sobre el mismo libreto fue musicada, en el año 1840, también por Saverio Mercadante.

Referencias

Enlaces externos

Óperas de Carlo Coccia
Óperas en italiano
Óperas de 1838
Óperas estrenadas en Milán
Óperas ambientadas en España

La solitaria delle Asturie


Premiile muzicale Radio România (), sunt  distincții oferite anual pentru performanțe în muzica romanească pop, pop-dance, folk și pop-rock. Ele sunt acordate de Societatea Română de Radiodifuziune începând din anul 2001, și au ca scop recunoașterea, promovarea și susținerea valorilor muzicii românești.

Istoric
Apărute în 1996, Premiile Muzicale Radio România, primele de acest gen din România, au fost inițiate și coordonate de Gabriela Scraba, realizator de emisiuni la Radio România Actualități.

Concepute după modelul celebrelor Premii Grammy, premiile au fost prezentate, mai întâi, în cadrul unor emisiuni speciale la început de
an, realizate de Gabriela Scraba sub forma unor clasamente alcătuite de un juriu format din jurnaliști ai Redacției Muzicale din Societatea Română de Radiodifuziune și colaboratori de prestigiu din presa muzicală. În alcătuirea ierarhiilor, stabilirea nominalizărilor și desemnarea câștigătorilor s-au implicat nume binecunoscute de realizatori și redactori muzicali, ca Titus Andrei, Gabriel Marica, Ștefan Naftanailă, Cezar Andrei, Gabriel Bassarabescu, Florin Silviu Ursulescu, Mihai Cosmin Popescu, Bogdan Pavlică, Mihai Elekeș, Camelia Banța, Robert Ionescu, Cristian Marica, Georgeta Cernat, Andrei Partoș, Octavian Ursulescu, Liviu Zamora, Patricia Jipescu, Ana Maria Zaharescu și Șerban Georgescu.

Din anul 2001, Societatea Română de Radiodifuziune a decis ca Premiile Muzicale să fie decernate în cadrul unor spectacole de gală, organizate și realizate tot de Gabriela Scraba, pe scena Sălii Radio, sala de concerte a S.R.R. (cu sediul în str. G-ral Berthelot 60-64). Spre deosebire de alte gale, în care momentele artistice nu au legătură, neapărat, cu palmaresul ediției, specificul Premiilor Muzicale Radio România îl constituie spectacolul artistic susținut live chiar de câștigătorii premiilor.
Artiștii iau parte la gală din sală, alături de public, de unde și urcă pe scenă dacă sunt anunțați drept câștigători. În acest mod le oferă fanilor  prilejul unic de a-i avea vecini de fotolii în sala de concert, în timp ce colegilor de breaslă le oferă posibilitatea de a-i urmări și aprecia în evoluții live.

Titulatura evenimentului a cunoscut modificări, primele 12 ediții au purtat titlul Premiile Muzicale Radio România Actualități, întrucât clasamentele au fost alcătuite exclusiv pe baza difuzărilor de pe principalul post al Societății Română de Radiodifuziune. Seria Galelor a fost întreruptă în anii 2004 și 2005, când Premiile Muzicale au fost înglobate în cadrul unor ceremonii de premiere mai ample, oferite de radioul public în domenii diverse, poezie, știință, muzică clasică, teatru, arte plastice, etc. Din anul 2006 s-a revenit la forma exclusiv muzicală, pop-rock.
Începând cu ediția din 2013, s-a renunțat la juriul de specialitate din Redacția Muzicală Radio, iar selecția nominalizărilor a urmărit nu numai difuzările postului Radio România Actualități, ci ale tuturor posturilor Societății Română de Radiodifuziune, motiv pentru care titulatura galelor s-a schimbat în Premiile Muzicale Radio România.

Trofeul Premiilor Muzicale Radio România a fost conceput în anul 2013, din sticlă și argint, special pentru acest eveniment, de artistul sticlar sibian Ioan Tămâian, membru al Uniunii Artiștilor Platici din România. La fiecare ediție trofeele au fost personalizate cu numele fiecărui artist și al premiului gravate pe soclu.

Prezentatorii Premiilor Muzicale Radio România au fost personalități de prestigiu dar și oameni de radio. Titus Andrei și Octavian Ursulescu, Angela Similea, Luminița Anghel, Alina Sorescu, Gianina Corondan, Alexandra Ungureanu, Anca Țurcașiu, Dan Teodorescu, Cătălin Măruță, Cornel Ilie, Bogdan Pavlică, Daniela Mihai Soare și Eugen Rusu, au prezentat de-a lungul anilor Galele Premiilor Muzicale Radio România, transmise, la primele ediții, pe Tele 7 ABC și Prima TV, apoi numai pe TVR 1 și TVR Internațional. Din anul 2007, Televiziunea Română a devenit co-producătorul constant al evenimentului.

Numărul premiilor acordate a fost diferit de la o ediție la alta, adaptat în funcție de activitatea muzicală din anul calendaristic (01.01 - 31.12) avut în vedere.
Între 2008 și 2014, pe parcursul a șapte ediții, au fost acordate Premiile Radio România Junior pentru performanțele artiștilor copii, distincții primite de 4 Kids (2008), Alina Eremia (2009), Ion Moise Bădulescu (2010), Maria Crăciun (2011), Andreea Olaru (2012), Mădălina Cernat (2013) și Vanessa Marzavan (2014).
De-a lungul timpului au fost acordate și o serie de premii speciale, unicat.
Premii speciale, pentru cele mai bune concepții discografice au primit și Vama Veche, în 2003, pentru excepționala operă rock "Am să mă întorc bărbat", în 2010 proiectul Ducu Bertzi și Florin Pittiș în concert (CD și DVD) sau în 2015 "Mozaic" -  Nicu Alifantis, cu album pe CD și volum de proză și versuri.

În semn de apreciere a postului public de radio pentru conținutul poetic remarcabil al unor piese muzicale, dar și pentru  încurajarea producțiilor în limba română,  în anul 2011 a fost introdus Premiul pentru cel mai bun mesaj, un premiu original, nemaiîntâlnit în alte gale de premiere. Doi ani mai târziu, în 2013, ca urmare a creșterii numărului de hituri interpretate în duet, a fost introdusă categoria Premiul pentru cel mai bun duet, transformată în 2016 în Premiul pentru cel mai bun duo/grup.
Conceptia flexibilă declarată a galelor, a permis adaptarea  și la realitatea new media, în anul 2016 fiind decernate, pentru prima data, premiile Best Video - Youtube și Big like – Facebook.

Premii de excelență și pentru întreaga carieră au primit adevărate legende ale muzicii românești: Margareta Pâslaru, Marina Voica, Angela Similea, Luky Marinescu, Horia Moculescu, Jolt Kerestely, Marius Țeicu, Tudor Gheorghe, Paul Urmuzescu, Constantin Drăghici, Nicolae Nițescu, Temistocle Popa, Camelia Dăscălescu și Alexandru Jula.

Ceremonii

Categorii

Categorii actuale de premii

Categorii anterioare de premii

Cele mai multe premii câștigate

Premii speciale

Premiul de excelență

Premiul de excelență este un trofeu special care a fost oferit în fiecare ediție a premiilor muzicale Radio România, fără vreo serie de nominalizări anterioare. Premiul pentru Artistul secolului XX a fost acordat numai în prima gală a premiilor, interpretului Gică Petrescu.

Cea mai rapidă ascensiune artistică
Premiul pentru Cea mai rapidă ascensiune artistică a fost acordat numai în cea de-a treia gală a premiilor, cântăreței Andra. Alți nominalizați au fost trupele Hara și O-Zone.

Cea mai prolifică activitate componistică

Premiul pentru cea mai prolifică activitate componistică a fost acordat numai în cea de-a șasea gală a premiilor, artistului Alexandru Andrieș.

Cele mai bune concepții discografice

Audiențe

Referințe

Legături externe
 Premiile Muzicale radio în date
 Premiile Muzicale Radio România, 2017

Premii
Premii muzicale după țară
Premii muzicale românești
Radio
Muzică românească

Premiile muzicale Radio România


The Strategic Army Corps (STRAC) was a command of the United States Army, with a mission of high readiness, active in the 1960s. In 1961 it was merged into the United States Strike Command (STRICOM). The word "STRAC" was also used to describe a well organized, well turned-out soldier or unit.

Background
STRAC was a designation given to the XVIII Airborne Corps at Fort Bragg, North Carolina, in 1958. The designation was, in reality, the assignment of an additional mission rather than a true designation. The additional mission was to provide a flexible strike capability that could deploy worldwide on short notice without declaration of an emergency. The 4th Infantry Division at Fort Lewis, Washington,
Combat Command A of the 1st Armored Division at Fort Hood, Texas, and the 101st Airborne Division at Fort Campbell, Kentucky, were designated as STRAC's first-line divisions, while the 1st Infantry Division at Fort Riley, Kansas, and the 82d Airborne Division at Fort Bragg were to provide backup in the event of general war. The 5th Logistical Command (later reflagged as 1st Logistical Command), also at Fort Bragg, would provide the corps with logistics support, while Fort Bragg's XVIII Airborne Corps Artillery would control artillery units.

Airlift assets were made available to U.S. forces based on the possible outbreak of a general war in Europe. In his paper, "Not War But Like War: The American Intervention in Lebanon", prepared for the Army Command and General Staff College's Combat Studies Institute, Roger J. Spiller notes:

Operations
Training included unidentified semi-annual maneuvers (Desert Strike, Swift Strike) with the 82nd and 101st Airborne held under the auspices of the XVIII and STRAC.

The 3d Armored Cavalry Regiment returned to the United States from Germany in February 1958, and was once again stationed at Fort Meade. The regiment became part of STRAC and, from 1958 to 1961, it was the recipient of four STRAC streamers, awarded for superior readiness and training. In reaction to the Berlin Crisis, the regiment redeployed to Germany in October 1961. Alerted for movement on 10 October, although scattered at different training sites along the Eastern Seaboard, the regiment arrived at its new duty stations of Baumholder and Kaiserslautern exactly thirty days later.

STRAC and the XVIII Airborne Corps provided the Army forces to the Navy's CINCLANT as unified commander during the 1962 Cuban Missile Crisis.

Flexible response
September 1961, Fort Hood again became the home for the III Corps, and in February 1962, III Corps was assigned as part of the STRAC.

In March 1962 the 2nd Infantry Division was designated as a Strategic Army Corps (STRAC) unit. Following this the Division became engaged in intensified combat training, tactical training, and field training exercises, in addition to special training designed to improve operational readiness.

Limitations
Although the STRAC mission was to provide an easily deployable force for use in a limited war or other emergency, its ability to deploy overseas was limited by airlift constraints. Without the declaration of a national emergency, the required lift assets would not be released to support a STRAC deployment.

The Army faced problems with both the Air Force who would provide the expected transportation and from foreign governments for the expected use of their airspace and airports.

Other definitions
STRAC is Army slang term for "a well organized, squared away soldier, (starched uniform, polished brass and spit-shined boots)"—a proud, competent trooper who can be depended on for good performance in any circumstance. The word was used both as a noun and an adjective for a soldier whose gear was clean and tight; weapon clean and ready; mind clear, organized, and ready for action. S: skilled T: tough R: ready A: around the C: clock—STRAC. Another version defined the acronym as "Sharp Trooper, Ready Around the Clock".
However, some soldiers joked it stood for "Shit! The Russians Are Coming!"

See also
 Rapid Deployment Joint Task Force
 United States Central Command

References

External links

Corps of the United States Army

Strategic Army Corps


Keşla FK () Azerbaycan'ın başkenti Bakü'de kurulmuş bir futbol kulübüdür. Azərbaycan Premyer Liqası'nda mücadele etmektedir. 1997 yılında Hazar Üniversitesi Futbol Klubu adıyla kurulan kulüp, 2004 yılında ise adını İnter Bakü olarak değiştirmiştir. 28 Ekim 2017 tarihinde ismi Keşla FK olmuştur.

Şu ana kadar 2 kez Azərbaycan Premyer Liqası'nda şampiyon olan kulüp ayrıca 2011 yılında BDT Kupası'nı kazanmıştır.

Kadro

Galeri

Kaynakça

Azerbaycan'daki futbol kulüpleri

Şamahı FK


දර්ශන් ධර්මරාජ් (, ; 2 මාර්තු 1981 – 2 ඔක්තෝබර් 2022), යනු ශ්‍රී ලංකා සිනමාවේ, සහ රූපවාහිනියේ රංගන ශිල්පියෙකි. ඔහු රූපවාහිනියට පළමුවෙන් පිවිසියේ සිඩ්නි චන්ද්‍රසේකරගේ "ඒ-නයින්" ටෙලි නාට්‍යය හරහාය. අශෝක හඳගම ගේ "ඉනි අවන්" (2012) චිත්‍රපටයේ හිටපු එල්ටීටීඊ සේවකයෙකු ලෙස ඔහු නිරූපණය කිරීම වෙනුවෙන් ශ්‍රී ලංකාවේ චිත්‍රපට උළෙල කිහිපයකදී හොඳම නළුවා සම්මානයෙන් පිදුම් ලැබීය.

පෞද්ගලික ජීවිතය
ධර්මරාජ් උපත ලැබුවේ රක්වාන නගරයේය. ඔහු ශාන්ත ජෝන් දෙමළ විද්‍යාලයෙන් අධ්‍යාපනය සම්පූර්ණ කළේය.

වෘත්තීය ජීවිතය
2008 දී, ධර්මරාජ් සිංහල පිටපත සඳහා තෝරාගනු ලැබුවේ සිඩ්නි චන්ද්‍රසේකරගේ රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වන ඒ-නයින් විසිනි. ඔහු ඒ මොහොතේ සිංහල භාෂාව හසුරවා නොතිබුණද මාස තුනක් ඇතුළත සිංහල භාෂාව ඉගෙන ගත්තේය. ඔහු සිය සිනමා ජීවිතය ආරම්භ කළේ 2008 ප්‍රභාකරන් චිත්‍රපටියෙනි.

මරණය
ධර්මරාජ් හෘදයාබාධයකින් කොළඹ ජාතික රෝහලේ 2022 ඔක්තෝබර් 2 වන දින වයස අවුරුදු 41 දී මිය ගියේය.

චිත්‍රපටකරණය

References

External links

ශ්‍රී ලාංකික නළුවෝ
දෙමළ ජනයා

දර්ශන් ධර්මරාජ්