Copiii lui Sanchez (titlul original: The Children of Sanchez) este un film dramatic american, realizat în 1978 după romanul omonim al scriitorului Oscar Lewis. Filmul a fost prezentat la al 11-lea Festival Internațional al Filmului de la Moscova.

Coloana sonoră a filmului, intitulată de asemenea "Children of Sanchez", a fost creată de muzicianul de Jazz Chuck Mangione. Piesa de deschidere a albumului a câștigat premiul Grammy Award din acel an, pentru cea mai bună interpretare instrumentală Pop.

Conținut

Distribuție
 Anthony Quinn – Jesús Sánchez
 Dolores del Río – Grandma Paquita
 Katy Jurado – Chata
 Lupita Ferrer – Consuelo Sánchez
 Lucia Mendez – Martha Sanchez
 Josefina Echanove – Lupe
 Patricia Reyes Spindola – Paula's sister
 Stathis Giallelis – Roberto

Note

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1978
Filme regizate de Hall Bartlett
Filme în limba engleză
Filme dramatice

Copiii lui Sanchez


Snakes in Suits: When Psychopaths Go to Work est un livre publié en 2006 par le psychologue du travail et des organisations Paul Babiak et le psychologue criminel Robert Hare.

Sommaire du contenu
Le texte traite de la nature des psychopathes dans le contexte de l'emploi, et prétend expliquer comment les psychopathes manipulent leur carrière et sont promus, les effets de leur présence sur les collègues et les entreprises, et les similitudes superficielles (et les différences fondamentales) entre les compétences en leadership et les traits psychopathiques. L'œuvre est entrelacée de récits fictifs illustrant comment le contenu factuel s'applique à des situations de la vie réelle. Les caractéristiques des manipulateurs sont décrites comme changeantes pour répondre aux attentes stéréotypées de genre : une femme psychopathe peut utiliser pleinement le stéréotype du rôle de genre passif, chaleureux, nourricier et dépendant afin d'obtenir ce qu'elle veut des autres et un psychopathe masculin pourrait utiliser un image macho, intimidation et agression pour obtenir la satisfaction de ses désirs. Les auteurs postulent qu'environ 1% des postes de direction dans les entreprises sont occupés par des psychopathes.

Les auteurs décrivent un « modèle en cinq phases » de la façon dont un psychopathe typique au travail monte en grade et maintient son pouvoir : entrée, évaluation, manipulation, confrontation et ascension. Au stade de l'entrée, le psychopathe utilisera des compétences sociales et un charme hautement développés pour obtenir un emploi dans une organisation. À ce stade, il sera difficile de repérer quoi que ce soit qui indique un comportement psychopathique, et en tant que nouvel employé, vous pourriez percevoir le psychopathe comme étant utile et même bienveillant. Une fois arrivé à l'étape de l'évaluation, le psychopathe vous évaluera en fonction de votre utilité, et vous pourrez être reconnu soit comme un pion (qui a une certaine influence informelle et sera facilement manipulable) soit comme un patron (qui a un pouvoir formel et sera utilisé par le psychopathe pour se protéger des attaques).

La manipulation implique que le psychopathe crée un scénario de « fiction psychopathique » où des informations positives sur lui-même et une désinformation négative sur les autres seront créées, où votre rôle en tant que membre d'un réseau de pions ou de clients sera utilisé et vous serez amené à accepter l'agenda du psychopathe. Une fois au stade de la confrontation, le psychopathe utilisera des techniques de sapage de réputation pour maintenir son agenda, et vous serez soit jeté comme un pion, soit utilisé comme un patron. Enfin, au stade de l'ascension, le rôle du sujet en tant que patron dans la quête de pouvoir du psychopathe sera abandonné et le psychopathe prendra pour lui-même une position de pouvoir et de prestige auprès de quiconque l'a autrefois soutenu.

Accueil
Une critique de Snakes in Suits par The Australian l'a qualifié de  et a conclu que .

Snakes in Suits a également été examiné par Publishers Weekly, Booklist, Psychology Today, California Bookwatch, Security Management, Canadian Business et Finweek.

Voir aussi

 The Mask of Sanity - par Hervey M. Cleckley, publié pour la première fois en 1941
 Sans conscience : le monde troublant des psychopathes parmi nous – par Robert D. Hare, publié pour la première fois en 1993
 Evil Genes – de Barbara Oakley, publié en 2007
 The Psychopath Test – de Jon Ronson, publié en 2011

Références

Liens externes

 Le lien troublant entre la psychopathie et le leadership, magazine Forbes, 2013
 'Snakes in Suits' démasque les psychopathes de l'entreprise aujourd'hui 5 juin 2006
 Hill-Tout J Les psychopathes en costume BBC 14 janv. 2004

Violence au travail
Livre sur l'économie ou le management

Snakes in Suits


An Bambusa assamica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Barooah ngan Borthakur. An Bambusa assamica in nahilalakip ha genus nga Bambusa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bambusa

Bambusa assamica


Kızılderililer ya da Amerika Yerlileri, Sibirya kökenli Eskimo - Aleut halkları dışında kalan bütün Amerika yerlileri için kullanılan ortak birleştirici ad. Dilce birbiriyle akraba olmayan iki ayrı ana grupta toplanırlar: Sibirya kökenli olan Na-Dene dilleri ile Na-Dene dilleri dışındaki bütün Kızılderili dillerini içeren Amerind dilleri.

Alaska yerlileri adı Alaska'da yaşayan Eskimo-Aleut halklarını ve Kızılderilileri topluca nitelemek için kullanılır. ABD'nin diğer eyaletlerinde Native Americans, American Indians ya da kısaca Indians

Kanada Yerlileri (Aboriginal peoples ) adı Kanada'da yaşayan Eskimo-Aleut halklarını (İnuit), Kızılderilileri (First Nations) ve Métisleri topluca nitelemek için kullanılır.

Çoğu anasoylu ve avcı ve toplayıcı, bazıları Olmekler ve Mayalar gibi Mezoamerika Kızılderilileri mısır, Keçuvalar ve Aymaralar gibi Güney Amerika Kızılderilileri patates tarımını keşiften önce de yapan halklardır.

Kuzey Amerika'da Kızılderililer sınırları belirli kısıtlayıcı özel yerleşimlerde yasal olarak toplanırlar ve bu yerlere Amerika Birleşik Devletleri'nde Kızılderili rezervasyonu (Indian reservation), Kanada'da ise Kızılderili rezervi (Indian reserve) adı verilir.

Adlandırma
Kızılderililerin nasıl adlandırılması gerektiği hâlâ tartışma konusudur.

Türkçe Kızılderili adı İngilizce Redskin («kızıl deri») adının çevirisidir. İngilizcedeki Redskin nitelemesi harfiyen İspanyolca Piel Roja adlandırmasından çeviridir ve bu İspanyolca ad, Kristof Kolomb'un 1492 yılında Hindistan sandığı yere ilk ulaştığı nokta olan Karayipler'in (hâlâ Batı Hint Adaları West Indies olarak da bilinir) yerli halklarından Taynoların vücutlarını Bixa orellana tohumuyla boyamasından kaynaklanır. İngilizcede ayrıca Red Indians («Kızıl Hintler») adı da geçer fakat o kadar yaygınlaşmamıştır ve :en:Redskin (slang) adı da günümüzde yalnızca argo olarak kabul edilmektedir. Türkçedeki Kızılderili adı ise argo değildir.

Amerika yerlileri ya da kısaca Yerliler:
Amerika Birleşik Devletleri'nde Native Americans («Yerli Amerikalılar»), American Indians («Amerikalı Hintler») ya da yaygın biçimde kısaca Indians («Hintler») olarak adlandırılır ve yalnızca Kızılderilileri nitelendirir. Indian («Hint») sözcüğünün kullanılması, kâşif Kristof Kolomb'un Amerika'nın doğu sahiline ulaştığında burayı Hindistan sanmasından kaynaklanır.

ABD Nüfus Sayım Dairesi (Amerika Birleşik Devletleri Sayım Bürosu) ülkedeki yerlileri American Indian and Alaska Native adı altında topluca ele alır ve American Indian («Amerikalı Hint») terimiyle Kıta ABDsi'ndeki yerliler (ki hepsi de Kızılderilidir) kastedilirken, Alaska Native («Alaska Yerlisi») terimi Alaska'daki yerlilerin tamamı (Aleutlar, Alaska Eskimoları, Alaska Kızılderilileri) için kullanılır.

Kanada'da aboriginal peoples («yerli halklar») olarak adlandırılır ve hem Eskimo-Aleut halklarını (Inuit) hem de Kızılderilileri (First Nations) nitelendirir.

Guyana'da Amerindian (< American Indian «Amerikalı Hint») adı Kızılderililer anlamında kullanılır ve bu adlandırma diğer ülkelerde yaygın değildir.

Bölge İspanyolcasında gündelik konuşma dilinde Indios («Hintler») kullanılırken yazı dilinde Amerindio (< American Indian «Amerikalı Hint») ya da pueblos indígenas («yerli halklar») adı kullanılır. Arjantin'de ise daha çok aborígen («yerli») olarak adlandırılır.

Diller
Amerika yerli dilleri, üç ana filum olarak sınıflandırılır: Eskimo ile Aleutların konuştuğu Eskimo-Aleut dilleri, Kızılderili Na-Dene halklarının konuştuğu Na-Dene dilleri ile bunların haricindeki bütün Kızılderili halklarının konuştuğu Amerind dilleri. Bu ana dil filumları yanında hiçbir dil ailesine girmeyen izole diller de bulunmaktadır. UNESCO'ya göre birçoğu ya tükenmiş ya da konuşulabilirliği tehlikededir

Genetik sınıflandırma

Amerika yerlileriyle ilişkili en yaygın haplogrup olarak Haplogrup Q1a3a (Y-DNA) verilmektedir. Tıpkı mtDNA gibi Y-DNA da diğer çekirdek kromozomlardan farklıdır ve Y kromozomu çoğunluğunda benzersiz olup mayoz bölünme sırasında rekombinasyona uğramaz. Bu etkiye sahip mutasyonların tarihsel dokusu kolayca incelenebilir. Bu dokular biribirinden oldukça farklı iki genetik bölüm oluşturur: birincisi, Amerika'nın başlangıç yerlileri; ikincisi, Amerika'nın Avrupalılar tarafından sömürgeleştirilmesinden sonraki sürecin yerlileri. Eski olan, kurucu haplotip ve gen çizgisi sayısı için belirleyici faktördür ve günümüzdeki amerika yerlilerinde bulunmaktadır.

Kurucu nüfus için Beringia'da ilk 20.000 yıl konaklamayla birlikte Bering Denizi kıyılarında insan yerleşimi aşamalı oluşmuştur..Mikrosatelit çeşitliliği ve Y çizgisinin dağılımı ilk sömürgeleştirme döneminden beri izole edilmiş Güney Amerika bölgelerinde yaşayan Kızılderili gruplarına özgüdür.. Na-Dene, İnuit ve Alaska Yerlileri haplogrup Q (Y-DNA) mutasyonları sergiler; bununla birlikte, diğer Kızılderililerde (Amerind dillerini konuşanlar) bulunan mtDNA mutasyonlarından farklıdır]. Bu da gösteriyor ki, Grönland ve Kuzey Amerika'nın kuzey uç içlerine en erken göç daha sonraki nüfustan kaynaklanır.

Tarih

Kuzey Amerika Kızılderilileri

Devlet yapılarının olmayışından dolayı akademisyenler Kuzey Amerika Yerlilerini ana kültür grupları olarak ya da diline göre sınıflandır.

Eskimo (Arktik) kültür bölgesi Arctic (→ Eskimo–Aleut dilleri)
Subarktik Kızılderilileri kültür bölgesi Subarctic (→ Na-Dene dilleri, Algonkin–Yurok dilleri)
Kuzeydoğu Kızılderilileri kültür bölgesi Northeast (→ Algonkin–Yurok dilleri, İrokua dilleri)
Pasifik Kuzeybatısı Kızılderilileri kültür bölgesi Northwest Coast (→ Haydaca, Çimşiyan dilleri, Vakaş dilleri)
Plato Kızılderilileri kültür bölgesi Plateau (→ Saliş dilleri)
Büyük Havza Kızılderilileri kültür bölgesi Great Basin
Ova Kızılderilileri kültür bölgesi Plains (→ Siyu dilleri)
Kaliforniya Kızılderilileri kültür bölgesi California
Güneydoğu Kızılderilileri kültür bölgesi Southeast
Güneybatı Kızılderilileri kültür bölgesi Southwest

Ülkelerine göre:
Kanada Kızılderilileri
ABD Kızılderilileri : Alaska Kızılderilileri, Teksas Kızılderilileri
Meksika Kızılderilileri (kısmen, yalnızca kuzeydekiler)

Orta Amerika Kızılderilileri

Guatemala Kızılderilileri
Belize Kızılderilileri
El Salvador Kızılderilileri
Honduras Kızılderilileri
Nikaragua Kızılderilileri
Kosta Rika Kızılderilileri
Panama Kızılderilileri

Güney Amerika Kızılderilileri

Kolombiya Kızılderilileri
Ekvador Kızılderilileri
Venezuela Kızılderilileri
Guyana Kızılderilileri
Surinam Kızılderilileri
Fransız Guyanası Kızılderilileri
Brezilya Kızılderilileri
Peru Kızılderilileri
Şili Kızılderilileri
Bolivya Kızılderilileri
Arjantin Kızılderilileri
Paraguay Kızılderilileri
Uruguay Kızılderilileri

Çizgi romanlarda
Kızılderililer Teksas, Tommiks, Kinowa gibi çizgi romanlarda işlenir.

Ayrıca bakınız
Kızılderili kadını (squaw) & Kızılderili çocuğu (papoose)
Kızılderili İşleri Bürosu
Kanada Kızılderili rezervleri listesi
Kızılderili Kütüğü
Kızılderili ajanı → Kanada Kızılderili ajanı ve ABD Kızılderili ajanı
Kafa derisi yüzme
Kızılderili savaş baltası
Kızılderili soykırımları
Kızılderili Soykırım Müzesi

Kaynakça

Kızılderililer


Aceasta este o listă de filme britanice din 1985:

Lista

Note

Legături externe
 Filme britanice din 1985 la Internet Movie Database

Vezi și
1985 în Marea Britanie
1985 în film
1985 în televiziune

 *Listă
britanice
Liste de filme britanice

Listă de filme britanice din 1985


Spencer Thomas Boldman (Dallas, Texas; 28 de julio de 1992) es un actor estadounidense conocido por su interpretación de Adam en la comedia de Disney XD, Lab Rats.

Vida y carrera
Spencer Boldman nació en Dallas, Texas y creció en el suburbio de Plano. A los 12 años se convenció a probar para la producción de su escuela:
"Sueño de una noche de verano", después de que un maestro lo vio actuar en su clase de teatro, Boldman terminó haciendo el papel principal y su pasión por la actuación comenzó allí.

Un mes después de reunirse con un gerente de talento local, Boldman estaba en Los Ángeles reservando una aparición especial en iCarly de Nickelodeon y un papel recurrente en I'm in the Band de Disney XD y grababa Lab Rats. Mientras grababa empezó a salir con Kelli Berglund

También protagonizó el episodio piloto de Jack and Janet Save the Planet de Disney Channel, junto con China Anne McClain.

En la pantalla grande, Boldman actuó en 21 Jump Street, protagonizada por Channing Tatum y Jonah Hill.

Boldman se graduó en Plano East Senior High School en junio de 2010.

Sus deportes favoritos son el fútbol, lacrosse y snowboard. Él es un gran fan de los New England Patriots y los Texas Longhorn Athletics.

Actualmente,  vive entre Dallas y Los Ángeles ya que roda Lab Rats en Los Angeles y su familia es de Dallas.
Tiene un hermano mayor Jake Boldman, su padre Michael Boldman, su madre Laura Boldman y por último su perro que vive con el también entre LA & Dallas, llamado Jack.

Filmografía

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Dallas
Actores de cine de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Actores de Texas
Actores masculinos de Estados Unidos del siglo XXI

Spencer Boldman


Franziska Müller (født 12. marts 1990 i Berlin, Tyskland) er en tysk håndboldspiller, der spiller i HSG Blomberg-Lippe og Tysklands kvindehåndboldlandshold.

Referencer

Håndboldspillere fra Tyskland

Franziska Müller


Ja'fari bezeichnet:

 eine Rechtsschule im Islam, siehe Dschafariten

Siehe auch:
 Jafari
 Dschafari

Ja'fari


La microrregión de Tubarão es una de las microrregiones del estado brasileño de Santa Catarina perteneciente a la mesorregión Sur Catarinense. Su población fue recensada en 2010 por el IBGE en 374.934 habitantes y está dividida en diecinueve municipios. Posee un área total de 4.657,658 km².

Municipios

 Armazém
 Braço do Norte
 Capivari de Baixo
 Garopaba
 Grão Pará
 Gravatal
 Imaruí
 Imbituba
 Jaguaruna
 Laguna
 Orleans
 Pedras Grandes
 Rio Fortuna
 Sangão
 Santa Rosa de Lima
 São Ludgero
 São Martinho
 Treze de Maio
 Tubarão
Los municipios encima forman a AMUREL - Asociación de los Municipios de la Región de Laguna, con excepción de Garopaba (perteneciente a la GRANFPOLIS - Asociación de los Municipios de la Gran Florianópolis) y Orleans (perteneciente a la AMREC - Asociación de los Municipios de la Región Carbonífera).

Enlaces externos

 Asociaciones de Municipios del Sur Catarinense

Tubarão

Microrregión de Tubarão


Die Copa del Generalísimo 1958 war die 54. Austragung des spanischen Fußballpokalwettbewerbes, der heute unter dem Namen Copa del Rey stattfindet.

Der Wettbewerb startete am 18. Mai und endete mit dem Finale am 29. Juni 1958 im Estadio Santiago Bernabéu in Madrid. Titelverteidiger des Pokalwettbewerbes war der CF Barcelona. Den Titel gewann Atlético Bilbao durch einen 2:0-Erfolg im Finale gegen Real Madrid.

Achtelfinale
Die Hinspiele wurden am 18. Mai, die Rückspiele am 25. Mai 1958 ausgetragen.

|}

Entscheidungsspiele
Das Spiel wurde am 27. Mai in Madrid ausgetragen.

|}

Viertelfinale
Die Hinspiele wurden am 1. Juni, die Rückspiele am 8. Juni 1958 ausgetragen.

|}

Halbfinale
Die Hinspiele wurden am 15. Juni, die Rückspiele am 22. Juni 1958 ausgetragen.

|}

Finale

Weblinks
 Spielplan und Ergebnisse (linguasport.com)

1958
Fußballsaison 1958

Copa del Generalísimo 1958


Joseph Theodorus Suwatan MSC (* 10. April 1940 in Tegal) ist emeritierter Bischof von Manado.

Leben
Joseph Theodorus Suwatan trat der Ordensgemeinschaft der Herz-Jesu-Missionare bei und empfing am 8. Januar 1969 die Priesterweihe. Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 8. Februar 1990 zum Bischof von Manado.

Der Apostolische Pro-Nuntius in Indonesien, Francesco Canalini, weihte ihn am 29. Juni desselben Jahres zum Bischof; Mitkonsekratoren waren Theodorus Hubertus Moors MSC, Altbischof von Manado, und Julius Riyadi Kardinal Darmaatmadja SJ, Erzbischof von Jakarta und Militärbischof von Indonesien. Am 12. April 2017 nahm Papst Franziskus seinen Rücktritt an.

Weblinks

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Indonesier
Herz-Jesu-Missionar
Geboren 1940
Mann
Person (Sulawesi Utara)
Sulawesi
Person des Christentums (Indonesien)
Römisch-katholische Kirche in Indonesien

Joseph Theodorus Suwatan


Türk Silahlı Kuvvetleri Mehmetçik Vakfı, 1982 yılında Ankara'da Türk Silahlı Kuvvetleri tarafından kurulmuş sosyal yardım vakfı.

Türk Silahlı Kuvvetlerinde askerlik hizmeti esnasında veya herhangi bir nedenle ölen erbaş ve erlerin bakmakla yükümlü oldukları yakınları ile gazi ve engelli Mehmetçiklere maddi yardım sağlayan bir kuruluştur.

Askerlik görevini yapmakta iken ölen veya engelli hâle gelen askerlere ve ailelerine, sadece vazife başında iken ölmüş veya engelli hâle gelmiş ise devletin maddi yardım sağlamasından ötürü, sosyal yardım amaçlı bir vakıf kurulması ihtiyacı doğmuş ve Mehmetçik Vakfı dönemin komuta kademesi tarafından 17 Mayıs 1982'de kurulmuştur.

Tarihçe

Vakfın kurulması ve "Mehmetçik" adını alması, devrin Genelkurmay Personel Daire Başkanı Fuat Avcı'nın önerisidir. Vakıf, dönemin Devlet Başkanı Kenan Evren ve diğer Millî Güvenlik Konseyi üyesi komutanların aralarında topladıkları biner TL ile kuruldu.-

Vakıf, ilk yönetim kurulu toplantısını yaptığı 4 Kasım 1982 tarihinden kendi binasına taşındığı 14 Ekim 1993 tarihine kadar  faaliyetlerini Genelkurmay Askerî Tarih ve Stratejik Etüt Başkanlığı (ATASE) bünyesinde gerçekleştirdi.

Vakfın ilk genel müdürlüğünü  Raif Babaoğlu üstlendi ve 1996 yılına kadar sürdürdü. Vakfın kuruluşunun ilk yılında altmış üç aileye ölüm yardımı, bir Mehmetçiğe maluliyet yardımı, otuz yedi çocuğa bakım-öğrenim yardımı yapıldı. Vakfın yardımları giderek çeşitlendi ve miktarı arttı. 1996 yılında vakfın genel müdürlüğünü Zekai Doğanay üstlendi. "Türkiye Mehmetçik'e, Mehmetçik Türk milletine emanettir." sloganı ortaya çıktı ve vakfın geniş kitlelere tanıtımı yapıldı. Daha sonraki yıllarda Atilla Özkan ve Metin Tunca, vakfın genel müdürü oldu.

Vakıf, 1997'den itibaren Türkiye'nin bazı şehirlerinde temsilcikler açtı.

Mehmetçik Sigorta Aracılık Hizmetleri adlı sigorta şirketi, İstanbul'un Kurtköy ve Maslak mahallerindeki iki akaryakıt istasyonunu işletmek üzere kurulmuş Mehmetçik Limitet Şirketi ile vakfa bağışlanan Bakırköy'deki Tınaztepe Çarşısı'nın yönetimi için kurulmuş Mehmetçik Vakfı ve Tınaztepe Gayrimenkul Yönetim Ltd. Şirketinin faaliyetleri, vakfa sürekli gelir sağlayan kaynaklardandır.

Kuruculardan 7. Cumhurbaşkanı Kenan Evren, 2011 yılında vakfın kendisiyle yaptığı söyleşide, vakfı "yaptığı en büyük işlerden birisi" olarak değerlendirmiştir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 TSK Mehmetçik Vakfı Web Sitesi
 Türkiye Gaziler Vakfı
 TSK Mehmetçik Vakfı Teşkilatı

Ankara merkezli vakıflar
Türk Silahlı Kuvvetleri
1982'de kurulan dernekler ve vakıflar
Türkiye merkezli hayır kuruluşları
Ankara askeriyesi

Mehmetçik Vakfı


Marek Hovorka ist der Name folgender Personen:

* Marek Hovorka (Eishockeyspieler) (* 1984), slowakischer Eishockeyspieler
 Marek Hovorka (Fußballspieler) (* 1991), tschechischer Fußballspieler

Marek Hovorka


Mo San, eine Abkürzung für Mobile Sanitation, ist die Bezeichnung für eine Toilette für städtische Slums.

Hintergrund
Seit 2010 setzt sich die Industrie-Designerin Mona Mijthab insbesondere in Bangladesch dafür ein, dass die hygienischen Lebensbedingungen in städtischen Slums Südostasiens verbessert werden. Gesucht wurde nach einer Sanitärlösung für das Feld der illegalen informellen Siedlungen. Viele Wohnhütten haben keine Infrastruktur und kein Abwassersystem. Für Frauen sind die Lebensbedingungen insofern erschwert, als der Zugang zu öffentlichen Toiletten als schmutzig und verpönt gilt.

Projekt
Designentwürfe wurden konsularisch in Zusammenarbeit mit der Deutschen Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit vorangetrieben. Das Entwicklungsvorhaben "Urban Governance Infrastructure Improvement Project (UGHP 2)" zeigte verschiedene Lösungsansätze sowie Designstudien und präsentierte schließlich das Mo San von Mijthab. Es integriert Design und Nachhaltigkeit im Sanitärbereich. Produktdesign und Umweltschutz fusionieren. Heute ist die Projektmanagerin in Bangladesch mit der Umsetzung befasst.

Technik
Mit Unterstützung der Professoren Wohlgemuth und Gerth vom Kompetenzzentrum für angewandte und transfer-orientierte Forschung fand die Materialauswahl und -Prüfung statt. Ein "Quick-Dirty-Modell" wurde probeweise eingesetzt. Die Entwicklung einer Kleinserie in Bangladesch erfolgt zurzeit auf der Basis des Modells der Fa. "Modell- und Formenbau Sachsen-Anhalt". Als Materialien kommen Polyesterharz, andere Verbundkunststoffe und Jute zum Einsatz.

Weblinks

 Projektseite
 Flickr-Seite "Bangladesh - General Conditions in Urban Slums", gesehen am 21. April 2012

Einzelnachweise

Entwicklungszusammenarbeit
Design
Milieu der Armut
Bad und WC
Sanitärtechnik

Mo San


De sovjetiske krigsfanger i Norge under 2. verdenskrig bestod af omkring 102 000 russiske tvangsarbejdere - krigsfanger og civile - som blev transporteret til Norge af den tyske krigsmagt under 2. verdenskrig. De byggede fæstningsanlæg, aluminiumsværker, veje og jernbaner; de arbejdede med skovhugst og i fiskeindustrien. Mange døde af sygdom eller underernæring eller blev dræbt.

Et stort antal døde i to katastrofale skibsforlis forårsaget af allierede flyangreb. Antallet af døde russiske tvangsarbejdere på norsk jord er langt større end det totale tab af norske liv, hjemme og i udlandet, civile og militære. 20.000 af disse fanger døde på norsk jord, næsten 14.000 af dem var sovjetiske.

Civile fanger: 7 000 såkaldte østarbejdere blev sendt til Norge. De fleste var mænd, men 1 800 østarbejdere var kvinder og børn.Omkring 13.700 af sovjetfangerne døde og blev begravet i Norge.

Baggrund
Det var af betydning, at Sovjetunionen ikke havde ratificeret Genevekonventionen; det betød at sovjetiske soldater stod uden formelle rettigheder som krigsfanger. Den 22.juni 1941 angreb tyskerne Sovjetunionen i "Operation Barbarossa". De tyske tropper gjorde hurtige fremstød mod øst, og de sovjetiske styrker blev omringet i en knibtangsmanøvre. Der blev på kort tid taget et stort antal sovjetiske krigsfanger.

Da tyske styrker trak sig tilbage fra Finnmarken i oktober 1944 og nedbrændte en femtedel af norsk område, var de overbevist om, at Den røde hær ville trænge så langt syd i Norge som Narvik. Derfor etablerede general Lothar Rendulic en ny forsvarslinje ved Lyngen, hvad der krævede helt enorme resurser, fordi alle fæstningsanlæg, veje og broer i tilknytning til linjen skulle stå færdige inden 1. maj 1945. I Kvesmenes–Lyngen-området blev et højt antal sovjetiske krigsfanger i oktober 1944 hentet til arbejdet med Lyngenlinjen. I Kitdalen og dens sidedaler blev der oprettet otte fangelejre for i alt 7-8.000 krigsfanger. I et kompagni på 272 krigsfanger overlevede kun 35.

Med bizar humor opkaldte tyskerne de usle fangelejre efter glamorøse vintersportssteder i Østrig, Mallnitz, Gastin og Kitzbühl. Mallnitz i Kitdalen var allerværst. Der manglede de russiske fanger alt af tøj og sko, og holdt til usle skur uden opvarmning eller senge. Kondensering fik fangerne til at fryse fast til væggene, når nattekulden slog ind. I december 1944 begyndte 20. Bergarmee den systematiske udsultning. Var en fange for syg til at klare arbejdet, fik han heller ingen mad. Mallnitz-lejren i Norddalen var en regulær dødslejr, hvortil syge og udsultede krigsfanger blev sendt for at dø. En allieret krigsforbryderkommission afdækkede tre tilfælde af kannibalisme blandt de udsultede fanger. En russer havde stegt og spist hjernen til en medfange, der var henrettet med et skud i hovedet. Tre andre fanger havde spist af låret fra en død medfange. I maj 1945 nåede rygterne om Mallnitz oberst Otto Munthe-Kaas, der fik nedsat en undersøgelseskommission med engelske, amerikanske, norske, sovjetiske og svenske repræsentanter. Sammen med norske og svenske patologer rejste de til lejren, hvor tyskerne havde prøvet at tildække gravene, men overlevende fanger udpegede fire massegrave. Hver enkelt af de døde blev gravet op, obduseret og fotograferet.

Krigsfangerne

De tyske fangearkiver blev overladt til Sovjetunionen, og forskning i Rusland viser at 84 775 sovjetiske fanger blev hjemsendt i 1945. Af disse var 77 812 krigsfanger. Den norske "Krigsgravtjenesten" har registreret 12 678 sovjetiske krigsgrave i Norge. Antallet civile tvangsarbejdere som blev hjemsendt var 6 963. Det totale antal sovjetiske tvangsarbejdere var større end 99 443. Man regner i nutiden med at fra august 1941 til 1944 blev der sendt 95 000 sovjetiske krigsfanger og 7 000 civile sovjetborgere til Norge.

Der var «14 forskellige kategorier fanger ud over tvangsarbejdere, og de kom fra mange land», skrev Eivind Kosnes.

I Norge blev de under krigen kaldt russerfangerne; De kom fra mindst 16 af de sovjetiske republikker og autonome republikker. Den korrekte betegnelsen er sovjetiske krigsfanger.

Ikke-sovjetiske fanger
Tyskerne sendte også krigsfanger og civile tvangsarbejdere fra andre lande end Sovjetunionen til Norge. De, som blev behandlet mest brutalt var jugoslaverne. 4 113 jugoslaver de fleste serbere, var krigsfanger. 2 360 af dem døde og dødligheden var 57%. De var politiske fanger under SS til 1943 da Wehrmacht overtog. Jugoslaverne var sendt til Norge for at tilintetgøres.

Der var ca. 9 100 polakker i Norge, og af dem var 1 700 krigsfanger og 7 400 civile tvangsarbejdere. Og der var civile tvangsarbejdere fra mange lande i Europa, bl.a. 2 200 franske.

Rekruttering blandt sovjetiske fanger, til soldatertjeneste på tysk side
Mange soldater i den røde hær støttede ikke landets kommunistregime. De kunne overtales til at kæmpe mod Sovjetunionen. Sådanne overløbere begyndte nazisterne at eksperimentere med. I 1942 blev der dannet en tyskvenlig russisk befrielsesshær, ledet af Andrej Andrejevitsj Vlasov. De skulle deltage i nedkæmpelsen af sovjetregimet. Også i Norge drev Vlasovs officerer en hverveekampagne for at hente krigsfanger ud af lejrene og sende dem til Østfronten i tysk uniform. I løbet af krigen blev over en milion krigsfanger hvervet til tysk tjeneste.

Fangelejrene

Tvangsarbejderne blev sat i arbejde for at bygge "riksvei 50" (i dag E6), Nordlandsbanen, Polarbanen, flyvepladser, fæstningsanlæg, miner, bygning af aluminiumsværker og i fiskeindustrien. Arbejderne var i stor grad organiseret af Organisation Todt.

Der blev transporteret fanger til Norge både fra Murmanskfronten og fra polske havne. Allerede 4. august 1941 kunne de første sovjetfanger observeres i Kirkenes. Nogle dage senere var to skibe på vej fra Stettin til Nordnorge, hver med 800 fanger ombord. De blev sendt til Narvik for at bygge veje, og til arbejde på AS Nordags bedrift i Glomfjord i kommunen Meløy (Nordag var et foretagende under 2. verdenskrig, som havde til formål at bygge aluminiumsfabrikker i områder kontrolleret af Tyskland), der skulle producere aluminium for den tyske krigsindustri.

Der blev oprettet fire store hovedlejre (Stalag) for sovjetfangerne:

 Stalag 303 ved Lillehammer oprettet september 1941 blev brugt til internering af sovjetiske krigsfanger, før de blev deporteret til andre fangelejre i Norge. Man regner med at 70 000 fanger var gennem lejren, 954 af disse mistede livet under opholdet og ligger begravet på en krigskirkegård lige udenfor lejren.
 Stalag 322 i Elvenes ved Kirkenes, oprettet i slutningen af 1941. I forbindelse med evakueringen i august 1944 blev lejren flyttet og lagt ind under Stalag 330 i Alta.
 Stalag 330 i Sagen ved Alta, oprettet august 1941, flyttet ud til Beisfjord (nær ved Beisfjorden), 12 km sydøst for Narvik, i november 1944. (Beisfjord-massakren skete i 1942.)
 Stalag 380 i Drevja og Oppdal oprettet december 1942. Bygden Drevja ligger i Nordland 25 km nord for Mosjøen i kommunen Vefsn. Oppdal. der ligger i Sør-Trøndelag, nævnes som Stalag første gang i august 1944. indtil da er det kun Drevja som omtales som Stalag 380.
Fangerne blev placeret i 500 forskellige lejre. Ved krigens slutning var der 284 lejre foruden de fire hovedlejre. Omkring 75 000 af fangerne var placeret fra Nord-Trøndelag og nordpå. Det var 30 000 i Nordland, hvor store vej- og jernbaneprojekter var sat i gang. Det var også her forholdene var dårligst, og dødeligheden størst.

I barakkerne lå fangerne i køjesenge uden madrasser. Omkring lejrene var der flere rækker pigtrådshegn. Der var også vagttårne med lyskastere. Arbejdstiden i lejrene var ti timer daglig, fra klokken 07.00 til 17.00. Påklædningen var dårlig, madrationerne var små. Underernæring var udbredt. 8–9 % af fangerne var syge og ude af stand til at arbejde. Nogle havde tuberkulose, andre akut Gastritis. De blev ofte udsat for fornedrende og brutal behandling af vagtmandskaberne. Slag og mishandling var almindeligt. Flugt blev straffet med døden.

Kontakten med nordmændene
Al kontakt mellem civile nordmænd og sovjetfangerne var forbudt, ifølge en forordning udstedt af Josef Terboven fra september 1941. Kontakt med fangerne blev straffet med fængsel, bøder eller tugthus.

Der kom aldrig meddelelser fra Hjemmfronten eller regeringen i London om at hjælpe de sovjetiske krigsfanger. Alligevel fik de hjælp af det norske folk. Denne hjælp var baseret på enkle menneskelige reaktioner fra dagliglivet. Når mennesker var i så stor nød som de sovjetiske krigsfanger, var der mange der ville hjælpe dem. I lokalsamfundene med fangelejre, så lokalbefolkningen fangerne mere eller mindre dagligt. De marcherede ud fra lejrene om morgenen til en arbejdsplads og tilbage sent om eftermiddagen. Noget af kontakten foregik også gennem pigtrådshegnene.

De tyske vagter havde Terbovens forordning at forholde sig til, men valgte oftest at se bort, når de opdagede at sovjetfangerne fik mad fra nordmændene. Tyskerne havde også nogen svage punkter, og dem benyttede de norske hjælpere sig af. Det var ofte børn som fik opgaven med at formidle madpakkerne til fangerne. Madpakkerne blev ofte gemt, hvor de vidste, fangerne ville finde dem.

Flugt
Straffen for at flygte fra fangelejrene var døden. Mange sovjetfanger blev skudt under flugtforsøg, eller de blev pågrebet, dømt til døden og henrettet. Der antages at mellem 1500 og 2000 sovjetiske fanger flygtede fra lejrene i Norge og Finland til Sverige.

En vellykket flugt krævede forberedelser og ofte hjælp udefra. For lejrene i Nordland var afstanden til Sverige kort, men fra Vestlandet var der lang vej gennem ukendt terræn. Hjælpen kunne være husly, mad, klæder og egnet fodtøj og ikke mindst vejledning i at finde vej. Men at give sig til kende for fremmede var risikabelt; man kunne støde på angivere.

Sverige (infrastruktur for flygtninge)
I Sverige blev de flygtende sovjetiske fanger modtaget og hjulpet. Der blev oprettet lejre for flygtede tvangsarbejdere fra Norge og Finland. Den første åbnede på Baggå herregård i Skinnskatteberg i maj 1942. Efterhånden blev der seks sådanne lejre i Sverige. Den sovjetiske legation i Sverige havde en vis kontrol med, hvad der foregik i lejrene, og de havde et mål om at beboerne ikke skulle blive påvirket gennem kontakt med svenskerne. Legationen opfordrede bl.a. til angiveri. De flygtende fanger kunne gøre sig idé om, hvilken modtagelse de ville få i hjemlandet. Nogle valgte derfor at forlade lejrene og blive i Sverige.

Krigsforlisene
Omkring 3.000 sovjetiske fanger døde i to skibsforlis langs norskekysten. Begge katastrofer skyldtes angreb fra alliererede fly. Det første forlis skete i 1942 under transport af fanger fra Østfronten til Vestlandet, og det andet i 1944 under evakueringen af Finnmark . Al tysk transport langs den norske kyst var udsat for angreb. Om skibene var lastet med russiske fanger, tyske soldater eller krigsmateriel var angriberne oftest uvidende om. Også norske skibe i rutefart blev sænket af de allierede.

Palatia-katastrofen skete 21. oktober 1942 udenfor Lindesnes fyr. MS «Palatia» var på vej fra Stettin til Ålesund, hvor omring 986 mennesker omkom; af dem var 915 sovjetiske krigsfanger, 70 tyske vagtsoldater og søfolk) samt den norske lods ombord. Jagerfly fra New Zealand underlagt den britiske RAF Coastal Command havde som opgave at angribe fjendtlige mål fra Biscayabugten og op langs norskekysten. «Palatia» blev angrebet med en lufttorpedo som traf agterskibet. Piloten viste ingenting om skibets last og mandskab. Det blev ikke skrevet et eneste ord i den norske dagspresse om forliset af MS «Palatia». Under krigen blev katastrofen fortiet af tyskerne; efter krigen blev den fortiet af Norge og De allierede. Selv ikke i de bøger som udkom omkring fredsjubilæet i 1995 blev MS «Palatia» og katastrofeforliset nævnt med et ord. Det nøjagtige tal for de omkomne kan ikke fastsættes ut fra de kilder som eksisterer.

Rigel-katastrofen indtraf den 27. november 1944 i sejlrenden mellem Tjøtta og Rosøya i Alstahaug kommune. Denne katastrofe overgår alle andre hændelser i Norge under krigen i tab af menneskeliv: 2.570 mennesker blev dræbt, af dem 2.098 sovjetiske krigsfanger.

Befrielse (maj 1945)

I maj 1945 var overtog de norske myndigheder ansvaret for sovjetfangerne. Lejrene blev åbnet, og det var et grufuldt syn som mødte dem. Der blev skrevet rapporter, som i dag er historiske kilder. Lejrene i Nordland var blandt de dårligste. Fra lejren i Dunderlandsdalen blev der rapporteret om 477 sovjetfanger, hvoraf 330 er syge, 40 af dem har tuberkulose og 100 fanger er så svækket, at de ikke kan gå.

I sovjetlejren ved [Kalviktunnelen i kommunen Sørfold var fangerne forkomne. De var udmagrede, med frostskader og beskidte. Sygehusbarakkerne beskrives som en afdeling i helvede: Her lå omkring 20 muselmænd. Der blev igangsat humanitært arbejde i sovjetlejrene over hele Norge.

Befolkningen i mange norske lokalsamfund hvor der var fangelejrer fik anledning til at blive kendt med fangerne. Det blev møder mellem mennesker, og fangerne kunne takke for den hjælp, de fik. Der fortælles om sang og musik og glæde. Mange sådanne møder i lokalsamfundet er dokumenteret i samtidens aviser og senere i lokalhistorielitteraturen.

De overlevende russere benyttede også tiden til at lave gravmonumenter over deres faldne kammerater.

Hjemsendelsen

Sommeren 1945 blev fangerne sendt tilbage til Sovjetunionen. Mange fanger var ængstelige for, hvad der ville ske, ofte med god grund. Enkelte flygtede, andre dækkede sig bag et falsk navn. Politiet havde ordre om at finde dem, som havde skjult sig.

De fleste sovjetfanger havde gode grunde til at frygte hjemkomsten til Sovjetunionen. Ordre nr. 227 fra Overkommandoen i Den røde armé gjorde det klart at de eneste alternativer en sovjetsoldat havde var at kæmpe eller dø. «Ikke et skridt tilbage!». Ordre nr. 270 definerede alle sovjetsoldater i krigsfangeskab som landsforrædere.

Det var i tråd med Jaltakonferencen, at også de sovjetiske overløbere blev udleveret til Sovjetunionen. De, som havde kæmpet på Hitler-Tysklands side blev regnet som landsforædere, ligesom de norske frontkjemperne.

Ifølge den norske historiker Marianne Neerland Soleim er det uklart, hvad som skete med mange af de sovjetiske fanger, da de kom hjem, men modtagelsen var alt andet end varm. Hospitalsskibet «Stella Polaris» sejlede to ture fra Nordnorge til Murmansk med krigsfanger i juli 1945.

Enkelte blev henrettet straks efter tilbagekomsten, andre blev sendt til nye år med tvangsarbejde. Nogle få rapporter eksisterer om en lykkelig slutning, hjemføring og medaljer. Den dårlige behandlingen af hjemvendte krigsfanger er en skamplet på Ruslands historie, og et tabu i den russiske offentlighed, fortæller Soleim i sin afhandling.

De tyske militære myndigheder oprettede kartotekkort på alle sovjetiske krigsfanger. Disse kort havnede efter krigen i Sovjetsamfundets varetægt. Det gjaldt både de som døde i fangelejrene, og de som overlevende. Når en tidligere fange søgte om job var det let for myndighederne at finde ud af at vedkommende ikke var en førsteklasses borger. Førsteklasses borgere havde ikke baggrund som krigsfanger i udlandet.

Krigsgravene

De faldne sovjetborgere var begravet forskellige steder, nogen på kirkegårde, andre i store fællesgrave nær ved lejrene. Gravene lå spredt over hele Norge, de fleste langs kysten, og de aller fleste i Nord-Norge. I Fredsommeren 1945 brugte de sovjettiske fanger ventetiden til hjemrejse bl.a. til at rejse mindesmærker på gravene til deres faldne kammerater. Mange af mindesmærkerne står på plads, andre blev ødelagt under Operation Asfalt i 1951.

Vraget af MS Palatia blev fundet i 1997 og er klassificeret som krigsgrav. Dykkere skal holde sig på behørig afstand.

Flytningen af krigsgravene
Under Operation Asfalt i 1951 blev de sovjetrussiske grave samlet på den internationale krigskirkegård på øen Tjøtta. De norske myndigheder frygtede at russiske spioner – forklædt som familie til de faldne soldater – skulle rejse rundt i Norge. Officielt blev aktionen fra norske myndigheder begrundet med behovet for pleje af gravene og tilrettelægning for besøg af pårørende. I Mo i Rana var der store demonstrationer. Efterretningstjenesten og et militært fartøj fulgte de to fragtskibe som transporterede ligdelene. Aktionen førte til en diplomatisk strid mellem Sovjetunionen og Norge.

I efterkrigstiden, i Operation Asfalt under Den kolde krig, foregik noget som i dag betegnes som gravskænding, da de sovjetiske krigsgrave blev flyttet til den internationale krigskirkegård på Tjøtta efter vedtagelsen i den norske regering.

Forskning
Der omkom flere sovjetfanger i Norge fra 1941 til 1945 end nordmænd under 2. verdenskrig, civile og militære både i Norge og i udlandet. Behandlingen af sovjetfangerne er en af de største krigsforbrydelser på norsk jord under 2.verdenskrig samt behandlingen af krigsfangerne fra Jugoslavien og de norske jøder.

Russerfangernes situation i Norge belyser de allervigtigste aspekter om 2. verdenskrig: Menneskesynet i den nazistiske ideologi og hvilke konsekvenser, det havde. På baggrund af dette er det mærkeligt at temaet ikke har været mere interessant for den historiske forskning på et tidligere tidspunkt.

En mulig grund til at sovjetfangernes indsats i Norge skulle glemmes var frygten for et erstatningskrav fra Sovjetunionen.

Historikeren Ole-Jacob Abraham mener, at sprogproblemet er en vigtig årsag til den manglende interesse for forskning både af sovjetfangernes og på Sovjetunionens krigsindsats i Norge. Det var Den røde hær som befriede Finnmark i 1944, den første del af Norge som blev befriet efter den tyske besættelse. En anden grund til at temaet ikke blev taget op tidligere var, at Sovjets krigsindsats længe blev nedtonet i efterkrigstiden pga. Den kolde krig 1945–1991, som gjorde det politisk ukorrekt at fremhæve, hvor meget sovjetborgerne ofrede; de var jo nu blevet fjenden. Temaet passet heller ikke til det nationale perspektiv som norske historikere almindeligvis har haft. Men allervigtigst er det måske at norske historikere har oplevet problematikken med sovjetiske krigsfanger og tyske fangevogtere som irrelevant for de fleste nordmænd.

Den tyske besættelsesmagt havde mere end 100.000 sovjetiske krigsfanger og tvangsarbejdere i Norge, omkring 13.700 af dem døde eller blev dræbt. Det bliver i nutiden betegnet som - et folkedrab på norsk jord. Norske historikere har frem til 1990-årene vist minimal interesse for dette tema. Marianne Neerland Soleims doktorafhandling "Sovjetiske krigsfanger i Norge 1941-1945 - antal, organisering og repatriering" er den første som behandlede temaet..

Det er påfaldende, hvor lidt de norske historikere har skrevet om sovjetfangerne, hævder historikeren Ole-Jacob Abraham.

Russerfugle, fuglebræt og skrin

Arne Vinje Gunnerud, kunstneren som fik opgaven at lave et monument for Palatia-katastrofen i 1942 lod sig inspirere af spånefuglene, de kendte fuglefigurer i træ som mange sovjetfanger lavede og byttede sig til mad. En alternativ måde at betragte det på er, at fangerne gav igen for at opretholde den positive relation til giveren.

Fuglebrættet er et legetøj, egentlig et lille mekanisk legetøj af træ. En lille træplade med håndtag, på pladen står tre små spånfugle som er fæstet i en lille ståltrådsbøjle, så de kan bøje fremover og bagover. Under pladen hænger et lille lod af træ, med snore op til fuglene. Når brættet bevæges hakker fuglene i madfadet som står mellem dem.

Små dekorerede skrin flettet af strå, skåret i træ, hamret ud af aluminium. Der findes også juletræspynt, cigaretmundstykker, malerier og andre småting. Meget af det er dekoreret med vandfarver.

Mange i generationen som voksede op under krigen er ejere af sådanne små fysiske minder om sovjetfangerne. Mange oplevede, at når de lagde en madpakke ud til fangerne, dukkede der den næste dag en lille gave op, en træfugl, et skrin eller en cigaretholder m.m.

I lejre, hvor forholdene var bedre, kunne fangerne drive småproduktion af de genstande. Materialerne var enkle og ikke så vanskelige at få fat i, det kunne være både af træ, aluminium og plast. Gamle kasseroller og vaskefade blev brugt. Et arbejde fangerne altid havde, var at tage sig af affaldet fra tyskerne. Mere udfordrende var at skaffe værktøj som fil, hammer, stemmejern, tang og sandpapir. Men det var strengt forbudt at smugle værktøj ind i lejrene.

Kulturminder i landskabet

og dele jernbanen og E6 gennem Nordland er bygget af krigsfanger fra Sovjetunionen og Jugoslavien. Fangelejrene lå i rad og række langs vejen. Helt til Drag i Tysfjord var jernbanesporet delvist bygget, men ikke sammenhængende. Vejen
blev efter krigen benyttet til "riksvei".

Dele af Polarbanen nord for Fauske står i dag som et ubrugt banelegeme med tunneler og flere broer. I dag er dette et kulturmide i landskabet, et kulturminde som fortæller om sovjetfangernes slid og fornedrelse, og om nazistenes forestillinger om at slaviske folkeslag var Untermenschen og bestemt til at være slaver.

Før 2. verdenskrig var der ingen jernbane nord for Grong i Nord-Trøndelag. Vejene var dårlige og usammenhængende. I 1940 blev banen åbnet til Mosjøen. Den tyske besættelsesmagt så, at en sammenhængende transportåre på land var nødvendig for befæstningen af Norges nordkyst. De tænkte at en allieret invasion kunne komme netop i Nordland. Tyskerne anlagde banen, så den skulle være vanskelig at angribe. Hitlers mål var at Polarbanen skulle føres helt til Kirkenes.

Museer og mindesmærker
 Møvik fort, beliggende ca. otte kilometer sydvest for Kristiansand, i området Kroodden/ Møvik.
 "Blodveimuseet" er et museum i Rognan i kommunen Saltdal i Nordland. Museet dokumenterer historien om jugoslaviske, polske og sovjetiske krigsfanger som byggede Blodvejen mellem Rognan og Langset i Saltdal mellem 1942 og 1945, under ledelse af den tyske besættelsesmagt. Den fortæller også om krigsfangernes liv og arbejde i Dunderlandsdalen.
 Grønsvik kystfort i Lurøy kommune. I dag er Grønsvik kystfort delvis genopbygget og omgjort til museum med udstillinger om regionens krigshistorie.

 Mindesmærket for Palatia-katastrofen ved Lindesnes er udført af billedhuggeren Arne Vinje Gunnerud (1930-2007) og blev afsløret den 21. september 1997 af kong Harald V. Kongen sagde blandt andet at ulykkerne med Palatia og Rigel fortæller om det store offer det sovjetiske folk måtte tåle under den anden verdenskrig.

Se også
 Besættelsesmagtens fangelejre i Norge under Anden verdenskrig
 Organisation Todts virksomhed i Norge
 Beisfjord-massakren
 Blodvejen
 Operation Asfalt

Litteratur
 Ole-Jacob Abraham Forelebig udö! Sovjetiske krigsfangar, norske partisanar og russaren 'Nils''', Kapabel Forlag 2007.
 Birgit Koch: De sovjetiske, polske og jugoslaviske krigsfanger i tysk fangenskap i Norge 1941-1945, Hovedoppgave i historie, UiO 1988.
 Gunnar D. Hatlehol: «Norwegeneinsatz» 1940-1945. Organisation Todts arbeidere i Norge og gradene av tvang, Doktoravhandling i historie, NTNU, 2015
 Magne Haugland: «Do svidanija – På gjensyn!» Commentum forlag 2008.
 Marianne Neerland Soleim: Sovjetiske krigsfanger i Norge 1941-1945 - antall, organisering og repatriering Dr. Avhandling, Universitetet i Tromsø 2004
 Marianne Neerland Soleim: Sovjetiske krigsfanger i Norge 1941-1945. Antall, organisering og repatriering. Spartacus forlag 2009.
 Tor Schulstad og Anstein Mikkelsen: Krig og okkupasjon i Porsanger. 1984
 Atle Skarstenn og Michael Stokke: Blod og tårer – historien om sovjetiske krigsfanger og sivile tvangsarbeidere i Rogaland 1941-1945 Morten Strand Gunnar Thorenfeldt Heidi Molstad Andresen De var barneslaver i Norge'' Dagbladet Magasinet. 2. mai 2015.
 Eivind Kosnes: Sør- Varanger. Fangeleirer, andre typer leirer og fengsler i tiden 1940- 1944. Utgitt 2015.

Eksterne henvisninger
 Russemonumentet på Trondenes
 Lars Wærstad: SLIK VAR DØDSLEIREN I NORGE Nordlys.no
 Polarbanen
 VG nett 03.10.2005 100000 fanger på norsk jord
 100 000 russerfanger i Norge, artikkel hos Norgeshistorie.no
 Sovjetiske krigsfanger i Norge 1941-1945, artikkel hos Store norske leksikon

Noter

Norge under 2. verdenskrig
Sovjetunionen under 2. verdenskrig

Sovjetfangerne i Norge under 2. verdenskrig


Pericles Rodrigues Do Nascimento, mais conhecido como Delegado Pericles (Manaus, 27 de agosto de 1977), é deputado estadual eleito pelo estado do Amazonas, é filiado ao Partido Liberal (PL).

Biografia
Se Candidatou a Deputado Estaudal em 2018, pelo PSL, concorrendo a re-eleição pelo PL aonde se filiou pouco tempo após a criação do UNIÃO, sendo re-eleito.

Deputados estaduais do Amazonas
Naturais de Manaus
Membros do Partido Liberal (2006)
Membros do Partido Social Liberal
Membros do União Brasil

Péricles Rodrigues do Nascimento


Adolfo López Armán (Zamora, 1883- Oviedo, 1980) fue un fotógrafo y pintor español, que desarrolló su profesión en el Principado de Asturias a partir de la década de los años treinta. Entre su obra destacan las series dedicadas a la Revolución de octubre de 1934, la Guerra Civil española y la construcción del complejo siderúrgico de ENSIDESA en Avilés.

Biografía

Su abuelo, Sixto Álvarez Armán fue uno de los pioneros de la psiquiatría en Asturias y director del psiquiátrico de Santa Rita, en Colloto. Se trasladó de niño a Oviedo con su familia, pues su padre fue nombrado oficial del Banco de España en la delegación de la capital asturiana. En Oviedo, su madre abriría una tienda de modas. De joven, residió en Nueva York, Londres, París, Perú y Chile. Llegó a hablar cuatro idiomas. Como fotógrafo, plasmó la Revolución de 1934 y la Guerra Civil española en Asturias. La sala El Café Español, de Oviedo, organizó en 1996 una exposición de su obra gráfica, con el título Imágenes de una memoria en blanco y negro, que mostraba escenas costumbristas del pasado ovetense. Aparte de Oviedo, de 1954 a 1960 plasmó las fases de construcción de la Empresa Nacional Siderúrgica, S.A. (Ensidesa), uno de los establecimientos industriales más importantes del país durante el régimen franquista. En los miles de fotografías realizadas también se incluyen las relativas a la vida social de los trabajadores de la Empresa, entre las que destacan las del poblado de Llaranes. Este fondo fotográfico se custodia en el Archivo Histórico de Asturias.

Armán se inició en la pintura de forma autodidacta, y comenzó realizando paisajes y retratos. Fue copista en el Museo del Prado. El Museo de Bellas Artes de Asturias muestra su obra Desembocadura del Nalón.

También fue un notable estudioso de la música, conociendo la obra de Juan Sebastián Bach, Isaac Albéniz o Ferran Sors. Efectuó varios arreglos de partituras y llegó a registrar dos patentes, habiendo introducido modificaciones en un modelo de guitarra en 1955. Su hija donó en 2010 al Ayuntamiento de Oviedo el archivo gráfico de su padre, uno de los fondos fotográficos más importantes de Asturias, la Colección Armán.

Referencias

 Vivir Asturias: Adolfo López Armán

Nacidos en Zamora
Pintores de la provincia de Zamora
Fotógrafos de Castilla y León
Fotógrafos de Asturias
Pintores de Asturias
Pintores de España del siglo XIX
Fotógrafos de España del siglo XIX
Fallecidos en Oviedo

Adolfo López Armán


Mai multe persoane se numesc Vasile Ursachi:
Vasile Ursachi, cercetător științific român
Vasile Ursachi, deputat din Republica Moldova

Vasile Ursachi (dezambiguizare)