Ethnomethodology is the study of how social order is produced in and through processes of social interaction. It generally seeks to provide an alternative to mainstream sociological approaches. In its most radical form, it poses a challenge to the social sciences as a whole. Its early investigations led to the founding of conversation analysis, which has found its own place as an accepted discipline within the academy. According to Psathas, it is possible to distinguish five major approaches within the ethnomethodological family of disciplines (see ).

Ethnomethodology is a fundamentally descriptive discipline which does not engage in the explanation or evaluation of the particular social order undertaken as a topic of study., "to discover the things that persons in particular situations do, the methods they use, to create the patterned orderliness of social life". However, applications have been found within many applied disciplines, such as software design and management studies.

Definition
The term's meaning can be broken down into its three constituent parts: ethno – method – ology, for the purpose of explanation. Using an appropriate Southern California example: ethno refers to a particular socio-cultural group (for example, a particular, local community of surfers); method refers to the methods and practices this particular group employs in its everyday activities (for example, related to surfing); and ology refers to the systematic description of these methods and practices. The focus of the investigation used in our example is the social order of surfing, the ethnomethodological interest is in the "how" (the methods and practices) of the production and maintenance of this social order. In essence ethnomethodology attempts to create classifications of the social actions of individuals within groups through drawing on the experience of the groups directly, without imposing on the setting the opinions of the researcher with regards to social order, as is the case with other forms of sociological investigation.

Origin and scope
The approach was originally developed by Harold Garfinkel, who attributed its origin to his work investigating the conduct of jury members in 1954. His interest was in describing the common sense methods through which members of a jury produce themselves in a jury room as a jury. Thus, their methods for: establishing matters of fact; developing evidence chains; determining the reliability of witness testimony; establishing the organization of speakers in the jury room itself; and determining the guilt or innocence of defendants, etc. are all topics of interest. Such methods serve to constitute the social order of being a juror for the members of the jury, as well as for researchers and other interested parties, in that specific social setting.

This interest developed out of Garfinkel's critique of Talcott Parsons' attempt to derive a general theory of society. This critique originated in his reading of Alfred Schutz, though Garfinkel ultimately revised many of Schutz's ideas. Garfinkel also drew on his study of the principles and practices of financial accounting; the classic sociological theory and methods of Durkheim and Weber; and the traditional sociological concern with the Hobbesian "problem of order".

For the ethnomethodologist, participants produce the order of social settings through their shared sense making practices. Thus, there is an essential natural reflexivity between the activity of making sense of a social setting and the ongoing production of that setting; the two are in effect identical. Furthermore, these practices (or methods) are witnessably enacted, making them available for study. This opens up a broad and multi-faceted area of inquiry. John Heritage writes: "In its open-ended reference to [the study of] any kind of sense-making procedure, the term represents a signpost to a domain of uncharted dimensions rather than a staking out of a clearly delineated territory."

Theory and methods

Ethnomethodology has often perplexed commentators, due to its radical approach to questions of theory and method. With regard to theory, Garfinkel has consistently advocated an attitude of ethnomethodological indifference, a principled agnosticism with regard to social theory which insists that the shared understandings of members of a social setting under study take precedence over any concepts which a social theorist might bring to the analysis from outside that setting. This can be perplexing to traditional social scientists, trained in the need for social theory. A multiplicity of theoretical references by Anne Rawls, in her introduction to Ethnomethodology's Program, might be interpreted to suggest a softening of this position towards the end of Garfinkel's life. However, the position is consistent with ethnomethodology's understanding of the significance of "member's methods", and with certain lines of philosophical thought regarding the philosophy of science (Polanyi 1958; Kuhn 1970; Feyerabend 1975), and the study of the actual practices of scientific procedure. It also has a strong correspondence with the later philosophy of Ludwig Wittgenstein, especially as applied to social studies by Peter Winch.

References are also made in Garfinkel's work to Husserl (Transcendental Phenomenology), Gurwitsch (Gestalt Theory), and, most frequently, of course, to the works of the social phenomenologist Alfred Schutz (Phenomenology of the Natural Attitude), among others. On the other hand, the authors and theoretical references cited by Garfinkel do not constitute a rigorous theoretical basis for ethnomethodology. Ethnomethodology is not Durkheimian, although it shares some of the interests of Durkheim; it is not phenomenology, although it borrows from Husserl and Schutz's studies of the lifeworld (Lebenswelt); it is not a form of Gestalt theory, although it describes social orders as having Gestalt-like properties; and, it is not Wittgensteinian, although it makes use of Wittgenstein's understanding of rule-use, etc. Instead, these borrowings are only fragmentary references to theoretical works from which ethnomethodology has appropriated theoretical ideas for the expressed purposes of doing ethnomethodological investigations.

Similarly, ethnomethodology advocates no formal methods of enquiry, insisting that the research method be dictated by the nature of the phenomenon that is being studied. Ethnomethodologists have conducted their studies in a variety of ways, and the point of these investigations is "to discover the things that persons in particular situations do, the methods they use, to create the patterned orderliness of social life". Michael Lynch has noted that: "Leading figures in the field have repeatedly emphasised that there is no obligatory set of methods [employed by ethnomethodologists], and no prohibition against using any research procedure whatsoever, if it is adequate to the particular phenomena under study".

Some leading policies, methods and definitions

 The fundamental assumption of ethnomethodological studies As characterised by Anne Rawls, speaking for Garfinkel: "If one assumes, as Garfinkel does, that the meaningful, patterned, and orderly character of everyday life is something that people must work to achieve, then one must also assume that they have some methods for doing so". That is, "...members of society must have some shared methods that they use to mutually construct the meaningful orderliness of social situations."
 Ethnomethodology is an empirical enterprise  Rawls states: "Ethnomethodology is a thoroughly empirical enterprise devoted to the discovery of social order and intelligibility [sense making] as witnessable collective achievements." "The keystone of the [ethnomethodological] argument is that local [social] orders exist; that these orders are witnessable in the scenes in which they are produced; and that the possibility of [their] intelligibility is based on the actual existence and detailed enactment of these orders." Ethnomethodology is not, however, conventionally empiricist.  Its empirical nature is specified in the weak form of the unique adequacy requirement.
 The unique adequacy requirement of methods (weak form)  is that the researcher should have a 'vulgar competence' in the research setting. That is, they should be able to function as an ordinary member of that setting.
 The unique adequacy requirement of methods (strong form)  is identical to the requirement for ethnomethodological indifference.
 Ethnomethodological indifference  This is the policy of deliberate agnosticism, or indifference, towards the dictates, prejudices, methods and practices of sociological analysis as traditionally conceived (examples: theories of "deviance", analysis of behavior as rule governed, role theory, institutional (de)formations, theories of social stratification, etc.). Dictates and prejudices which serve to pre-structure traditional social scientific investigations independently of the subject matter taken as a topic of study, or the investigatory setting being subjected to scrutiny. The policy of ethnomethodological indifference is specifically not to be conceived of as indifference to the problem of social order taken as a group (member's) concern.
 First time through  This is the practice of attempting to describe any social activity, regardless of its routine or mundane appearance, as if it were happening for the very first time. This is in an effort to expose how the observer of the activity assembles, or constitutes, the activity for the purposes of formulating any particular description. The point of such an exercise is to make available and underline the complexities of sociological analysis and description, particularly the indexical and reflexive properties of the actors', or observer's, own descriptions of what is taking place in any given situation. Such an activity will also reveal the observer's inescapable reliance on the hermeneutic circle as the defining "methodology" of social understanding for both lay persons and social scientists.
 Breaching experiment  A method for revealing, or exposing, the common work that is performed by members of particular social groups in maintaining a clearly recognisable and shared social order. For example, driving the wrong way down a busy one-way street can reveal myriads of useful insights into the patterned social practices, and moral order, of the community of road users. The point of such an exercisea person pretending to be a stranger or boarder in their own householdis to demonstrate that gaining insight into the work involved in maintaining any given social order can often best be revealed by breaching that social order and observing the results of that breachespecially those activities related to the reassembly of that social order, and the normalisation of that social setting.
 Sacks' gloss  A question about an aspect of the social order that recommends, as a method of answering it, that the researcher should seek out members of society who, in their daily lives, are responsible for the maintenance of that aspect of the social order. This is in opposition to the idea that such questions are best answered by a sociologist. Sacks' original question concerned objects in public places and how it was possible to see that such objects did or did not belong to somebody. He found his answer in the activities of police officers who had to decide whether cars were abandoned.
 Durkheim's aphorism  Durkheim famously recommended: "our basic principle, that of the objectivity of social facts". This is usually taken to mean that we should assume the objectivity of social facts as a principle of study (thus providing the basis of sociology as a science). Garfinkel's alternative reading of Durkheim is that we should treat the objectivity of social facts as an achievement of society's members, and make the achievement process itself the focus of study. An ethnomethodological respecification of Durkheim's statement via a "misreading" (see below) of his quote appears above. There is also a textual link/rationale provided in the literature. Both links involve a leap of faith on the part of the reader; that is, we don't believe that one method for this interpretation is necessarily better than the other, or that one form of justification for such an interpretation outweighs its competitor.
 Accounts  Accounts are the ways members signify, describe or explain the properties of a specific social situation. They can consist of both verbal and non-verbal objectifications. They are always both indexical to the situation in which they occur (see below), and, simultaneously reflexivethey serve to constitute that situation. An account can consist of something as simple as a wink of the eye, a material object evidencing a state of affairs (documents, etc.), or something as complex as a story detailing the boundaries of the universe.
 Indexicality  The concept of indexicality is a key core concept for ethnomethodology. Garfinkel states that it was derived from the concept of indexical expressions appearing in ordinary language philosophy (1967), wherein a statement is considered to be indexical insofar as it is dependent for its sense upon the context in which it is embedded (Bar-Hillel 1954:359–379). The phenomenon is acknowledged in various forms of analytical philosophy, and sociological theory and methods, but is considered to be both limited in scope and remedied through specification operationalisation. In ethnomethodology, the phenomenon is universalised to all forms of language and behavior, and is deemed to be beyond remedy for the purposes of establishing a scientific description and explanation of social behavior. The consequence of the degree of contextual dependence for a "segment" of talk or behavior can range from the problem of establishing a "working consensus" regarding the description of a phrase, concept or behavior, to the end-game of social scientific description itself. Note that any serious development of the concept must eventually assume a theory of meaning as its foundation (see Gurwitsch 1985). Without such a foundational underpinning, both the traditional social scientist and the ethnomethodologist are relegated to merely telling stories around the campfire (Brooks 1974).
 Misreading (a text)  Misreading a text, or fragments of a text, does not denote making an erroneous reading of a text in whole or in part. As Garfinkel states, it means to denote an "alternate reading" of a text or fragment of a text. As such, the original and its misreading do not "translate point to point" but, "instead, they go together". No criteria are offered for the translation of an original text and its misreadingthe outcome of such translations are in Garfinkel's term: "incommensurable." The misreading of texts or fragments of texts is a standard feature of ethnomethodology's way of doing theory, especially in regards to topics in phenomenology.
 Reflexivity  Despite the fact that many sociologists use "reflexivity" as a synonym for "self-reflection," the way the term is used in ethnomethodology is different: it is meant "to describe the acausal and non-mentalistic determination of meaningful action-in-context". See also: Reflexivity (social theory).
 Documentary method of interpretation  The documentary method is the method of understanding utilised by everyone engaged in trying to make sense of their social world—this includes the ethnomethodologist. Garfinkel recovered the concept from the work of Karl Mannheim and repeatedly demonstrates the use of the method in the case studies appearing in his central text, Studies in Ethnomethodology. Mannheim defined the term as a search for an identical homologous pattern of meaning underlying a variety of totally different realisations of that meaning. Garfinkel states that the documentary method of interpretation consists of treating an actual appearance as the "document of", "as pointing to", as "standing on behalf of", a presupposed underlying pattern. These "documents" serve to constitute the underlying pattern, but are themselves interpreted on the basis of what is already known about that underlying pattern. This seeming paradox is quite familiar to hermeneuticians who understand this phenomenon as a version of the hermeneutic circle. This phenomenon is also subject to analysis from the perspective of Gestalt theory (part/whole relationships), and the phenomenological theory of perception.
 Social orders  Theoretically speaking, the object of ethnomethodological research is social order taken as a group member's concern. Methodologically, social order is made available for description in any specific social setting as an accounting of specific social orders: the sensible coherencies of accounts that order a specific social setting for the participants relative to a specific social project to be realised in that setting. Social orders themselves are made available for both participants and researchers through phenomena of order: the actual accounting of the partial (adumbrated) appearances of these sensibly coherent social orders. These appearances (parts, adumbrates) of social orders are embodied in specific accounts, and employed in a particular social setting by the members of the particular group of individuals party to that setting. Specific social orders have the same formal properties as identified by A. Gurwitsch in his discussion of the constituent features of perceptual noema, and, by extension, the same relationships of meaning described in his account of Gestalt Contextures (see Gurwitsch 1964:228–279). As such, it is little wonder that Garfinkel states: "you can't do anything unless you do read his texts".
 Ethnomethodology's field of investigation  For ethnomethodology the topic of study is the social practices of real people in real settings, and the methods by which these people produce and maintain a shared sense of social order.

Differences with sociology

Since ethnomethodology has become anathema to certain sociologists, and since those practicing it like to perceive their own efforts as constituting a radical break from prior sociologies, there has been little attempt to link ethnomethodology to these prior sociologies. However, whilst ethnomethodology is distinct from sociological methods, it does not seek to compete with it, or provide remedies for any of its practices. The ethnomethodological approach differs as much from the sociological approach as sociology does from psychology even though both speak of social action. This does not mean that ethnomethodology does not use traditional sociological forms as a sounding board for its own programmatic development, or to establish benchmarks for the differences between traditional sociological forms of study and ethnomethodology as it only means that ethnomethodology was not established in order to: repair, criticize, undermine, or poke fun at traditional sociological forms. In essence the distinctive difference between sociological approaches and ethnomethodology is that the latter adopts a commonsense attitude towards knowledge.

In contrast to traditional sociological forms of inquiry, it is a hallmark of the ethnomethodological perspective that it does not make theoretical or methodological appeals to: outside assumptions regarding the structure of an actor or actors' characterisation of social reality; refer to the subjective states of an individual or groups of individuals; attribute conceptual projections such as, "value states", "sentiments", "goal orientations", "mini-max economic theories of behavior", etc., to any actor or group of actors; or posit a specific "normative order" as a transcendental feature of social scenes, etc.

For the ethnomethodologist, the methodic realisation of social scenes takes place within the actual setting under scrutiny, and is structured by the participants in that setting through the reflexive accounting of that setting's features. The job of the ethnomethodologist is to describe the methodic character of these activities, not account for them in a way that transcends that which is made available in and through the actual accounting practices of the individual's party to those settings.

The differences can therefore be summed up as follows:

 While traditional sociology usually offers an analysis of society which takes the facticity (factual character, objectivity) of the social order for granted, ethnomethodology is concerned with the procedures (practices, methods) by which that social order is produced, and shared.
 While traditional sociology usually provides descriptions of social settings which compete with the actual descriptions offered by the individuals who are party to those settings, ethnomethodology seeks to describe the procedures (practices, methods) these individuals use in their actual descriptions of those settings.

Varieties
According to George Psathas, five types of ethnomethodological study can be identified (Psathas 1995:139–155). These may be characterised as:

 The organisation of practical actions and practical reasoning. Including the earliest studies, such as those in Garfinkel's seminal Studies in Ethnomethodology.
 The organisation of talk-in-interaction. More recently known as conversation analysis, Harvey Sacks established this approach in collaboration with his colleagues Emanuel Schegloff and Gail Jefferson.
 Talk-in-interaction within institutional or organisational settings. While early studies focused on talk abstracted from the context in which it was produced (usually using tape recordings of telephone conversations) this approach seeks to identify interactional structures that are specific to particular settings.
 The study of work. 'Work' is used here to refer to any social activity. The analytic interest is in how that work is accomplished within the setting in which it is performed.
 The haecceity of work. Just what makes an activity what it is? e.g. what makes a test a test, a competition a competition, or a definition a definition?

Further discussion of the varieties and diversity of ethnomethodological investigations can be found in Maynard & Clayman's work.

Relationship with conversation analysis
The relationship between ethnomethodology and conversation analysis has been contentious at times, given their overlapping interests, the close collaboration between their founders and the subsequent divergence of interest among many practitioners. In as much as the study of social orders is "inexorably intertwined" with the constitutive features of talk about those social orders, ethnomethodology is committed to an interest in both conversational talk, and the role this talk plays in the constitution of that order. Talk is seen as indexical and embedded in a specific social order. It is also naturally reflexive to and constitutive of that order. Anne Rawls pointed out: "Many, in fact most, of those who have developed a serious interest in ethnomethodology have also used conversation analysis, developed by Sacks, Schegloff, and Jefferson, as one of their research tools."

On the other hand, where the study of conversational talk is divorced from its situated context—that is, when it takes on the character of a purely technical method and "formal analytic" enterprise in its own right—it is not a form of ethnomethodology. The "danger" of misunderstanding here, as Rawls notes, is that conversation analysis can become just another formal analytic enterprise, like any other formal method which brings an analytical toolbox of preconceptions, formal definitions, and operational procedures to the situation/setting under study. When such analytical concepts are generated from within one setting and conceptually applied (generalised) to another, the (re)application represents a violation of the strong form of the unique adequacy requirement of methods.

Links with phenomenology

Even though ethnomethodology has been characterised as having a "phenomenological sensibility", and reliable commentators have acknowledged that "there is a strong influence of phenomenology on ethnomethodology" (Maynard and Kardash 2007:1484), orthodox adherents to the disciplinethose who follow the teachings of Garfinkeldo not represent it as a branch, or form, of phenomenology or of phenomenological sociology.

The confusion between the two disciplines stems, in part, from the practices of some ethnomethodologists (including Garfinkel), who sift through phenomenological texts, recovering phenomenological concepts and findings relevant to their interests, and then transpose these concepts and findings to topics in the study of social order. Such interpretive transpositions do not make the ethnomethodologist a phenomenologist, or ethnomethodology a form of phenomenology.

To further muddy the waters, some phenomenological sociologists seize upon ethnomethodological findings as examples of applied phenomenology; this even when the results of these ethnomethodological investigations clearly do not make use of phenomenological methods, or formulate their findings in the language of phenomenology. So called phenomenological analyses of social structures that do not have prima facie reference to any of the structures of intentional consciousness should raise questions as to the phenomenological status of such analyses.

Garfinkel speaks of phenomenological texts and findings as being "appropriated" and intentionally "misread" for the purposes of exploring topics in the study of social order. These appropriations and methodical "misread[ings]" of phenomenological texts and findings are clearly made for the purposes of furthering ethnomethodological analyses, and should not be mistaken for logical extensions of these phenomenological texts and findings.

Lastly, there is no claim in any of Garfinkel's work that ethnomethodology is a form of phenomenology or of phenomenological sociology. To state that ethnomethodology has a "phenomenological sensibility" or that "there is a strong influence of phenomenology on ethnomethodology" is not the equivalent of describing ethnomethodology as a form of phenomenology (see Garfinkel/Liberman 2007:3–7).

Even though ethnomethodology is not a form of phenomenology, the reading and understanding of phenomenological texts, and developing the capability of seeing phenomenologically is essential to the actual doing of ethnomethodological studies. As Garfinkel states in regard to the work of the phenomenologist Aron Gurwitsch, especially his Field of Consciousness (1964: ethnomethodology's phenomenological urtext): "you can't do anything unless you do read his texts".

References

Notes

Bibliography
 Bar-Hillel, Y. (1954) 'Indexical expressions', Mind 63 (251):359–379.
 Feyerabend, Paul (1975) Against Method, London, New Left Books.
 Garfinkel, H. (1967) Studies in Ethnomethodology, Prentice-Hall.
 Garfinkel, H. and Liberman, K. (2007) 'Introduction: the lebenswelt origins of the sciences', Human Studies, 30, 1, pp3–7.
 Gurwitsch, Aron (1964) The Field of Consciousness, Duquesne University Press.
Hammersley, Martyn (2018) The Radicalism of Ethnomethodology, Manchester, Manchester University Press.
Kuhn, Thomas (1970) The Structure of Scientific Revolutions, Chicago, Chicago University Press.
 Liberman, Ken (2014). More Studies in Ethnomethodology", SUNY Press,
 Lynch, Michael & Wes Sharrock. (2003). Harold Garfinkel, 4 Volumes, Sage, 2003. Sage "Masters" series. Compendium of theoretical papers, ethnomethodological studies, and discussions.
 Lynch, Michael & Wes Sharrock. (2011). Ethnomethodology, 4 Volumes, Sage, 2011. Sage "Research" series. Compendium of theoretical papers, ethnomethodological studies, and discussions.
 Maynard, Douglas and Kardash, Teddy (2007) 'Ethnomethodology'. pp. 1483–1486 in G. Ritzer (ed.) Encyclopedia of Sociology. Boston: Blackwell.
 Psathas, George. (1995). "Talk and Social Structure", and, "Studies of Work", Human Studies 18: 139–155. Typology of ethnomethodological studies of social practices.
 vom Lehn, Dirk. (2014). Harold Garfinkel: The Creation and Development of Ethnomethodology'', Left Coast Press. .

External links

 Ethno/CA News A primary source for ethnomethodology and conversation analysis information and resources.
 AIEMCA.net The Australian Institute for Conversation Analysis and Ethnomethodology.

Sociological theories
Science and technology studies
Methods in sociology

Ethnomethodology


Auguste Legge ( - )  est évêque de Lichfield de 1891  jusqu'en 1913.

Famille et éducation
Legge est le troisième fils de William Legge (4e comte de Dartmouth), et de sa seconde épouse Frances, fille de George Barrington (5e vicomte Barrington). William Legge (5e comte de Dartmouth), est son demi-frère et Heneage Legge son propre frère . Il fait ses études au Collège d'Eton et Christ Church, Oxford. Il épouse Fanny Louisa, fille de William Bruce Stopford Sackville, en 1877. Ils ont plusieurs enfants. Fanny est décédée en décembre 1911. Legge lui survit deux ans et meurt en mars 1913, à l'âge de 73 ans .

Carrière
Ordonné en 1864, il sert dans des cures à Handsworth, Staffordshire (1864–1866) où sa famille possède des terres, et ensuite à St Mary's, Bryanston Square (1866–1867). Son frère (alors comte de Dartmouth et patron de l'église) le présente pour devenir Vicaire de St Bartholomew's, Sydenham (1867–1879). Il devient en outre aumônier domestique d'Anthony Thorold, évêque de Rochester, et chanoine honoraire de la Cathédrale de Rochester (1877–1891). Il succède à son oncle (Henry Legge) comme vicaire de St Mary's, Lewisham (1879–1891), où son frère est seigneur du manoir et est également doyen rural de Greenwich (1880–1886) et de Lewisham  (1886-1891) avant sa nomination à l'épiscopat : son élection au siège de Lichfield est confirmée à St Mary-le-Bow le 28 septembre et il est sacré évêque à la Cathédrale Saint-Paul le 29 septembre 1891, par Edward Benson, archevêque de Cantorbéry. De 1873 à 1876, il est membre du London School Board, représentant la circonscription de Greenwich.

Références

Liens externes

Évêque de Lichfield
Étudiant de Christ Church (Oxford)
Élève du collège d'Eton
Décès en mars 1913
Naissance en novembre 1839
Décès à 73 ans

Augustus Legge


Yueleptoneta dongxing, unique représentant du genre Yueleptoneta, est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Leptonetidae.

Distribution
Cette espèce est endémique du Guangdong en Chine. Elle se rencontre vers Heyuan et Qingyuan.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle paratype .

Systématique et taxinomie
Ce genre a été décrit par Tong en 2022 dans les Leptonetidae.

Cette espèce a été décrite par Yang, Tong et Bian en 2022.

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, Dongxing.

Publication originale
 Yang, Li, Tong & Bian, 2022 : « A new genus and species of leptonetid spiders (Araneae, Leptonetidae) from Guangdong Province, China. » Biodiversity Data Journal, , ,  (texte intégral).

Liens externes
 genre Yueleptoneta :

 espèce Yueleptoneta dongxing :

Notes et références

Leptonetidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique du Guangdong

Yueleptoneta dongxing


Alfred Nobel'in Anısına Ekonomi Bilimlerinde The Sveriges Riksbank Ödülü (İsveççe: Sveriges Riksbanks pris i ekonomisk vetenskap till Alfred Nobels minne) veya sıklıkla söylendiği şekilde Nobel Ekonomi Ödülü, ekonomi alanında yapılan önemli katkılara verilen bir ödül. Genel olarak, dünyanın en prestijli bilim ödüllerinden biri olarak kabul edilir. 1895'te Alfred Nobel'in vasiyetiyle kurulan Nobel Ödülleri'nden biri değildir ama sıklıkla onlarla özdeşleşmiştir. Ekonomi Ödülü, Nobel Vakfı'nca refere edilip İsveç'in merkez bankası Sveriges Riksbank tarafından bankanın 300. yıl dönümü olan 1968 yılında, Alfred Nobel'in 1895'teki vasiyetinin anısına, kurulmuş ve finanse edilmiştir.
Nobel Kimya ve Fizik Ödülü sahipleri gibi, Ekonomi Ödülü sahipleri de İsveç Kraliyet Bilimler Akademisi tarafından seçilir ve Nobel Komitelerine benzer olarak bir Ödül Komitesi vardır. Ödül ilk kez, 1969'da Hollandalı ve Norveçli ekonomistler Jan Tinbergen ve Ragnar Frisch'e "ekonomik süreçlerin analizi için, dinamik modeller geliştirip uyguladıkları" gerekçesiyle verildi.

Ödülün finansmanı
Sveriges Riksbank tarafından "daimi olarak" bağış ile Nobel Vakfı'nın ödül ile ilişkili idari masrafları ve ödülün parasal kısmı finanse edilir.
2001'den beri, Ekonomi Ödülü'nün para ödülü toplamda 10 milyon İsveç kronudur (Ocak 2008 sırasında yaklaşık 960 bin Amerikan doları; 880 bin Euro). Bu miktar, Nobel Ödülleri'nin kendilerinde verilen miktara eşittir. 2006'dan beri Sveriges Riksbank'ın, Nobel Vakfı'na bu ödül ile ilişkili idari masrafları ve bunun yanı sıra Nobel Vakfı'nın internet sayfasında bu ödül hakkında bilgi içermesi için 1 milyon İsveç kronu (2008'in sonuna kadar) ödemesiyle, toplamda yıllık hibesi 6,5 milyon İsveç kronudur (Ocak 2008'de yaklaşık 1 milyon Amerikan doları; 0,7 milyon Euro).

Ödül kazananlar

Bu liste Alfred Nobel'in Anısına Ekonomi Bilimlerinde The Sveriges Riksbank Ödülü kazananların kronolojik bir listesini vermektedir.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Nobel Ekonomi Ödülü sahipleri listesi
 Nobel Ödülü
 Nobel Ödülü sahipleri listesi

Nobel Ekonomi Ödülü


Štitasti ožiljak (prugavka, lat. Molopospermum), rod i jedina vrsta roda Molopospermum, porodice štitarki. Štitasti ožiljak je rijetka aromatična trajnica iz planina južne Europe: Francuska, Italija, Andora, Švicarska, Španjolska, Slovenija i Hrvatska.

Prvi puta opisana je kao Ligusticum peloponnesiacum L..

Postoje dvije podvrste:
 Molopospermum peloponnesiacum subsp. bauhinii I. Ullmann
 Molopospermum peloponnesiacum subsp. peloponnesiacum

Vanjske poveznice

Izvori

Annesorhizeae

Štitasti ožiljak


නිරුක්තිය
ක්ෂත්‍රීය යනු සංස්කෘත භාෂාවේ අධිපතීත්වය, බලය, රාජ්‍යය යන අරුත් ඇති ක්ෂත්‍ර යන මුල් වචනයෙන් බිඳී ආවකි. පැරණි පර්සියානු භාෂාවේ අධිරාජ්‍යයා, නගරය නැතිනම් රාජ්‍යය යන වචනවලට සම්බන්ධතාවයක්ද මීට ඇත. තායි භාෂාවේ රජ යන තේරුම ඇත. "ක්ෂටි" යන්න මෙලෙස වැදගත් වේ. "ක්ෂත්‍රීය" යන්නෙන් උසස් සමාජ මට්ටමක් ඇති රදළ යන්න නිරූපනය කරයි.

පැරණි වේද ශිෂ්ටාචාරයේ යුද්ධයට දක්ෂ රණ ශූරයෝ සිටි කුලය රන්ජන්‍ය සහ ක්ෂත්‍රීය නමින් හඳුන්වා ඇත. මෙය රාජ්‍ය පාලකයා යන තේරුම ඇත. රාජ යන නිරුක්තියේ විශේෂ පදයක් ලෙස සැකසී ඇත. එසේම මෙයට ලතින් භාෂාවේ "Rex" වදනින් රජ යන තේරුම ඇත. ජර්මන් භාෂාවේ රාජ්‍යය/අධිරාජ්‍යය යන "Reich" වදනින් ද, තායි භාෂාවේ "රාච" වචනය රාජ යන තේරුමද ඇත. පර්සියානු භාෂාවේ පාලකවරුන් සහ ආරක්ෂකයින් හඳුන්වන්නේ "සත්‍රප්" (satraps) "ක්ෂාත්‍රය" යන ශබ්ද වලිනි(පර්සියානු අධිරාජ්‍යයේ ප්‍රාදේශිය බල ප්‍රදේශවල).

ක්‍ෂත්‍රිය


An Cyperus colymbetes in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karl Theodor Kotschy ngan Johann Joseph Peyritsch. An Cyperus colymbetes in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus colymbetes


Umbrele (din limba engleză - Shadows) reprezintă o specie extraterestră fictivă din serialul de televiziune științifico-fantastic Babylon 5. Lumea lor de origine este Z'ha'dum, deși acest lucru este incert, iar ei au fost a doua rasă dintre Primii (First Ones) care au fost descoperiți și crescuți de Lorien, prima ființă din galaxie (Primul dintre Primii, "First One"). Spre deosebire de Vorloni, a căror filozofie este reprezentată de întrebarea "Cine ești?", cea a Umbrelor este reprezentată de întrebarea "Ce vrei?", întrebare care se concentrează către dorință și nu către identitate. Întrebarea "Ce vrei?" este pusă de reprezentantul Umbrelor, domnul Morden, ambasadorilor de pe Babylon 5. J. Michael Straczynski, creatorul emisiunii, a explicat odată că a ales numele "Umbre" datorită sensului pe care îl reprezintă în psihologia analitică.

Fiziologie

O umbră este o ființă fără corp care, atunci când se manifestă într-un mod vizibil privitorului, apare sub forma unui exoschelet negru-violet, similar în formă cu o mantisă, cu spini pe umeri, un cap. Partea din spate este susținută de mai multe perechi de picioare. Picioarele lor seamănă cu cele ale unui păianjen, deși fiecare umbră are șase picioare în loc de opt. Umbrele au paisprezece "ochi" care arată adevărata lor formă, per total împărțiți în patru grupuri. Două seturi de trei "ochi" sunt aranjate înclinate în sus și două seturi de patru "ochi" sunt aranjate pentru a se alinia perfect sub primele seturi.

Limba vorbită a umbrelor este o serie rapidă de explozii și ciripituri de înaltă frecvență, precum sunetele scoase de un greier sau de o lăcustă. Potrivit unuia dintre emisarii lor umani, endonimul umbrelor are o lungime de zece mii de litere și este nepronunțabil de mulți; dar această informație poate fi pur și simplu o minciună pentru a evita dezvăluirea numelui lor real.

Descrierile detaliate sunt rare, datorită capacității lor de a se ascunde în lungimea de undă vizuală a luminii. Astfel, ei sunt rareori văzuți, cu excepția unor siluete ca niște umbre, asemănătoare mirajului, care pot fi văzute de telepați, de cei care folosesc dispozitive de îmbunătățire vizuală sau când entitatea alege să se dezvăluie parțial sau integral. Alte manifestări iau forma celor trei perechi de ochii strălucitori portocalii, de obicei, ca o imagine simbolică în cadrul unei viziuni telepatice sau în vis.

Umbrele foarte rar se angajează într-o luptă corp la corp pentru a-și îndeplini obiectivele, bazându-se în schimb pe invizibilitate, manevre și manipulări din culise și pe tehnologia lor. Cu toate acestea, Umbrele sunt vulnerabile la armele cu putere energetică mare, așa cum s-a demonstrat atunci când cei doi paznici-Umbre care îl flanchează pe domnul Morden sunt țintiți de focul de armă cu particule al gardienilor-Centauri și sunt uciși probabil în explozia nucleară de pe insula Umbrelor de pe planeta Centauri Prime.

Z'Ha'Dum
 Z'ha'dum este lumea de origine a umbrelor. Nimeni nu pleacă de acolo la fel cum a ajuns. - Delenn
 Dacă te duci pe Z'ha'dum, vei muri. — Kosh către John Sheridan

În universul fictiv Babylon 5, Z'ha'dum a fost o lume extrem de importantă pentru speciile antice, misterioase, cunoscute sub numele de Umbre. Deși este o lume distrusă și devastată, din care Umbrele au plecat de eoni, ele continuau să se întoarcă din respect pentru Lorien — primul dintre Primi — care a locuit de multă vreme pe planetă.

Din cauza prezenței lor periodice pe Z'ha'dum, planeta este adesea presupusă a fi lumea de origine a Umbrelor, dar nu se știe dacă speciile au provenit de fapt de acolo sau dacă importanța sa pentru acestea este centrată strict pe Lorien. Înainte de a suferi schimbările genetice fundamentale pentru a deveni mai umană, Delenn confirmă împreună cu Kosh că Umbrele s-au reîntors pe Z'ha'dum, ceea ce înseamnă că specia are baza în altă parte atunci când nu se pregătește activ să lanseze unul dintre războaiele lor periodice. Se pare că există mai multe locuri de putere pentru Umbre și adepții lor. Potrivit ambasadorului Markab-ian Fashar: "Când întunericul a fost învins cu mult timp în urmă, [ei] s-au împrăștiat, s-au ascuns în locuri secrete".

Potrivit soției lui John Sheridan, Anna Sheridan în episodul  "Z'ha'dum" (S3, E22), Umbrele credeau că vor muri dacă vreun Vorlon ar atinge planeta Z'ha'dum. Nu se știe dacă acest lucru este adevărat, o prezicere a acțiunilor lui Sheridan, doar o veche superstiție sau o modalitate de a separa și de a-l izola pe Sheridan. Mulți dintre ei au murit atunci când Sheridan a sosit cu o bucată din Kosh  în mintea sa și a detonat o pereche de focoase nucleare cu care el a făcut contrabandă în secret și le-a adus pe nava Steaua Albă (bazată parțial pe tehnologia Vorlon), totul într-un atac kamikaze pe Z'ha'dum. În plus, telepatia Lytei, sporită de Vorloni (și însămânțată genetic de Vorloni în primul rând) a declanșat ulterior distrugerea planetei Z'ha'dum (după ce primele rase au trecut dincolo de Marginea galaxiei și acoliții umbrelor au rămas pe planetă pe care au părăsit-o apoi cu un ultim convoi de nave). Cu toate acestea, nu este clar dacă sondarea ei telepatică a planetei Z'ha'dum doar a alarmat locuitorii rămași, care apoi au pus dispozitive de autodistrugere și au fugit sau dacă sondarea telepatică sporită de Vorloni a declanșat cumva automat distrugerea planetei.

Istorie

Înainte de istoria scrisă
În serial, se presupune că Umbrele au evoluat din creaturi artropode. Nu se știe prea multe despre cum istoria evolutivă a Umbrelor.

Așa cum s-a spus în Trilogia de cărți Technomage, Umbrele și Vorlonii sunt ambele creaturi de lumină. Umbrele preferă un aspect mai "coborât pe pământ", spre deosebire de Vorloni care, din cauza generațiilor de manipulare genetică, sunt percepute ca îngeri în legendele religioase ale raselor care îi văd.

Unele înregistrări indică faptul că umbrele au obținut prima dată capacitatea de a călători prin hiperspațiu cu peste 100 de milioane de ani în urmă, poate mai devreme. În jurul acestei perioade, Umbrele au devenit, de asemenea, o mare putere galactică, explorând universul și făcând contact cu rase extraterestre. Prima dintre aceste rase a fost cea a ființei Lorien, care a fost primul dintre Primii.

Umbrele au purtat multe războaie cu alte puteri antice, inclusiv Vorloni, Walkeri și multe altele. Motivul acestor războaie este că acest ciclu de înfrângere și adaptare a pus bazele ideologiei "umbrelor" de "facilitare a supraviețuirii celor mai potriviți",  ideologie pe care ulterior au pus-o în aplicare asupra raselor tinere.

Acum 10.000 de ani
Milioane de ani mai târziu, multe rase mai tinere au început să evolueze pe mii de lumi, iar Primii au realizat că pentru ca acești noi simțitori să reușească, vechile rase vor trebui să meargă mai departe. Astfel, mulți dintre cei dintâi s-au deplasat dincolo de marginea galactică, pentru a explora golul vast dintre galaxii și poate pentru a explora numeroasele alte galaxii din univers. Câțiva dintre cei dintâi au decis să rămână în urmă și să aibă grijă de rasele tinere până când acestea ar fi fost capabile să-și controleze propriul destin. Îngrijitorii primari au fost Vorlonii și, destul de surprinzător, Umbrele.

La început a existat un echilibru între cele două părți. Una dintre părți a încălcat apoi acordul. Cine anume nu se știe. Umbrele susțin că Vorlonii au rupt echilibrul atunci când au început să facă modificări raselor la nivel genetic, în efortul de a face ca rasele tinere să evolueze mai mult ca Vorlonii; ceea ce de fapt au și făcut Vorlonii. Cu toate acestea, așa cum s-a menționat anterior, nu se știe dacă acesta a fost primul act care a rupt  echilibrul. Vorlonii au manipulat rasele tinere pentru a-i vedea drept creaturi angelice, folosindu-și abilitățile telepatice pentru a-și proteja adevărata formă de ființele pe care le-au manipulat.

Umbrele și Vorlonii au început să se lupte între ei, iar cei care au încercat să medieze, precum Walkerii de pe Sigma 957, au părăsit conflictul.

De-a lungul secolelor care au trecut, războaiele dintre Umbre și Vorloni au persistat. La un moment dat, care este necunoscut, au decis ca rasele tinere de care au avut grijă să se lupte între ele pentru ei, în efortul de a demonstra care parte ar avea dreptate. Acest lucru a dus la ultimul Război al Umbrelor  înainte de perioada în care are loc serialul de televiziune Babylon 5.

Circa 1260
În jurul anului terestru 1260, penultimul Război al Umbrelor a făcut ravagii printre Umbre și forțele combinate ale Vorlonilor, Minbari și alte alte rase mai tinere aliate cu Vorlonii. Lumea-mamă, primitivă și agrară, a Narnilor a fost ocupată de Umbre, iar planeta a devenit o zonă de activități de manipulare ale Umbrelor. Umbrele nu aveau niciun interes pentru planeta și rasa Narn în acea vreme.

Cumva, telepații Narn au aflat că sunt în stare să rănească navelor Umbrelor și este posibil să fi început operațiuni de gherilă împotriva Umbrelor. Printr-un mecanism necunoscut, Umbrele au omorât toți telepații Narn aflați la vârsta reproducerii, pentru a împiedica ca rasa Narn să reziste umbrelor, dar telepații supraviețuitori, conduși de G'Quan, au fost capabili să alunge Umbrele de pe planetă.

Dându-și seama că războiul a fost pierdut, Umbrele au însămânțat sute de lumi din întreaga galaxie cu navele lor, astfel încât forțele lor nu au putut fi șterse într-un singur atac, întrucât nici Vorlonii nu le-au putut găsi niciodată pe toate. S-au retras apoi și s-au ascuns, intrând într-o stare de hibernare.

Anul 2259
În 2259, au existat rapoarte în creștere despre o navă neagră, ca un păianjen, întâlnită în hiperspațiu, care a provocat o teamă întunecată tuturor celor care o priveau. Între timp, ambasadorul de pe Narn G'Kar și-a dat seama că aceste nave erau cele descrise în scrierile antice ale filosofului G'Quan, care povesteau despre un mare inamic care s-a ridicat la putere cu o mie de ani în trecut. Cunoscute sub numele de Umbre, ele s-au răspândit din lumea lor de origine Z'ha'dum pentru a rivaliza cu stelele în sine:

 "Și Duhul Întunericului s-a mișcat asupra țării. A urlat în visele plimbătorilor prin minte; și au căzut, distruse de către copiii lor și de copiii copiilor lor. Atunci întunericul a venit pe Narn până când a fost izgonit de G'Quan și de ultimii dintre plimbătorii supraviețuitori."

Textul este însoțit de imagini ale navei negre și se termină cu o notă:

 "Există un întuneric mai mare decât cel cu care luptăm. Este întunericul sufletului care și-a pierdut drumul. Mai mare decât moartea cărnii este moartea speranței, moartea viselor. Împotriva acestui dușman nu putem să ne predăm niciodată."

Anul 2260
La sfârșitul anului 2260, căpitanul John Sheridan a fost invitat pe Z'ha'dum pentru o întâlnire cu Umbrele. Umbrele voiau cu disperare să-l aducă pe Sheridan de partea lor, pentru că, dacă l-ar ucide, (așa cum experiența le-a demonstrat) altcineva pur și simplu i-ar lua locul în conducerea alianței contra Umbrelor.

Sheridan s-a dus pe planeta Z'ha'dum, dar negocierile au eșuat, iar el a sărit într-o prăpastie, de doi kilometri adâncime, pentru a nu fi prins, odată confirmată suspiciunea că a fost condus într-o capcană.

Înainte de a face acest lucru, el a pilotat de la distanță nava sa, Steaua Albă, pentru a se prăbuși în capitala Umbrelor, pe care o vizita. Steaua Albă transporta două bombe nucleare în compartimentul său de marfă, fiecare cu o putere de peste 500 de megatone. (Cea mai puternică bombă nucleară reală care a fost detonată de oameni a fost bomba țarului, care a avut un randament de 50 de megatone.)

Câteva secunde după ce Sheridan a sărit în prăpastie, Steaua Albă s-a prăbușit în oraș și armele nucleare au fost detonate. Atât Steaua Albă, cât și orașul au fost distruse. Craterul rămas din explozie era de dimensiunea unei țări mari de pe Pământ și era clar vizibil din spațiul cosmic.

Anul 2261
Explozia de pe Z'ha'dum a distrus cel mai mare oraș al Umbrelor, aruncându-le în haos și forțându-le să se regrupeze. Au plecat apoi să caute ajutor din afară și au forțat Republica Centauri să adăpostească o flotă a navelor lor pe Centauri Prime, pe o insulă izolată a planetei.

În Bătălia de la Coriana 6, cel de-al doilea Război al  Umbrelor s-a încheiat când John Sheridan de pe Pământ și Delenn de pe Minbari s-au confruntat cu Umbrele și cu Vorlonii și i-au anunțat că nu vor mai fi pioni ai luptei lor filozofice. Când marea coaliție împotriva lor a început să se jertfească împotriva încercărilor Umbrelor de a le ucide liderii, au recunoscut în cele din urmă că conflictul lor era acum sfârșit. Cu acea concesiune, Umbrele și Vorlonii au trecut dincolo de marginea galactică, însoțiți de prima ființă, Lorien. Cu toate acestea, slujitorii lor, Drakh și câțiva alții au rămas în urmă și au păstrat tehnologia avansată și filozofia agresivă a umbrelor.

Sheridan, împreună cu Alfred Bester și Lyta Alexander, s-au întors pe Z'ha'dum la începutul anului 2261 în căutarea unei tehnologii pentru ca piloții telepați folosiți de Umbre să-și revină. Vizita a dus la autodistrugerea planetei, fără a lăsa nimic în urmă — cu excepția a ceea ce Drakh și alți aliați ai Umbrelor au luat cu ei în mare grabă în convoiul care părăsea planeta.

Drakh nu este singura rasă care a lucrat pentru Umbre.  Odată cu distrugerea Z'ha'dum, ființele care au servit în mod fidel Umbrele de-a lungul secolelor au rămas fără adăpost. Acum acești trădători au căutat să devină ei înșiși maeștri ai haosului și să se răzbune pentru plecarea Umbrelor din galaxie. Astfel, moștenirea și amenințarea Umbrelor a rămas.

Alianțe și agenți
 Drakh
 Republica Centauri
 Londo Mollari
 Domnul Morden

Nave
Navele spațiale ale Umbrelor sunt notabile pentru spirele / spiralele și culoarea lor întunecată. Navele de război din linia principală seamănă cu scorpioni enormi; acestea poartă numeroase mici nave de luptă. Mai puțin văzute sunt navele de recunoaștere / de susținere ale flotei, de mărimea Stelei Albe, cu toate spiralele încovoiate în față. Când aliații umani au încorporat aceste spirale în propriile lor nave-mamă, au devenit capabili să blocheze armele de pe navele Minbari, ceea ce sugerează că spiralele servesc ca senzori. Navele mici aruncă bile de energie ca armament, în timp ce navele mai mari folosesc raze care taie orice. Fiecare navă-mamă a Umbrelor are o ființă simțitoare ca unitate centrală de procesare (CPU). Acest lucru îi conferă un control și o manevrabilitate incredibilă, dar lasă nava vulnerabilă la paralizie în urma atacului telepatic, pe care Umbrele încearcă să-l contracareze prin instalarea telepaților în centrul navelor lor. Spre deosebire de navele convenționale, navele Umbrelor nu formează "Puncte de salt" pentru a intra în hiperspațiu, deși au rachete care pot perturba fatal punctele de trecere ale altor nave. În schimb, ele alunecă direct în hiperspațiu.

Norul Morții este versiunea Umbrelor a unei nave distrugătoare de planete. În loc să fie o navă în sine, este văzută ca un nor negru masiv în spațiu. "Norul" reprezintă  de fapt nenumărați naniți care înconjoară o masivă rețea interconectată. Aceste grile  conțin funcțiile de comandă și de control, armele etc. ale Norului Morții, precum și lansatoare de rachete. Când Norul Morții atacă o planetă, rachetele se aprind pe planetă, apoi se duc sub suprafață, provocând tulburări tectonice semnificative prin detonarea de ordinul a zeci de mii de megatone, ceea ce duce la moartea întregii vieți de pe respectiva planeta. Naniții coboară apoi pe planetă, consumând toate resursele necesare pentru întreținerea, repararea și reîncărcarea resurselor Norului Morții, ceea ce face complet pustie suprafața planetei. Naniții absorb toate eforturile de a scana norul și răcesc zona locală a spațiului până la zero absolut. Orice tehnologie captivă în interior începe să se oprească din cauza frigului extrem. La Vorloni, echivalentul Norului Morții este nava Eclipsă (Eclipse Planet Killers).

Agenții din cărțile de joc RPG menționează că Umbrele cu mult timp în urmă își pilotau propriile nave, dar au renunțat la practică, probabil, datorită numărului lor limitat. În schimb, au folosit membrii raselor tinere drept carne de tun, lucru care a făcut posibil ca navele lor de război să fie dezvoltate mai repede.

Tehnologie
Umbrele au dezvoltat multe alte arme de război, inclusiv viruși mortali prin bioinginerie și o punte de inteligență artificială capabilă să opereze o navă în locul unui echipaj normal. Aceste arme au fost preluate de Drakh în urma plecării Umbrelor din galaxie. Nu se știe ce alte orori ar fi putut lăsa Umbrele în urmă. Umbrele ar fi putut, de asemenea, să creeze un punct special de salt denumit câmp nul, care apare ca o gaură neagră și care stabilește o conexiune instantanee între două puncte. Au fost, de asemenea, creatorii unei bio-boli care a folosit naniți (mașini moleculare) pentru a distruge complet specii întregi.

Este posibil ca Umbrele să fi creat tehnologia care le conferă tehnomagilor puterile lor (făcându-i cyborgi). Se pare că tehnomagii au fost dezvoltați împotriva telepaților Vorlonilor, dar tehnomagii au aflat despre asta și s-au revoltat, deși au fost făcute încercări de multe ori pentru a-i atrage înapoi în rândurile Umbrelor.

Note

Referințe
 The Lurker's Guide To Babylon 5: JMS Speaks Guide page: "Signs and Portents"
ru:Цивилизации «Вавилона-5»#Тени

Rase extraterestre fictive
Demoni fictivi
Artropode fictive
Pages with unreviewed translations

Umbrele (Babylon 5)


LS6 Radio Buenos Aires es una estación de radio argentina que transmite desde la Ciudad Autónoma de Buenos Aires.

Historia
Bajo una licencia otorgada al radiodifusor Ricardo Bernotti, la emisora comenzó a transmitir como Radio Bernotti desde Avenida de Mayo 1212.

Durante su historia ha funcionado bajo distintos nombres como Radio La Abuelita (1927), Radio Bijou (1929), Radio Del Pueblo (1930-1962; 1971-1984) y Radio América (1963-1970). También ha atravesado varias mudanzas: Estados Unidos 1816, Avenida Córdoba 1576, Avenida Santa Fe 2043, Pacheco de Melo 2178, Uruguay 1237 y Avenida Belgrano 270.

En tiempos del primer gobierno de Juan Domingo Perón la estación fue nacionalizada junto otros medios de comunicación. A raíz de esto permaneció intervenida por el Estado durante más de 30 años, hasta su privatización en 1982 en el marco del Plan Nacional de Radiodifusión (PLANARA), cuando fue adjudicada a Radiodifusora Esmeralda S.A.

Ya en 1984 adoptó al aire su nombre actual y al terminar 1993 se estableció en el edificio que hoy ocupa.

Desde fines de 1999, y durante 10 años, la emisora fue operada en conjunto por Radiodifusora Esmeralda S.A. y La Iglesia Universal del Reino de Dios.

En los últimos meses de 2009 se autorizó la transferencia de la titularidad de su licencia a favor de dicha organización religiosa.

Programación
Su grilla se compone de programas de la Iglesia universal del Reino de Dios y de programas no religiosos (periodísticos, magacines, musicales y panoramas informativos).

También cuenta con su propio servicio de noticias y con segmentos de música programada.

Referencias

Enlaces externos
Cuenta oficial en Twitter
Página oficial en RadioCut
Pagina oficial de Radio Buenos Aires

Emisoras de radio de Argentina
Emisoras de radio de la ciudad de Buenos Aires
Emisoras de radio en español

Radio Buenos Aires


Michaël Trahan, né en 1984, est un poète et essayiste québécois, professeur au département de littérature, théâtre et cinéma à l'Université Laval.

Biographie
Michaël Trahan est né en 1984 et a grandi à Acton Vale en Montérégie. Il détient un doctorat de l'Université de Montréal, sa thèse portant sur la lisibilité de la littérature dans le champ poétique français contemporain.

En 2013, il publie son premier recueil de poésie, Noeud coulant, chez Le Quartanier, qui lui vaut le Prix Émile-Nelligan, le Prix du Festival de la poésie de Montréal ainsi que le Prix Alain-Grandbois. « Poétique funèbre revisitée », Noeud coulant « explore en profondeur le thème de la mort, nous mène dans un univers glauque qui rappelle le cauchemar ».

En 2018, Trahan publie son second recueil, La raison des fleurs, chez le même éditeur, recueil pour lequel il reçoit le Prix littéraires du Gouverneur général. Trahan y tisse poésie et fiction, inspiré par une série de photographies retrouvées chez un brocanteur, dont la première, une femme inconnue qui entre toute habillée dans la mer, orne la couverture de ce recueil où règne une « sensation d'inquiétante étrangeté ». La même année il fait paraitre chez Nota bene un essai sur la réception des oeuvres du marquis de Sade dans La Postérité du scandale : petite histoire de la réception de Sade 1909-1939.

En 2020, sa troisième parution au Quartanier, Vie nouvelle, dont le titre provient d'une citation de Roland Barthes, est un hybride entre la poésie, l'essai, et le journal.

Trahan a également été directeur de la revue Estuaire de 2018 à 2021. Il est actuellement professeur au département de littérature, théâtre et cinéma de l'Université Laval,

Œuvres

Poésie
 Noeud coulant, Montréal, Le Quartanier, 2013, 170 p.
 La raison des fleurs, Montréal, Le Quartanier, 2017, 235 p.
 Vie nouvelle, Montréal, Le Quartanier, 2020, 192 p.

Essai
 La Postérité du scandale : petite histoire de la réception de Sade 1909-1939, Montréal, Nota bene, 2017, 126 p.

Prix et honneurs

 2013 - Prix Émile-Nelligan pour Noeud coulant
 2014 - Prix du Festival de la poésie de Montréal pour Noeud coulant
 2014 - Prix Alain-Grandbois pour Noeud coulant
 2018 - Prix littéraires du Gouverneur général pour La raison des fleurs

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Le Quartanier
 Prix Émile-Nelligan
 Prix Alain-Grandbois
 Prix littéraires du Gouverneur général

Liens externes

Écrivain québécois
Naissance en 1984
Poète québécois
Essayiste québécois
Professeur à l'Université Laval
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

Michaël Trahan


Legacy of Evil šesti je studijski album norveškog simfonijskog black metal-sastava Limbonic Art. Album su 24. rujna 2007. godine objavile diskografske kuće Nocturnal Art Productions i Candlelight Records.

O albumu
Sastav je snimio Legacy of Evil 2007. godine u studiju MOF Studios.

Ovo je posljednji album sastava na kojem je sudjelovao gitarist i klavijaturist Morfeus.

Popis pjesama

Recenzije
Alex Henderson, glazbeni kritičar sa stranice AllMusic, dodijelio je albumu tri od pet zvjezdica te je komentirao da je Legacy of Evil "žešći i snažniji od starijih glazbenih izdanja sastava, ali Limbonic Art i dalje ostaje relevantan unutar žanra simfonijskog black metala; [sastav] još uvijek preferira melodičniji, složeniji i nijansiraniji glazbeni pristup od onoga kojim se koriste žešći black metal sastavi kao što su Marduk i Gorgoroth. [...] Iako je Legacy of Evil pomalo neujednačen, većina [glazbenog] materijala [na albumu] je pristojna -- ne spektakularna, ali je pristojna." Henderson je također napomenuo da zvuk klavijatura na albumu više nije tako istaknut kao na prethodnim albumima grupe.

Osoblje
Limbonic Art
 Daemon – vokali, gitara, bas-gitara
 Morfeus – dodatni vokali, solo gitara, elektronika, programiranje bubnjeva, snimanje, naslovnica, dizajn
Ostalo osoblje
 Tom Kvålsvoll – mastering

Izvori

Albumi iz 2007.
Albumi sastava Limbonic Art

Legacy of Evil


Soyuz 11 insanlı bir uzay aracının bir uzay istasyonuyla (Salyut 1) tarihte ilk kez başarıyla kenetlendiği görev. Dönüş yolunda Soyuz uzay aracının havasının uzaya boşalması sonucunda bir felaketle sonuçlandı ve mürettebatı oluşturan üç uzay adamı; Vladislav Volkov, Georgi Dobrovolski ve Viktor Patsayev öldü. Bu, uzayda gerçekleşen ilk ölüm vakasıydı.

Soyuz 11, 6 Haziran 1971'de Baykonur Uzay Üssü'nden fırlatıldı. 7 Haziran 1971'de Salyut 1 istasyonuyla kenetlendi. Uzayadamları 22 gün boyunca istasyonda kaldılar ve başarılı bilimsel çalışmalar yürüttüler. Bu, o tarihte uzayda en uzun kalma rekoruydu.

İstasyona giren personel dumanlı ve yanık kokulu bir havayla karşılaştı. Havalandırma sistemini yenilediler ve ertesi günü havanın temizlenmesini beklemek için Soyuz 11'de geçirdiler. Sonraki günden itibaren tekrar istasyona dönen uzayadamları, bilimsel çalışmalara başladılar. Dünya'ya canlı televizyon yayınını da içeren bu çalışmalar verimli geçti. İstasyondaki 11. günde bir yangın çıktı ve yer kontrol ekibi uzayadamlarını tahliye etmeyi düşündü. Görevin en önemli hedeflerinden biri dev N-1 roketinin fırlatılışını izlemekti, ancak fırlatma tehir edilince buna imkân kalmadı. Mürettebattan günde iki kez egzersiz bisikletini kullanmaları istenmişti, ancak bunu yaptıklarında tüm istasyonun titrediğini fark ettiler. O günler için pek rastlanmayan bir şekilde Pravda gazetesi, görevin ayrıntılarını her gün yayımlıyordu.

Mürettebatın ölümü
30 Haziran 1971'de normal gibi görünen bir dönüş yolculuğundan sonra yer ekibi kapsüle ulaştı, ancak kapıyı açtıklarında üç uzayadamının cesetleriyle karşılaştılar. Boğularak öldükleri belli oluyordu. Facianın iniş modülünün hizmet modülünden ayrılması sırasında hatayla açılan bir süpaptan kaynaklandığı tespit edildi. Modülleri bir arada tutan kancaların sırayla patlatılması gerekiyordu, ancak uzayaracı Fransa üzerinden geçerken hep birlikte patlamışlar, bu da süpabın açılmasına neden olmuştu. Süpabın çapı 1 mm'den azdı ve inişin son anlarında kabin basıncıyla dış basıncı eşitlemeye yarıyordu. Ancak uzayda açılması, kabindeki havanın tamamen dışarı sızmasına neden oldu. Uzayadamlarının koltuklarının altında olduğundan erişilerek tıkanması çok zordu. Havanın sızdığını hisseden uzayadamlarının kalp atış hızı telemetri kayıtlarında önce aniden yükseldi, sonra yavaş yavaş düştü. Takriben yerden 168 km yükseklikte, kabin havası 30 saniye içinde uzaya boşaldı, oysa süpabın kapatılması için 60 saniye gerekiyordu. Patsayev havanın boşaldığını hemen hissetti ve emniyet kemerini çözerek süpabı kapatan vanayı çevirmeye başladı, ancak bunu tamamlayamadan kendinden geçti. Bu sırada Dobrovolsky ve Volkov 'un yapabileceği bir şey yoktu zira kabindeki yer çok dardı.

Çok sonra ortaya çıkan bir filmde yer ekipleri uzayadamlarına kalp masajı yaparken görülmektedir. Eğer uzayadamları kısa süre önce ölmüş olsalardı bu yararlı olabilirdi, ancak kabin havasının boşalmasıyla iniş arasında en az 15 dakika geçmişti. Soyuz yere değmeden önce uzayadamları ölmüştü.

Uzayadamları bir devlet töreniyle Moskova'daki Kremlin duvarına defnedildi. Amerikalı uzayadamı Tom Stafford, cenazeye katılanlar arasındaydı. Uzayadamlarının anısına adları Ay'daki üç kratere verildi.

Olaydan sonra Soyuz uzayaracında kapsamlı tasarım değişiklikleri yapıldı. Araç sadece iki uzayadamını taşıyacak şekilde değiştirildi. Artan yer sayesinde uzayadamları iniş gibi riskli sayılan işlemler sırasında uzay giysilerini giyebilecekti. Böylece kabin havası boşalsa dahi hayatta kalmaları mümkün olacaktı. Soyuz uzayaraçları ancak 1980'lerde devreye giren Soyuz-T modelinde üç kişi taşıyabilir hale getirilecekti.

Mürettebat
 Georgi Dobrovolski (1)
 Viktor Patsayev (1)
 Vladislav Volkov (2)

Parantez içindeki rakamlar, uzayadamlarının bu görev dahil uzay uçuşu sayısını belirtir.

Soyuz 11'in asli kadrosu, Aleksey Leonov, Valeri Kubasov ve Pyotr Kolodin'den oluşyordu. Uçuştan dört gün önce yapılan bir röntgen muayenesi, Kubasov'un verem olabileceğini gösterince, Soyuz 11 yedek kadroyla fırlatıldı. Bu Dobrovolski ve Patsayev'in ilk uçuşları olacaktı.

Soyuz 11'den önce, Soyuz 1'in geçirdiği kaza sonucu uzayadamı Vladimir Komarov hayatını kaybetmişti. Ancak Komarov'un ölümü, aracının yere çakılması sonucu olduğundan Dünya'da gerçekleşmişti. Bu nedenle uzayda ölen ilk insanlar, Soyuz 11 mürettebatıdır.

Kubasov ve Leonov, daha sonra Apollo - Soyuz Test Projesi'nde görev aldılar.

Kaynakça

 İngilizce Vikipedi, Soyuz 11 maddesi, 6 Şubat 2007, 20:20 sürümü.
 Encyclopedia Astronautica, Soyuz 11 maddesi

Uzay görevinde ölenler
1971'de Sovyetler Birliği
11
Sovyetler Birliği'ndeki afetler

Soyuz 11


A 79.º edição do Festival Internacional de Cinema de Veneza foi um festival de cinema que aconteceu entre os dias 31 de Agosto a 10 de Setembro de 2022, em Veneza, Itália.

Jurados
Competição Principal (Venezia 79)

 Julianne Moore, Atriz e autora estadunidense (Presidente do Juri)
 Mariano Cohn, Diretor, roteirista e produtor argentino
 Leonardo Di Costanzo, Diretor e roteirista italiano
 Audrey Diwan, Diretor e roteirista francês
 Leila Hatami, Atriz iraniana
 Kazuo Ishiguro, Romancista e roteirista britânico
 Rodrigo Sorogoyen, Diretor e roteirista espanhol

Horizons (Orizzonti)

 Isabel Coixet (Presidente do Juri)
 Laura Bispuri
 Antonio Campos
 Sofia Djama
 Édouard Waintrop

Prêmio Luigi de Laurentiis

 Michelangelo Frammartino (Presidente do Juri)
 Jan P. Matuszyński
 Ana Rocha de Sousa
 Tessa Thompson
 Rosalie Varda

Venice Immersive

 May Abdalla (Presidente do Juri)
 David Adler
 Blanca Li

Em Competição
Os seguintes filmes foram selecionados para a principal competição internacional:

 Título destacado indica o vencedor do Leão de Ouro.

Fora de Competição
Os seguintes filmes foram selecionados para serem exibidos fora da competição:

Horizons
Lista de filmes selecionados a seção Horizons é a seguinte:

 Título destacado indica vencedor do prêmio Orizzonti.

Veneza Imersiva
A programação de filmes selecionados para a seção Venice Immersive (Veneza Imersiva) é a seguinte:

Seções Autônomas

Semana da Crítica Internacional
A programação dos filmes selecionados para a 37ª Semana da Crítica Internacional é a seguinte:

Giornate degli Autori
Estes foram os filmes selecionados na seção competitiva do Giornate degli Autori:

Eventos Especiais

Prêmios

Seleção Oficial
Os seguintes prêmios oficiais foram entregues na 79ª Edição:

Em Competição

 Golden Lion: All the Beauty and the Bloodshed por Laura Poitras
 Grande Prêmio do Júri: Saint Omer por Alice Diop
 Silver Lion: Bones and All por Luca Guadagnino
 Volpi Cup por Melhor Atriz: Cate Blanchett por Tár
 Volpi Cup por Melhor Ator: Colin Farrell por The Banshees of Inisherin
 Golden Osella por Melhor Roteiro: The Banshees of Inisherin por Martin McDonagh
 Prêmio Especial do Juri: No Bears por Jafar Panahi
 Prêmio Marcello Mastroianni: Taylor Russell por Bones and All

Horizons (Orizzonti)

 Melhor Filme: World War III por Houman Seyyedi
 Melhor Diretor: Vera por Tizza Covi e Rainer Frimmel
 Prêmio Especial do Juri: Bread e Salt por Damian Kocur
 Melhor Atriz: Vera Gemma por Vera
 Melhor Ator: Mohsen Tanabandeh for World War III
 Melhor Roteiro: Blanquita de Fernando Guzzoni
 Melhor Curta Metragem: Snow in September de Lkhagvadulam Purev-Ochir

Horizons Extra

 Prêmio do Audiência: Nezouh de Soudade Kaadan

Lion of the Future

 Prêmio Luigi De Laurentiis por um filme de estreia: Saint Omer de Alice Diop

Venice Immersive (Veneza Imersiva)

 Melhor Experiência: The Man Who Couldn't Leave de Chen Singing
 Grande Prêmio do Juri: From the Main Square de Pedro Harres
 Prêmio Especial do Juri: Eggscape de German Heller

Seções Autónomas
Foram atribuídos os seguintes prémios colaterais a filmes da secção autónomas:

 Grande Prêmio: Eismayer de David Wagner
 Menção Especial do Juri: Anhell69 de Theo Montoya
 Prêmio da Audiência do The Film Club: Margini de Niccolò Falsetti
 Prêmio do Verona Film Club: Anhell69 de Theo Montoya
 Mario Serandrei: Anhell69 de Theo Montoya
 Melhor Curta Metragem: Sapling deLorenzo Fabbro e Bronte Stahl
 Melhor Diretor: Albertine Where Are You? de Maria Guidone
 Melhor Contribuição Técnica: Reginetta de Federico Russotto

Outros prêmios colaterais
Os seguintes prêmios colaterais foram conferidos aos filmes da seleção oficial:

 Prêmio ARCA CinemaGiovani
 Best Film of Venezia 79: Athena de Romain Gavras
 Best Italian Film in Venice: Monica de Andrea Pallaoro
 Prêmio Autores com menos de 40 anos
 Melhor Direção: Dogborn de Isabella Carbonell
 Melhor Direção: Ordinary Failures de Cristina Grosan
 Menção Especial: The Last Queen de Adila Bendimerad e Damien Ounouri
 Menção Especial: Have You Seen This Woman? de Dušan Zorić e Matija Gluščević
 Menção Especial: Blue Jean de Georgia Oakley
 Brain Award: Lord of the Ants de Gianni Amelio
 Casa Wabi – Mantarraya Award: Saint Omer de Alice Diop
 CICT - UNESCO "Enrico Fulchignoni" Award: Nuclear de Oliver Stone
 Prêmio Cinema & Arts
 Golden Musa: Music for Black Pigeons de Jørgen Leth e Andreas Koefoed
 Golden Musa: Saint Omer de Alice Diop
 Premio CinemaSarà: The Whale de Darren Aronofsky
 Menção Especial: No Bears de Jafar Panahi
 Edipo Re Award: Saint Omer de Alice Diop
 Premio Fondazione Fai Persona Lavoro Ambiente: The Sitting Duck de Jean-Paul Salomé
 Menção Especial: Princess de Roberto De Paolis (tratamento de questões relacionadas ao meio ambiente)
 Menção Especial: Hanging Gardens de Ahmed Yassin Al Daradji (tratamento de questões relacionadas ao trabalho)
 Prêmio Fanheart3
 Graffetta d'Oropor Melhor Filme: Don't Worry Darling de Olivia Wilde
 Nave d'Argentopor Best OTP: to the characters Charles Eismayer e Mario Falak em Eismayer de David Wagner
 XR Fan Experience: Lustration de Ryan Griffen
 XR Menção Especial: Fight Back de Celine Tricart
 Prêmio FEDIC: Gli ultimi giorni dell'umanità de Enrico Ghezzi e Alessandro Gagliardo
 Menção Especialpor Best Film: Ti mangio il cuore de Pippo Mezzapesa
 Menção Especialpor Best Short Film: Albertine Where Are You? de Maria Guidone
 FIPRESCI Awards:
 Melhor Filme (seção competitiva): Argentina, 1985 de Santiago Mitre
 Melhor Filme (outras secções): Autobiography de Makbul Mubarak
 Francesco Pasinetti Award: Dry de Paolo Virzì
 Europa Cinemas Label Award: Dirty, Difficult, Dangerous de Wissam Charaf
 GdA Director's Award: Wolf and Dog de Cláudia Varejão
 People Choice's Award (Giornate degli Autori): Blue Jean de Georgia Oakley
 BNL Gruppo BNP Paribas People's Choice Award (Giornate degli Autori): The Maiden de Graham Foy
 Prêmio Green Drop : White Noise de Noah Baumbach
 Menção Especial: Dry de Paolo Virzì
 Prêmio 10th INTERFILM por promover diálogo Inter-religioso:The Whale de Darren Aronofsky
 Prêmio Lanterna Magica: Nezouh de Soudade Kaadan
 Prêmio Leoncino d'Oro : The Whale de Darren Aronofsky
 Cinemapor UNICEF: Athena de Romain Gavras
 Prêmio Lizzani: Chiara de Susanna Nicchiarelli
 Menção Especial: A Guerra Finita de Simone Massi
 NUOVOIMAIE TALENT AWARD
 Melhor Nova Ator: Leonardo Maltese por Lord of the Ants
 Melhor Nova Atriz: Margherita Mazzucco por Chiara
 Prêmio La Pellicola d'Oro
 Melhor Diretor de Produção: Barbara Busso por Lord of the Ants
 Melhor Operador de Câmera: Cesare Pascarella por Lord of the Ants
 Melhor Alfaiataria: Laura Montaldi por Chiara
 Queer Lion: Skin Deep de Alex Schaad
 Prêmio RB Casting: Leonardo Maltese por Lord of the Ants
 Prêmio SIGNIS: Chiara de Susanna Nicchiarelli
 Menção Especial: Argentina, 1985 de Santiago Mitre
 Smithers Foundation Award "Ambassador of Hope": All the Beauty and the Bloodshed de Laura Poitras
 "Sorriso Diverso Venezia Award" edição XI
 Melhor Filme Italiano: Chiara de Susanna Nicchiarelli
 Melhor Filme Estrangeiro: The Whale de Darren Aronofsky
 Premio Soundtrack Stars Award
 Melhor Trilha Sonora: Dry, trilha sonora  de Franco Piersanti
 Lifetime Achievement Award: Stefano Bollani
 Menção Especial: Sergio Leone - L'italiano che inventò l'America, trilha sonora de Rodrigo D'Erasmo
 Premio UNIMED: Bardo, falsa crónica de unas cuantas verdades de Alejandro González Iñárritu

Prêmios Especiais

 Golden Lionpor Lifetime Achievement: Paul Schrader e Catherine Deneuve

Referências

Ligações Externas

Festival de Veneza
2022 no cinema

Festival de Veneza 2022


Luke Hemsworth (* 5. November 1980 in Melbourne, Victoria) ist ein australischer Schauspieler.

Leben
Hemsworth wuchs mit seinen Brüdern Chris und Liam, die ebenfalls als Schauspieler tätig sind, in Melbourne auf. Von 2001 bis 2008 spielte er in der Fernsehserie Nachbarn die Rolle des Nathan Tyson. Daneben übernahm er Gastrollen in verschiedenen Fernsehserien. 2016 übernahm er als Ashley Stubbs eine Hauptrolle in der Serie Westworld.

Mit seiner Ehefrau Samantha hat er drei Töchter und einen Sohn.

Filmografie (Auswahl)
 2001–2008: Nachbarn (Neighbours, Fernsehserie, 13 Folgen)
 2003: Der Sattelclub (The Saddle Club, Fernsehserie, eine Folge)
 2004: Blue Heelers (Fernsehserie, zwei Folgen)
 2005: Last Man Standing (Fernsehserie, drei Folgen)
 2005: All Saints (Fernsehserie, eine Folge)
 2007: Satisfaction (Fernsehserie, eine Folge)
 2008: Elephant Princess (The Elephant Princess, Fernsehserie, eine Folge)
 2009: Carla Cametti PD (Fernsehserie, eine Folge)
 2009: Tangle (Fernsehserie, zwei Folgen)
 2012: Bikie Wars: Brothers in Arms (Miniserie)
 2013: The Anomaly
 2014: Kill Me Three Times – Man stirbt nur dreimal (Kill Me Three Times)
 2015: Infini
 2016: The Osiris Child (Science Fiction Volume One: The Osiris Child)
 2016–2022: Westworld (Fernsehserie)
 2017: Hickok
 2017: Encounter
 2017: Thor: Tag der Entscheidung (Thor: Ragnarok)
 2018: We Are Boats
 2018: River Runs Red
 2018: Encounter
 2019: Crypto – Angst ist die härteste Währung (Crypto)
 2020: Death of Me
 2022: Thor: Love and Thunder
 2022: Bosch & Rockit
 2023: Next Goal Wins

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Australier
Geboren 1980
Mann

Luke Hemsworth


عدنان قبرطاي كاتب وباحث سوري من أصول شركسية، من مواليد حي القبرطاي في القنيطرة بسوريا في 29/7/1947م وهو عقيد ركن جوي متقاعد منذ عام 2000م.

دراسته
دخل كلية العلوم الطبيعية في جامعة «دمشق» عام 1967م ثم تركها وتطوع في نهاية عام 1968م في الكلية الجوية وتخرج منها برتبة ملازم جوي عام 1970م.

كتاباته
اهتم منذ الصغر بجمع وتدوين تاريخ «الجولان» السوري  وخاصة «القنيطرة» والقرى الشركسية، وكانت له مؤلفات في هذا مبرزاً دور الشراكس المتميز في بناء وعمران الجولان والدفاع عن أرضها.

من مؤلفاته
 أوراق شركسية منسية
 صفحات مطوية من تاريخ القنيطرة والجولان
 آخر كتائب الفرسان الشركسية

وصلات خارجية
 الأديغة - الشركس

مراجع

أعلام الشراكسة في سوريا
كتاب وكاتبات سوريون

عدنان قبرطاي


Logodnicii din America este un film românesc din 2007 regizat de Nicolae Mărgineanu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Maria Ploae, Tamara Crețulescu, Marcel Iureș, Horațiu Mălăele.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.343 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 2007 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2007
Filme regizate de Nicolae Mărgineanu
Filme dramatice românești

Logodnicii din America


The (near) open front rounded vowel, or (near) low front rounded vowel, is a type of vowel sound that has not been confirmed to be phonemic in any spoken language. The symbol in the International Phonetic Alphabet that represents this sound is , and the equivalent X-SAMPA symbol is &. The letter  is a small caps rendition of . , the lowercase version of the ligature, is used for the open-mid front rounded vowel.

While the IPA chart lists it as a fully open vowel, the rounded equivalent of , Ladefoged characterizes it as near-open, the rounded equivalent of .

A phoneme generally transcribed by this symbol is reported from the Bavarian dialect of Amstetten. However, it is phonetically open-mid, .

It occurs allophonically in Weert Limburgish as well as in some speakers of Danish and Swedish. Certain transcriptions of Danish use  to denote an open-mid front rounded vowel .

In Maastrichtian Limburgish, the vowel transcribed with  in the Mestreechter Taol dictionary is phonetically near-open central . It is a phonological open-mid front rounded vowel, the long counterpart of .

 reports that  in Stockholm Swedish is sometimes difficult to distinguish from , which is the main realization of the  phoneme, a sign that both vowels are phonetically very close.

Features

Occurrence

See also
 Index of phonetics articles

Notes

References

External links

Open vowels
Front vowels
Rounded vowels

Open front rounded vowel


Eliza Ciolan () a fost o pianistă română.

Cariera
Născută la Iași într-o familie cu aspirații artistice mari, a studiat la Viena și la Paris, avându-i ca profesori, printre alții, pe Paul Weingarten, Alfred Cortotand și Lazare Lévy. La 20 decembrie 1924 s-a căsătorit cu dirijorul Antonin Ciolan. Între 1922 și 1951 s-a bucurat de o activitate artistică intensă, ținând mai multe concerte și recitaluri din repertoriile lui Bach, Beethoven, Liszt, Debussy, Enrique Granados etc. Spre sfârșitul carierei s-a concentrat asupra muzicii de cameră alături de George Iarosevici (violoncel) și Nicolae Broșteanu (clarinet), colegi de la Conservatorul din Cluj.

Timp de patru decenii de activitate ca profesoară, Eliza Ciolan a venit cu tehnici inovatoare de interpretare la pian, care se aliniau principiilor occidentale. A format generații de muzicieni, printre care se numără like Romeo Ghircoiașiu, Elena Margareta Gherman, Harald Enghiurliu (Wagner), Eva Maria Bonfert Schachinger, Iosif Jäger, Isac Ciuraru, Cornel Țăranu, Ileana Jánky Prada, Irén Rózsa Szarvady, Judit Kiss, Walter Metzger, Pál Buzás, Lucia Blându Petroman, Eva Corondan Dragomir, Valentin Gora, Gyöngyvér Parády, Susana Péntek, Reinfeld Petre (PetreFlorian), Csilla Kemenes Balla, Monica Perian, Paul Farkas, Tiberiu Szász și alții.

Note

Bibliografie
 Cosma, Viorel, Interpreți din România, Lexicon, vol. I, Editura Galaxia, București, 1996.
 Cosma, Viorel, Muzicieni din România, Lexicon bio-bibliografic, vol. IX, Editura Muzicală, București, 2006.
 Pascu, Doina, Eliza Ciolan, creator de școală pianistică, Editura Casa Cărții de Știință, Cluj-Napoca, 2012

Nașteri în 1900
Decese în 1980
Ieșeni
Pianiste din România

Eliza Ciolan


An Anthurium thrinax in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Michael T. Madison. An Anthurium thrinax in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium thrinax


USS Hawaii (SSN-776), a , is the first commissioned warship of the United States Navy to be named for the 50th state. (A previous large cruiser, or battlecruiser,  was launched, but never commissioned, and was named after the Territory of Hawaii.) The building contract was awarded to the Electric Boat Division of General Dynamics Corporation in Groton, Connecticut on 30 September 1998 and her keel was laid down on 27 August 2004. She was christened on 17 June 2006 by her sponsor, Governor Linda Lingle of Hawaii. Electric Boat delivered Hawaii to the US Navy on 22 December 2006, ahead of schedule.
She was commissioned on 5 May 2007.
In July 2009, she changed home port from Groton, CT (Submarine Group Two, Submarine Squadron Two) to Pearl Harbor, HI (Submarine Squadron One).

History
 January 2008 – maiden deployment.
 May 2008 – post-shakedown availability.
 4 December 2008 – US Navy announces USS Hawaii will be home ported at Pearl Harbor in 2009.
8 May 2009 – US Navy announces the ship has earned the U.S. Coast Guard Meritorious Unit Commendation for their work in disrupting drug trafficking from 20 February to 17 April 2008.
10 July 2009 – The sub transits the Panama Canal en route to new homeport at Pearl Harbor.
23 July 2009 – The sub reaches Pearl Harbor.
30 March to 5 May 2010 – The sub receives a $2.5 million refit in a drydock in Pearl Harbor.
August 2010 – The boat leaves for her first Western Pacific cruise, under temporarily assignment to Seventh Fleet, making her the first Virginia-class submarine to enter the Western Pacific.
February 2011 – The boat returns from her first Western Pacific cruise.

See also
 List of submarines of the United States Navy
 Submarines in the United States Navy

References

Fast Facts
This article includes information collected from the Naval Vessel Register and various press releases.

External links

 US Navy page for USS Hawaii
 USS Hawaii steams into Pearl
 Sub Bearing Our State's Name Arrives Thursday
 Arrival of USS Hawaii heralds new era in Pacific
 More about the USS Hawaii
 USS Hawaii departs for Western Pacific

Virginia-class submarines
Nuclear submarines of the United States Navy
Ships built in Groton, Connecticut
2006 ships
Submarines of the United States

USS Hawaii (SSN-776)


Tora Tora Tora es un lanzamiento especial en formato EP de la banda Melvins. Este fue publicado entre Stoner Witch y Stag. Es una crónica de las experiencias de la banda en varios de sus viajes por los escenarios, muestra como tratan con los fanáticos de las bandas más grandes que se encontraba de gira con ellos.

Lista de canciones

Personal
así está escrito en el paquete

Dale "Shakes" (Batidos) Crover - Batería, coros, guantes
Mark "Grumpy Cowboy" (Vaquero Gruñón) Deutrom - Bajo, coros, sombreros
King "Asholes Edward" (Edward el Cabrón) Buzzo - Guitarra, voz, Ropas Sucias
http://www.discogs.com/Melvins-Tora-Tora-Tora-Tour/release/2427643

Véase también
 Discografía de Melvins

Referencias

EP de 1995
Álbumes de 1996
Álbumes de Melvins

Tora Tora Tora (álbum)


Ernst Carl Friedrich te Peerdt (né le  à Tecklembourg et mort le  à Düsseldorf) est un peintre allemand des écoles de Düsseldorf et de Munich.

Biographie
Te Peerdt est le fils d'un juge de district protestant à Tecklembourg (province de Westphalie). Il passe sa jeunesse à Wesel, où il étudie au . À partir de 1868, il étudie à l'Académie des beaux-arts de Düsseldorf, avec Eduard Bendemann et Andreas Müller comme professeurs. En 1873, il étudie à l'Académie de Munich avec Ferdinand Piloty et Wilhelm von Diez comme professeurs. À partir de 1874, il reçoit des cours de Ludwig Knaus à l'Académie de Berlin. De 1878 à 1881, il voyage en Italie (Venise, Ravenne, Rome, Capri, sud de l'Italie). De 1881 à 1884, il séjourne à Düsseldorf, où il est membre de l'association d'artistes Malkasten. De 1884 à 1892, il vit à Munich. Il s'y marie le  avec Wilhelmine (Minna) Baumgartner de Burghausen. Sa fille Johanna est née en 1890. En 1893, Te Peerdt s'installe à nouveau à Düsseldorf. En 1910, Te Peerdt vit à Düsseldorf au 12 Gneisenaustrasse, Pempelfort. Son fils Heinrich est né en 1895. En 1909, Te Peerdt rejoint le Sonderbund et participe à ses expositions à la  (1909) et au palais des Arts de Düsseldorf (1910). Il est nommé membre honoraire du Sonderbund en 1911. Ses membres, qui s'intéressent particulièrement à ses études en plein air et à ses paysages, considérent Te Peerdt comme leur précurseur en raison de ses premières peintures impressionnistes. En 1914, Alfred Flechtheim organise la première exposition personnelle de Peerdt dans sa galerie de Düsseldorf. La même année, Flechtheim présente Te Peerdt à l'exposition Werkbund de Cologne. Une exposition personnelle au Kölnischer Kunstverein suit en . Flechtheim, qui promeut Peerdt sous le nom de « Liebermann de Düsseldorf » ; l'expose à nouveau en 1917, 1919, 1924 et 1930. Le 11 mai 1918 te Peerdt reçoit le titre de professeur à la  au palais des Arts. En 1919, te Peerdt devient un membre honoraire du groupe d'artistes de Düsseldorf La Jeune Rhénanie à la suggestion de Karl Koetschau, aux côtés de Christian Rohlfs. Le , l'Université rhénane Frédéric-Guillaume de Bonn lui décerne un doctorat honorifique. La même année, le peintre de Düsseldorf Arthur Kaufmann le dépeint dans son tableau Die Zeitgenossen, afin de caractériser Te Peerdt comme « l'ancêtre » de la peinture rhénane moderne. L'Académie des beaux-arts de Düsseldorf lui rend hommage le  pour son  à travers une cérémonie et la remise du titre de membre d'honneur. En 1928, Te Peerdt participe à l'exposition d'art allemand à Düsseldorf. En 1932, Walter Cohen l'honore d'une nécrologie dans le magazine Die Kunst für Alle en tant que « peintre-poète-philosophe [s] » avec une « personnalité impressionnante malgré de nombreuses particularités ». La même année, l'exposition Düsseldorf-Munich Art montre une « exposition commémorative pour Ernst te Peerdt » dans une salle séparée du Museum Kunstpalast dans laquelle est présenté l'autoportrait de te Peerdt, réalisé dans sa vieillesse.

Travail (sélection)

La peinture

La peinture polyvalente de Te Peerdt est enracinée dans l'art du , notamment dans les traditions des écoles de Düsseldorf et de Munich. Son expression picturale subit plusieurs changements au cours de sa vie. L'une de ses œuvres principales, Gesellschaft im Park (1873), montre la famille Sohn-Rethel dans le  de la . Cette œuvre de jeunesse surprend par sa proximité avec l'impressionnisme avec lequel il est entré en contact avec le peintre hongrois Pál Szinyei Merse lors de ses études à Munich. Le tableau de genre Der Kupferdrucker, soigneusement composé dans la tradition de Düsseldorf et montrant un faussaire de billets de banque au travail, rappelle l' de Johann Peter Hasenclever dans sa franchise confessionnelle.

 Testamentaufnahme, 1872
 Gesellschaft im Park (Parkszene), 1873, seit 1909 im Wallraf-Richartz-Museum, Cologne
 Familie unter Birken, 1873
 Der Kupferdrucker (Der Banknotenfälscher; Ein Heliograph in seinem Atelier), 1876, seit 1917 im Museum Kunstpalast, Düsseldorf (vormals Städtische Kunstsammlungen zu Düsseldorf)
 Der Negermönch, 1877
 Der Rhein bei Düsseldorf, 1878
 Garten im Elternhaus, 1878
 Gewölbekeller, Capri 1878
 Damenporträt, 1879
 Waldinneres bei Burghausen, 1890, seit 1919 Museum Kunstpalast, Düsseldorf
 Selbstbildnis
 Gurkenstillleben, seit 1917 im Museum Kunstpalast, Düsseldorf

Publications
En plus de la peinture, Te Peerdt travaille comme écrivain d'art et dramaturge. Il publie également des discussions philosophiques et des traductions de l'indien.

 Von dem Wesen der Kunst, 1893 (Digitalisat).
 Das Problem der Darstellung des Moments der Zeit in den Werken der malenden und zeichenden Kunst, 1899 (Digitalisat).
 Berufung, Drama, 1901.
 Der Dichter und der Tod, Drama, 1906.
 Gedanken über das Problem des Selbstbewusstseins bei Lesung der Upanishads, 1914.
 Das Ding an sich – das Ding als Funktion, 1927.

Héritage
Le domaine de Te Peerdt est conservé par l'Institut Heinrich-Heine de Düsseldorf (peintures, écrits, lettres et autres documents) et l'hôtel de ville d'Erftstadt-Lechenich (135 dessins, 19 peintures).

Bibliographie
 Peerdt, Ernst te. In: Friedrich von Boetticher: Malerwerke des neunzehnten Jahrhunderts. Beitrag zur Kunstgeschichte. Dresden 1898, Band 2, S. 233.
 G[eorg] Howe: Ernst te Peerdt. In: Die Kunst für alle: Malerei. Plastik, Graphik, Architektur. August 1922, S. 354 ff. (Digitalisat).
 Ulrike Middendorf: Ernst te Peerdt (Maler, Philosoph und Schriftsteller, Tecklenburg 1852 – Düsseldorf 1932). In: Tecklenburger Beiträge, Band 3 (1996), S. 11–16.
 Peerdt, Ernst Carl Friedrich te. In: Rudolf Vierhaus (Hrsg.): Deutsche Biographische Enzyklopädie, Menghin–Pötel, 2. Ausgabe, K. G. Saur Verlag, München 2007 , S. 716.

Liens externes

 Gisela Baumann-Hille : Livret de lecture pour l'exposition Ernst te Peerdt, avec biographie, Erftstadt 2009 (PDF)
 Ernst te Peerdt . Répertoire des archives dans le portail duesseldorf.de (Institut Heinrich-Heine)
 Plaque Portrait Ernst te Peerdt par Rudolf Bosselt (1911) dans le portail duesseldorf.de (Stadtmuseum Landeshauptstadt Düsseldorf)
 Résultats des enchères sur artnet.de
 Résultats des enchères sur van-ham.com

Références

Peintre de genre allemand
Peintre portraitiste allemand
Peintre paysagiste allemand
Peintre de genre prussien
Peintre portraitiste prussien
Peintre paysagiste prussien
Peintre de nature morte
Naissance en novembre 1852
Naissance à Tecklembourg
Naissance dans la province de Westphalie
Décès en février 1932
Décès à Düsseldorf
Décès à 79 ans

Ernst te Peerdt


Die Route nationale 698, kurz N 698 oder RN 698, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 zwischen Néris-les-Bains und Gannat verlief. Ihre Länge betrug 55,5 Kilometer.

N 698a

Die Route nationale 698A, kurz N 698A oder RN 698A, war eine französische Nationalstraße und von 1933 bis 1973 ein Seitenast der N 698, der von dieser bei Commentry abzweigte und nach Doyet führte. Ihre Länge betrug 8 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française 698 auf WikiSara (französisch)
 Route nationale française 698A auf WikiSara (französisch)

698

Route nationale 698


Gustav Johann Georg Hellmann (1854 - 1939) est un météorologue allemand né à Lewin Brzeski, province de Silésie, royaume de Prusse. De 1907 à 1922, il était le directeur de l'Institut météorologique prussien à Berlin.

Biographie
Hellmann a étudié à Breslau, Berlin et finalement à Göttingen où il a obtenu son doctorat en 1875. Après plusieurs des voyages d'études en Europe, notamment en Espagne, et un séjour plus long à Pétersbourg, il fut engagé à l'Institut météorologique prussien en 1879 comme assistant de recherche, devenant chef de département en 1886 et succéda à W. von Bezold comme conseiller privé au directoire en 1907. En 1886, il fut également nommé professeur de météorologie à l'Université de Berlin.

Le domaine d'étude principal d'Hellmann portait sur les précipitations, développant un pluviographe encore utilisé aujourd'hui dans les services météorologiques. Il est particulièrement connus pour son travail sur les flocons de neige. En Allemagne et surtout aux Pays-Bas, Hellmann est aussi connu pour l'indice de Hellmann, une mesure de la rigueur d'un hiver obtenu en additionnant toutes les températures négatives de la période du  au .

Hellmann a publié de plus de 300 livres et articles de météorologie, sur les réseaux d'observations météorologiques et l'histoire de la météorologie et du climat. Il fut également éditeur de la revue Meteorologische Zeitschrift de 1892-1907.

Controverse
En 1892, il est intrigué par les photographies de flocons de Wilson Bentley et en a commencé l'étude. Après examen de ses propres microphotographies, Hellmann a noté une grande différence avec les photos de Bentley, les siennes montrant plus d'irrégularités. Bentley a finalement dû admettre avoir quelque peu trafiqué les photographies, en grattant l'émulsion des négatifs, mais il a affirmé que cela n'avait pas changé l'intégrité ou la précision de la photographie. Bien que la dispute ne se soit jamais officiellement terminée, c'est toujours la représentation de Bentley qui prévaut malgré le fait que les flocons de neige aient souvent une structure plus complexe due à leur historique de formation.

Références

Liens externes

Météorologue allemand
Membre de l'Académie royale des sciences de Prusse
Naissance en juillet 1854
Naissance dans la voïvodie d'Opole
Naissance dans la province de Silésie
Décès en février 1939
Décès à Berlin
Décès à 84 ans

Gustav Hellmann


Paleocanais são feições geológicas de antigos percursos de rios existentes no passado geológico onde o nível do mar estava mais baixo do que o encontrado atualmente. Encontram-se submersos cortando algumas plataformas continentais. Geralmente estão conectados a cânions submarinos no talude continental, com profundidade máxima de até 180 metros, são descontínuos e apresentam pequenas bacias ao longo do seu comprimento.

Importância dos paleocanais
A identificação de paleocanais auxilia na reconstituição e entendimento da evolução dos sistemas fluviais. Ao longo do tempo, processos como alteração climática e intemperismo provocam a realocação e o redimensionamento de canais fluviais. Antigos canais são preenchidos por sedimentos e novos canais surgem como caminhos alternativos ao fluxo de água. Paleocanais fornecem informações sobre o paleoclima, possíveis ocorrências minerais associadas à dinâmica fluvial e quanto à favorabilidade hidrogeológica. Muitas vezes a sua presença não pode ser detectada em superfície, fazendo-se necessário o uso de métodos geofísicos para a sua localização e dimensionamento.

Váriações no nível do mar
As variações do nível do mar são resultantes da flutuabilidade dos níveis globais dos oceanos, conhecido por eustasia, e das mudanças verticais na crosta terrestre, devidas ao tectonismo e/ou isostasia. Tantos as variações eustáticas como as isostáticas possuem diversas causas, mas a principal é a glacio-eustasia, provocada por alterações climáticas, que resulta na alternância entre derretimento (deglaciação) ou congelamento (glaciação) de calotas polares que causam uma variação nos volumes de águas contidas nas bacias oceânicas.

Ao longo de toda a história geológica da Terra ocorreram alternâncias cíclicas entre períodos quentes e frios, decorrentes de mudanças na quantidade de luz solar que atinge o planeta, controladas pelos Ciclos de Milankovitch. Dessa maneira, períodos glaciais causam o congelamento de grandes massas d'água e diminuição no volume dos oceanos, ocasionando uma regressão no nível do mar. Ao contrário dos períodos de interglaciações em que o aumento da temperatura provoca derretimento de geleiras causando a transgressão do nível do mar. A última Era do Gelo ocorreu há aproximadamente 2,5 milhões de anos, durante o Quaternário. No Pleistoceno ocorreu o último máximo glacial e consequentemente o máximo regressivo do nível do mar, com regresso de aproximadamente 150 m da linha de costa atual.

Sedimentologia

Paleocanais


بينينفارينا  هي شركة تصميم سيارات إيطالية مستقلة تأسست عام 1930 ويقع مقرها في كامبيانو، تورينو. أسسها باتيستا بينين فارينا (Battista "Pinin" Farina ) والمولود في 1930 والمتوفي في عام 2012.

التاريخ

انظر أيضًا

وصلات خارجية

 Pininfarina Sverige

 BMC 1800 & 1100 - detail on these influential design proposals
 The Cisitalia 2002 at the متحف الفن الحديث in ولاية نيويورك.
 Cisitalia Museum
 The Keating Hotel in downtown سان دييغو.
 Pininfarina Wine
 Pininfarina at coachbuild.com

مراجع

تأسيسات سنة 1930 في إيطاليا
شركات تصميم أسست في 1930
شركات تصميم في إيطاليا
شركات تصنيع مركبات أسست في 1930
شركات تصنيع مقرها في تورينو
شركات مدرجة في بورصة إيطاليا
شركات مقرها في تورينو
شركات هندسية من إيطاليا
صانعة هياكل سيارات إيطالية
علامات تجارية إيطالية
عمليات الدمج والاستحواذ 2015
مصنعو مركبات بالعقود
مقاطعة تورينو

بينينفارينا


Philippe Zorn (né le  à Bayreuth et mort le  à Ansbach) est un spécialiste allemand du droit ecclésiastique et du droit public qui a enseigné à Berne, Königsberg et Bonn.

Biographie
Zorn grandit dans un presbytère évangélique où il y a beaucoup d'enfants. Après avoir obtenu son diplôme du , il étudie le droit à l'Université Louis-et-Maximilien de Munich. Il passe un semestre à l'Université de Leipzig. Après avoir obtenu son doctorat en 1872 et son habilitation en 1874, il est nommé à l'Université de Berne. Son parcours se poursuit à Königsberg et Bonn. En 1887/88, il est recteur de l'Université de Königsberg et en 1910/11, il est recteur de l'Université rhénane Frédéric-Guillaume de Bonn. En tant que délégué scientifique, Zorn représente l'Empire allemand aux deux conférences de paix de La Haye (1899 et 1907) et à la conférence de Genève (1906). En tant que roi de Prusse, l'empereur Guillaume II le nomme à la Chambre des seigneurs de Prusse en 1905; en même temps, il est nommé procureur de la Couronne.

Le mariage de Zorn avec Maria Kayser en 1875 produit trois fils. L'aîné, Albert Zorn (1876-1925), est directeur du . Le fils cadet, Konrad Zorn (1882–1959), est administrateur de l' et directeur du .

Tourné vers l'histoire depuis sa jeunesse, Zorn est de sensibilité prussienne et protestante. De 1890 jusqu'à son départ pour Bonn, il est président du synode provincial de la province ecclésiastique de Prusse-Orientale. Son intolérance envers le catholicisme ne s'est adoucie que pendant son séjour à Bonn. Zorn voit l'essence de l'Allemagne dans une classe de paysans et de petits bourgeois. En tant que monarchiste, il rejette le parlementarisme et devient un partisan du Parti conservateur allemand

Zorn est membre du  depuis 1868. À Königsberg, il est président de l' jusqu'en 1900. Zorn est l'un de ceux qui ont recommandé à la fraternité Littuania de rejoindre le  et donc l'association Kösener SC.

Honneurs
 Membre honoraire du Corps Isaria
 Philipp-Zorn-Strasse à Ansbach

Travaux
 Staat und Kirche in der Schweiz (1877/78)
 Lehrbuch des Kirchenrechts (1888)
 Das Staatsrecht des Deutschen Reichs. 2 Bände (1895–1897)
 Philipp Zorn, Herbert von Berger (Schriftleitung): Deutschland unter Kaiser Wilhelm II. Hrsg. von Siegfried Körte, Friedrich Wilhelm von Loebell u. a. 3 Bände. R. Hobbing, Berlin 1914. Selbstständige Beiträge darin:
 Staats- und Verwaltungsrecht
 Staat und Kirche
 Politik als Staatskunst. Ihr Begriff und Wesen. In: Handbuch der Politik, Berlin und Leipzig 1914
 Friedens- und Kriegsbündnisse. Die internationale Schiedsgerichtsbarkeit. Die Idee des ewigen Friedens. In: Handbuch der Politik, Berlin und Leipzig 1914
 Deutschland und die beiden Haager Friedenskonferenzen (1920)
 Autobiographie, in: Die Rechtswissenschaft der Gegenwart in Selbstdarstellungen. Bd. 1 (1924)
 Aus einem deutschen Universitätsleben. Röhrscheid, Bonn 1927, urn:nbn:de:hbz:5:1-33956.
 Bearbeiter der 5. Auflage von Ludwig von Rönne: Das Staatsrecht der preußischen Monarchie. 3 Bände (1899–1916).

Voir aussi
 Corps Littuania

Bibliographie
 Paul Schoen, in: . 10. Januar 1920.
 Heinrich Pohl: Philipp Zorn als Forscher, Lehrer und Politiker. Blätter zu seinem Gedächtnis. Mohr, Tübingen 1928, urn:nbn:de:hbz:5:1-25925.

Liens externes

 Commission historique de Munich : discours du rectorat de Zorn
 Domaine N 1206 Archives fédérales

Références

Député de la Chambre des seigneurs de Prusse
Recteur de l'université de Königsberg
Recteur de l'université rhénane Frédéric-Guillaume de Bonn
Professeur à l'université de Berne
Naissance en janvier 1850
Naissance à Bayreuth
Naissance dans le royaume de Bavière
Décès en janvier 1928
Décès à Ansbach
Décès à 77 ans

Philipp Zorn


'ත්‍රිලක්‍ෂණ යනු බුද්ධ දර්ශනයේ එන මූලික ඉගැන්වීම වේ.

ත්‍රිලක්‍ෂණය විවිධ භාෂා වලින්
පසු කලෙක පාලි ත්‍රිපිටකය වෙනත් භාෂා වලට පරිවර්ථනය කිරීමෙදී අනිච්ච, දුක්ඛ සහ අනත්ත වදන් සඳහා අදාල බසෙහි පවත්න යෙදුම් යොදාගෙන ඇති අවස්ථා බොහොමයකි. භාෂා පිරිවර්තනයේදී බහුලව සිදුවන සංසිද්ධියක් වන නිවැරදිම යෙදුම යොදා නොගැනීම හො සර්‍වසම තේරුම ගෙනදෙන වදනක් ඉලක්ක බසෙහි නෙමැතිවීම යන කරුණු මත සමහරක් පරිවර්ථන වලදී තේරුම විකෘත්ති වී ඇතියයි සැලකේ.

දේශනාකිරීමට හේතුව
ගෞතම බුදුන් වහන්සේ ලක්‍ෂණත්‍රය ලෝකයාට දේශනා කලේ දුන්නේ එෙකල දඹදිව සමාජයේ මුල් බැසගෙන තිබූ මිථ්‍යා දෘෂ්ටි හැට දෙකක් බැහැර කිරීමටයි. ඒවා ශාස්වත හා උචේඡ්ද දෘෂ්ටි වලට අයත්විය.
අනිත්‍ය
අනිත්‍ය යනු නිත්‍ය නොවූ මොහොතක් මොහොතක් පාසා වෙනස් වෙන ස්වභාවයයි

දුක්ඛ
යමක් කැමතිසේ නැතිනම් එය දුකයි යන්නයි

https://si.m.wikipedia.org/wiki/%E0%B7%80%E0%B7%92%E0%B7%81%E0%B7%9A%E0%B7%82:MobileDiff/510101

අනාත්ම
ආත්ම වශයෙන් ගත හැකි ස්ථීරව පවතින කිසිවක් නොපවතින බව අනාත්ම ලක්ෂණයයි.

මූලාශ්‍ර

බුද්ධාගම
ත්‍රිලක්‍ෂණය
http://www.budusarana.lk/budusarana/2011/05/17/tmp.asp?ID=vision09

ත්‍රිලක්‍ෂණය