Călugărițele din Ordinul Surorilor de Notre Dame din Banat fac parte din Ordinul Surorilor de Notre Dame și activează în Timișoara. Conform misiunii ordinului, în decursul timpului ele s-au ocupat de educația fetelor. În Timișoara au dispus de un campus școlar în Iosefin, campus cunoscut de timișoreni drept complexul "Notre Dame", respectiv campusul Colegiului Național Bănățean. Complexul cuprindea o biserică, școli, un internat, cantina, locuințele surorilor și diferite anexe gospodărești. Confiscat de comuniști în 1948 și restituit ordinului în 2005, actual aproape întregul campus a fost răscumpărat de primăria Timișoara, fiind cel mai mare campus școlar preuniversitar din oraș.

Istoric
În 1857, la inițiativa lui , episcop al Diecezei de Cenad (cu sediul la Timișoara), în oraș au venit șase surori din Ordinul Surorilor de Notre Dame, fondat în 1833 la München.

Inițial acestea au fondat o mănăstire în cartierul Cetate, în actuala piață Huniade, pe locul unde acum funcționează Colegiul Tehnic "Ion I.C. Brătianu". Aici aveau o școală elementară de fete și una superioară, precum și o școală pedagogică (preparandie) unde erau pregătite călugărițe din Banat și chiar din Bavaria. În decursul anilor, acest stabiliment a devenit neîncăpător, astfel că în 1880 noul episcop de Cenad, , a alocat surorilor terenul din Iosefin unde exista anterior o mănăstire și școala elementară "Trivium" de pe lângă parohia din cartierul Iosefin, școală care a funcționat între 1773–1880. Tot el a susținut construirea unui nou campus printr-o donație de 100 000 de forinți (c. 30 kg de aur). Inițial, în campus s-au construit clădiri în care au funcționat sediul școlilor surorilor de Notre Dame din Banat, o grădiniță, o școală elementară, un gimnaziu, un liceu, școala pedagogică pentru educatoare și învățătoare (viitoare surori ale ordinului) și un internat pentru elevele care nu proveneau din Timișoara. Tot acolo erau și o capelă și locuințele surorilor. Mai existau, grădini, locuri de joacă și diferite anexe. Strada dinspre vest a campusului a primit numele lui Bonnaz Sándor, ca ctitor al stabilimentului.

Surorile colaborau cu celelalte școli confesionale catolice din Banat. În anul școlar 1880/81 în Banat existau 12 școli ale ordinului, cu 3882 de eleve, îndrumate de 189 de surori. În complexul din Timișoara învățau 280 de eleve iar 34 de candidate se pregăteau pentru o carieră pedagogică. Școala mănăstirii din Iosefin a devenit în curând una dintre cele mai moderne din Ungaria, fiind dată ca exemplu în Europa. Școala era deschisă și elevelor de altă confesiune decât cea catolică. Campusul s-a dezvoltat neîncetat, noi clădiri fiind construite inclusiv în secolul al XX-lea.

Vizavi, alături de biserica romano-catolică (poz. 15 din planul campusului), la actuala adresă Bd. Ion Dragalina nr. 9, într-un imobil cumpărat de episcopia romano-catolică în 1872 a fost organizat un orfelinat administrat tot de surorile ordinului, orfelinat care a funcționat până în 1948. Clădirea orfelinatului și terenul aferent a fost retrocedată în 2008 Episcopiei Romano-Catolice din Timișoara. Actual această clădire este demolată.

În 1893 a început construirea unei biserici proprii a mănăstirii, construcția fiind finalizată în 1894. Biserica a fost sfințită la 8 octombrie 1895 de episcopul .

Întrucât limba de predare în școala Notre Dame era limba germană, între 1925–1944 a existat o strânsă colaborare între școala Notre Dame și gimnaziul . Germanii au fost recunoscuți în 1940 ca "grup etnic în România", cu personalitate juridică și li s-a acordat autonomie școlară. Grupul coordona toate școlile de limbă germană, cu excepția școlilor din mănăstiri, care au continuat să funcționeze ca școli confesionale.

La începutul celui de al Doilea Război Mondial la școala Notre Dame învățau 716 eleve. La liceu învățau 301 fete, majoritatea de confesiune catolică; 97 erau de etnie maghiară, 87 română, 86 germană, 4 bulgară, 7 slovacă, 10 sârbă, 9 ebraică și una italiană.

În 1948, prin Decretul 176/1948 regimul comunist a naționalizat școlile și le-a scos de sub patronajul Bisericilor. Cele aproximativ 400 de surori au trebuit să-și înceteze aclitivitatea didactică la 15 august 1949, odată cu închiderea mănăstirilor catolice. Multe din ele au fost arestate și interogate de Securitate și închise. Unele dintre ele au ajuns în Germania. Altele au ajuns la Mănăstirea Maria Radna, dar în 1952 au trebuit să se mute, unele la Orăștie, altele la o fermă din Popești-Leordeni.

După Revoluția Română din 1989 conducerea de la Vatican a ordinului a încercat să revitalizeze ramura din Banat. În acest scop a adus în Timișoara 72 de călugărițe ale ordinului și le-a cumpărat o altă clădire, deoarece cele ale campusului nu erau încă retrocedate. Inițial a fost renovată biserica Notre Dame, dar învățământul s-a limitat la cel religios din unele comunități.

Cu sprijinul organizației , în 2002 a fost construită o grădiniță a ordinului. Grădinița, deschisă în 2003, poate primi 85 de copii, atât catolici, cât și ortodocși, și oferă cunoștințe cu privire la sărbătorile religioase din cursul anului. Din cele trei grupe ale grădiniței, două sunt cu predare în limba română și una cu predare în limba maghiară, dar se țin și activități în limba germană și limba engleză.

Clădirile care au aparținut ordinului au fost retrocedate la sfârșitul anului 2005. O parte dintre acestea au fost răscumpărate de primăria Timișoara, altele sunt în curs de răscumpărare. Ordinul Surorilor de Notre Dame este de acord să le vândă deoarece atât ordinul, cât și Episcopia Romano-Catolică din Timișoara dispun și de alte proprietăți în Timișoara în care să-și desfășoare activitatea, cum sunt complexul Liceului Piarist, școala Neveanu etc.

Campusul Notre Dame / Campusul Colegiului Național Bănățean

Terenul oferit de episcopul Bonnaz călugărițelor era un cvartal din Iosefin, mărginit de actualele Bd. General Ion Dragalina, stradă care în epocă a primit chiar numele episcopului, , Bd. 16 decembrie 1989, în epocă , Str. Ion Ghica, în epocă  și Bd. Regele Carol I, în epocă .

Primele clădiri

Primele clădiri construite pentru Ordin au fost cele din pozițiile 1–5 din planul alăturat, în 1881, în stil renascentist. Clădirea din poziția 5, în fața căreia era o curte de onoare, era sediul școlii și al Ordinului și avea săli de clasă, precum și 12 săli de studiu a muzicii, dotate fiecare cu câte un pian. Corpurile din pozițiile 3 și 4 erau locuințele călugărițelor, iar corpurile din pozițiile 1 și 2 erau școala de fete. La parterul clădirilor existau 20 de săli de clasă. În clădiri exista și o capelă. În aceste clădiri activitățile au început în 1882. Actual, în corpul din poz. 5, aflat pe Bd. General Ion Dragalina, nr. 6, funcționează Liceul Teoretic "Dositei Obradovici", liceu cu predare în limba sârbă. În corpurile din poz. 1 și 2, aflate pe Bd. 16 decembrie 1989, nr. 26 funcționează Colegiul Național Bănățean, iar corpurile din pozițiile 3 și 4 sunt împărțite între aceste două licee după necesități.

În 1892 a început construcția unui nou corp, poziția 12 din planul alăturat (autorizația de construire din 5 mai 1892), situat pe actualul Bd. General Ion Dragalina, nr. 8, construcție finalizată în 1893. Actual în acest corp își desfășoară cursurile Liceul de Arte Plastice.

Biserica complexului

Complexul avea nevoie d o biserică proprie. Construcția ei, pe Bd. General Ioan Dragalina nr. 4, poziția 11 din planul alăturat, a început în 1893 (autorizația de construire din 12 mai 1893) și a fost finalizată în 1894. Biserica, având hramul "Preasfânta Inimă a lui Isus" este o construcție în stil eclectic istoricist cu elemente neoromanice.

Alte clădiri
Nu peste mult, în 1895 a fost dat în funcțiune corpul de lîngă biserică (autorizația de construire construire din 26 iulie 1894), tot pe Bd. General Ioan Dragalina nr. 4, poziția 6 din planul alăturat. Clădirea, construită tot în stil neoromanic, dar cu elemente neogotice, era destinată internatului. Actual și acest corp este folosit de Colegiul Național Bănățean.

Toate aceste clădiri, ridicate înainte de 1900 au fost proiectate de arh. Eduard Reiter care a supravegheat și construirea lor, împreună cu fiul său, Alexander. La sfârșitul secolului al XIX-lea complexul cuprindea școala elementară, căminul de zi pentru copii, Școala Superioară de fete, Școala Superioară Pedagogică, școala comunală, o grădiniță, internatul și clădirile mănăstirii.

În secolul al XX-lea au fost construite diferite anexe, iar în 1937 clădirea din Bd. Regele Carol I, nr. 9 (autorizație de construcție din 9 iunie 1936), poziția 14 din planul alăturat. Proiectată de arh. Michael Wolf în stil Bauhaus cu reminscențe Art Deco, ea era încă una din școlile din complex. Astăzi ea adăpostește Casa Studenților. După al Doilea Război Mondial au fost construite clădirile din Bd. Regele Carol I, nr. 11, poziția 13 din plan, în care astăzi funcționează Colegiul Tehnic de Vest, și cea din Bd. General Ion Dragalina nr. 2, poziția 10 din plan, în care astăzi funcționează Centrul Școlar pentru Educație Incluzivă "Dumitru Ciumăgeanu".

Retrocedări, schimburi de clădiri și răscumpărări

Clădirile Colegiul Național Bănățean și Liceului Teoretic "Dositei Obradovici"
Imobilele — construcții și teren situate în Timișoara, Bd. 16 decembrie 1989 nr. 26, Bd. General Ion Dragalina nr. 4 și Bd. General Ion Dragalina nr. 6, în care își desfășoară activitatea Colegiul Național Bănățean și Liceul Teoretic "Dositei Obradovici" — au fost retrocedate Ordinului Surorilor de Notre Dame prin Deciziile nr. 657/23.12.2005, 656/23.12.2005 și 660/23.12.2005, emise în baza O.U.G. nr. 94/2000 republicată, privind retrocedarea unor bunuri imobile care au aparținut cultelor religioase din România. De asemenea, imobilul în care funcționează cantina și spălătoria Colegiului Tehnic de Vest, situat în Timișoara Bd. 16 decembrie 1989 nr. 30 a fost retrocedat Ordinului Surorilor de Notre Dame prin Decizia nr. 659/23.12.2005. Pentru aceste imobile titularul dreptului de proprietate a avut obligația de a menține destinația de interes public de unități de învățământ pe o perioadă de 5 ani de la data emiteri deciziilor de restituire. În acest sens au fost încheiate contracte de închiriere pe o perioadă de 5 ani între Ordinului Surorilor de Notre Dame prin Episcopia Romano-Catolică în calitate de proprietar și unitățile de învățământ respective în calitate de utilizator, cu o chirie prevăzută de HG. nr.343/11.04.2007. Aceste contractele de închiriere au expirat la 31 decembrie 2010.

După 2010 Episcopia Romano-Catolică a solicitat majorarea chiriei. Printr-un contract din noiembrie 2012 în perioada 2013–2015 chiria lunară a fost inițial de 21 250 de euro, apoi de 15 000 de euro lunar.

Sumele necesare pentru plata chiriei au fost considerate exorbitante de primăria Timișoara și nici nu se puteau face investiții de către primărie deoarece nu era proprietară, astfel că s-au căutat soluții alternative. O primă propunere a fost un schimb de clădiri, primăria oferind pentru clădirile retrocedate din campus biserica Millennium și biserica evanghelică din Piața Ionel I.C. Brătianu nr. 3 (lângă Fântâna Punctelor Cardinale), însă cea evanghelică nu aparținea primăriei, ea nu a fost naționalizată niciodată.

Alternativa a fost cumpărarea de către primărie a campusului. Partea în discuție (conturul albastru din planul complexului) avea o suprafață de teren 13029 m² și una construită de 13165 m². Decizia de cumpărare în principiu a fost luată de Consiliul Local Timișoara la 1 august 2014. Prețul inițial solicitat de episcopie pe baza evaluării sale a fost de 29,5 de milioane de lei (peste 6,5 milioane de euro, la cursul zilei), însă construirea unui campus nou ar fi costat peste 10 milioane de euro. Negocierile au durat mult, primăria a comandat propria sa evaluare ținând cont de starea de uzură a clădirilor și reabilitări. Negocierile au fost finalizate la 21 noiembrie 2016, campusul fiind cumpărat cu 4,6 milioane de euro plătibili eșalonat, trimestrial, în trei ani.

Clădirea Liceului de Arte Plastice
În urma retrocedării către fundația Caritatea a clădirii fostului Liceu Israelit, în care funcționa Liceul de Arte Plastice, tot din cauza chririei foarte mari pe care o cerea fundația primăria a decis mutarea lui. Locația finală a fost stabilită în imobilul situat pe Bd. General Ion Dragalina nr. 8, unde funcționa o parte a Colegiului Tehnic de Vest (poziția 12 din planul campusului).

Și această clădire fusese retrocedată Ordinului Surorilor de Notre Dame, iar chiria era similară, ca urmare și în cazul acestei clădiri s-au căutat alternative. Clădirea în care funcționa Centrul Școlar pentru Educație Incluzivă "Dumitru Ciumăgeanu", fiind construită după al Doilea Război Mondial, nu a fost restituită, fiind în patrimoniul municipiului. În urma unei expertize care a stabilit că valoarea terenului și clădirii centrului "Dumitru Ciumăgeanu" (poziția 10 din planul campusului) era de 1 676 000 de euro, iar valoarea terenului și a clădirii de pe Bd. General Ion Dragalina nr. 8 era de 1 731 400 de euro, în 2013 s-a convenit cu episcopia schimbul acestor clădiri (contururile verzi din planul campusului) și plata de către primărie a unei sulte de 49 320 de euro. Ca urmare, contractul de închiriere nr. 2739/21.11.2012, încheiat în baza Hotărârii Consiliului Local nr. 177/02.11.2012 între Colegiul Tehnic de Vest și Ordinul Surorilor de Notre Dame pentru imobilul situat pe Bd. General Ion Dragalina nr. 8 a încetat la data încheierii contractului de schimb.

În urma acestui schimb chiria pentru centrul "Dumitru Ciumăgeanu" urma să fie negociată între episcopie și Consiliul Județean Timiș, de care aparține centrul. Din același motiv, al chiriei mari, și Consiliul Județean a căutat soluții alternative. Clădirea are o suprafață construită desfășurată de peste 3174 m² și un teren de 1485 m². Episcopia și-a exprimat dorința de a o vinde, iar Consiliul Județean avea drept de preempțiune. Conform unei expertize valoarea evaluată a clădirii era de 731 778 euro plus TVA, dar necesita lucrări de consolidare din punct de vedere al riscului seismic în valoare de 1 077 857 euro, totalul ridicându-se la 1 809 635 de euro. Având în vedere și costurile comparabile, de 2,3 milioane de euro, pentru noua clădire construită pentru liceul Speranța (o unitate de învățământ special similară din Timișoara), între consilierii Consiliului Județean au existat dezbateri privind soluția, respectiv cumpărarea și reabilitarea clădirii față de construirea uneia noi. În final s-a hotărât cumpărarea imobilului de către Consiliul Județean.<ref name=EPJ>Emilian Pavel Jurma, [http://www.banatulazi.ro/s-au-decis-autoritatile-judetene-cumpara-scoala-speciala-dumitru-ciumageanu/ S-au decis! Autoritățile județene cumpără Școala specială "Dumitru Ciumăgeanu"], banatulazi.ro, 27 decembrie 2015, accesat 2017-12-11</ref>

 Clădirea Casei Studenților
De asemenea, tot în 2005 a fost retrocedat imobilul din Bd. Regele Carol I, nr. 9, în care funcționează Casa Studenților (poziția 14 din planul campusului). Până în 2010 chiria a fost modică, dar apoi episcopia a cerut o chirie lunară de 18 600 lei (circa 2 euro/m²). Această chirie a fost plătită un timp de Ministerul Educației, dar ulterior ar fi urmat să fie plătită de universitățile din centrul universitar Timișoara sub formă de sponsorizare a Casei Studenților, însă legislația nu este clară. Ca urmare, Casa Studenților funcționează pe baza unui contract de comodat cu episcopia.Casa Studentilor se indreapta spre groapa., timisoaraonline.net, 25 august 2006, accesat 2017-11-27Contract de comodat C88/02.07.2015, cdep.ro, accesat 2017-11-26

În urma unei hotărâri judecătorești, în 2017 primăria Timișoara a reprimit în patrimoniu șapte clădiri care aparțineau RADEF, în care au funcționat cinematografele Timiș (în Piața Victoriei), Victoria (În Elisabetin), Arta (în Iosefin), Dacia (în Circumvalațiunii), Unirea (în Complexul studențesc), Fratelia (în Fratelia) și Freidorf (în Freidorf). De asemenea, va primi și clădirea cinematografului Studio (lângă Piața Victoriei). Primăria intenționează să mute Casa Studenților într-unul dintre aceste cinematografe, cât mai central, însă, datorită multiplelor activități care se desfășoară în cadrul Casei Studenților, este nevoie de mult spațiu.Stefan Both, Primăria Timișoara a câștigat definitiv în instanță cele șapte săli de cinematograf aflate în posesia RADEF, adevarul.ro, 25 ianuarie 2017, accesat 2018-02-12Roxana Deaconescu, Cinematografele din Timișoara, ținute de RADEF. Primăria le-a câștigat în instanță, dar încă nu le-a primit, tion.ro, 9 iulie 2017, accesat 2018-02-12

 Note

 Lectură suplimentară
  Franziska Graf: Neunzig Jahre Notre-Dame-Klosterschule der Armen Schulschwestern von Unserer Lieben Frau im Banat (1858–1948)'', München: Landesverband Bayern der LM der Banater Schwaben, 2009,

Ordine religioase
Școli din județul Timiș


Frederick Charles Thomson ( - ) est un homme politique et avocat écossais.

Biographie
Il est le troisième fils de James Wishart Thomson de Glenpark, Balerno, Midlothian; James est un fils de William Thomson, cofondateur de la Ben Line.

Formé à l'Académie d'Édimbourg, au Collège universitaire d'Oxford et à l'Université d'Édimbourg, il est admis au barreau écossais en 1901 et au barreau anglais en 1904.

Il sert en Egypte comme lieutenant avec le Scottish Horse et à Salonique avec les Lovat Scouts, où il est grièvement blessé.

Il est député unioniste d'Aberdeen South de 1918 jusqu'à sa mort. Il est secrétaire parlementaire privé de Sir Robert Horne, de 1919 à 1922, et lord junior du Trésor de février à avril 1923. Il est nommé conseiller du roi en 1923 et solliciteur général pour l'Écosse d'avril 1923 à 1924. Il est à nouveau lord junior du Trésor de 1924 à 1928, vice-chambellan de la maison en 1928-1929 et de septembre à novembre 1931, et trésorier de la maison de 1931 jusqu'à sa mort en 1935.

Il est créé baronnet en 1929, de Glendarroch, dans le comté de Midlothian. Son fils Douglas lui succède au poste de baronnet, et est élu député d'Aberdeen-Sud lors de l'élection partielle de mai 1935 après sa mort.

Il est enterré avec sa femme Constance Margaret Hotson (1880-1970) et son fils dans le coin nord-est du cimetière Dean à Édimbourg.

Références

Liens externes

Personnel de l'armée de terre britannique pendant la Première Guerre mondiale
Trésorier de la Cour royale
Solliciteur général pour l'Écosse
Baronnet
Député du 36e Parlement du Royaume-Uni
Député du 35e Parlement du Royaume-Uni
Député du 34e Parlement du Royaume-Uni
Député du 33e Parlement du Royaume-Uni
Député du 32e Parlement du Royaume-Uni
Député du 31e Parlement du Royaume-Uni
Représentant de l'Écosse à la Chambre des communes
Député du Parti unioniste (Écosse)
Étudiant de l'université d'Édimbourg
Étudiant de l'University College (Oxford)
Décès en avril 1935
Naissance en mai 1875
Décès à 59 ans
Personnalité inhumée au cimetière Dean

Frederick Thomson (1er baronnet)


Andorra llamó a su selección: 'Projecte Eurovisió'. Radio i Televisió d'Andorra (RTVA) confirmó que el representante de Andorra en el Festival de la Canción de Eurovisión 2007 fue la joven banda de punk rock Anonymous con su canción "Salvem el món" (Salvemos al Mundo). Anonymous venció la competencia de más de ochenta candidatos, y fueron elegidos por un jurado de 10 miembros.

Anonymous participaron en la semifinal de Helsinki el 10 de mayo. Actuaron en el lugar 21. A pesar de ser uno de los favoritos, perdió el pase a la final quedando en la posición 12. Esto llevó a los rumores de una retirada de Andorra en 2008.
Esta entrada fue la primera de Andorra en contener inglés

Andorra en Eurovisión
Andorra en 2007
Festival de la Canción de Eurovisión 2007


Aloysius Tyrone Foster (born January 18, 1943) is an American jazz drummer. Foster's professional career began in the mid-60s, when he played and recorded with hard bop and swing musicians including Blue Mitchell and Illinois Jacquet. Foster played jazz fusion with Miles Davis during the 70s and was one of the few people to have contact with Davis during his retirement from 1975–1980. During Davis's retirement, Foster continued to play and record acoustic jazz with Sonny Rollins, Dexter Gordon, McCoy Tyner, Horace Silver, and other band leaders. Foster played on Miles Davis's 1981 comeback album The Man with the Horn, and was the only musician to play in Davis's band both before, and after, his retirement. After leaving Davis's band in the mid-80s, Foster toured and recorded with Herbie Hancock, Sonny Rollins, Joe Henderson, and many other band leaders, primarily working in acoustic jazz settings. Foster has also released several solo albums under his own name, starting with Mixed Roots in 1978.

Biography
Foster was born in Richmond, Virginia, United States, and grew up in New York. He began playing drums at the age of 13 and made his recording debut on Blue Mitchell's, The Thing to Do, at age 20.

He joined Miles Davis's group when Jack DeJohnette left in 1972, and played with Davis until 1985. In his 1989 autobiography, Davis described the first time he heard Foster play live in 1972 at the Cellar Club in Manhattan: "He [Foster] knocked me out because he had such a groove and he would just lay it right in there. That was the kind of thing I was looking for. Al could set it up for everybody else to play off and just keep the groove going forever."

Foster began composing in the 1970s, and has toured with his own band, including musicians such as bassist Doug Weiss, saxophonist Dayna Stephens, and pianist Adam Birnbaum.

Discography

As leader
 Mixed Roots (CBS/Sony, 1978)
 Mr. Foster (Better Days, 1979)
 Brandyn (Laika, 1997)
 Oh! (ScoLoHoFo) with Joe Lovano, John Scofield, Dave Holland (Blue Note, 2003) – recorded in 2002
 Love, Peace and Jazz! Live at the Village Vanguard with Eli Degibri, Kevin Hays, Doug Weiss (JazzEyes, 2008)
 The Paris Concert (Inakustic, 2008)[DVD-Video]
 Inspirations and Dedications (Smoke Sessions, 2019)
 Reflections (Smoke Sessions, 2022)

As sideman

With Kenny Barron
 Landscape (Baystate, 1985) – recorded in 1984
 Super Standard (Venus, 2004)

With Joanne Brackeen
 Havin' Fun (Concord Jazz, 1985)
 Fi-Fi Goes to Heaven (Concord Jazz, 1987) – recorded in 1986

With Miles Davis
 In Concert: Live at Philharmonic Hall (Columbia, 1973)
 Big Fun (Columbia, 1974)
 Get Up with It (Columbia, 1974)
 Dark Magus (Columbia, 1974)
 Agharta (Columbia, 1975)
 Pangaea (Columbia, 1976)
 The Man with the Horn (Columbia, 1981)
 We Want Miles (Columbia, 1981)
 Star People (Columbia, 1983)
 Decoy (Columbia, 1984)
 You're Under Arrest (Columbia, 1985)
 Amandla (Warner Bros., 1989)
 Miles Davis at Newport 1955-1975: The Bootleg Series Vol. 4 (Columbia Legacy, 2015)

With Tommy Flanagan
 The Magnificent Tommy Flanagan (Progressive, 1981)
 Giant Steps (Enja, 1982)
 Nights at the Vanguard (Uptown, 1986)

With Joe Henderson
 The State of the Tenor, Vols. 1 & 2 (Blue Note, 1986) – recorded in 1985
 An Evening with Joe Henderson (Red, 1987)
 So Near, So Far (Verve, 1993)

With Duke Jordan
 Duke's Delight (SteepleChase, 1976) – recorded in 1975
 Lover Man (SteepleChase, 1979) – recorded in 1975

With Dave Liebman
 Light'n Up, Please! (Horizon, 1976)
 Pendulum (Artists House, 1978)

With Blue Mitchell
 The Thing to Do (Blue Note, 1964)
 Down with It! (Blue Note, 1965)
 Heads Up! (Blue Note, 1967)

With Frank Morgan
 Yardbird Suite (Contemporary, 1988)
 Reflections (Contemporary, 1989)
 Mood Indigo (Antilles, 1989)

With Art Pepper
 New York Album (Galaxy, 1985) – recorded in 1979
 So in Love (Artists House, 1979)

With Cecil Payne
 Brooklyn Brothers (Muse, 1973) – also with Duke Jordan
 Bird Gets the Worm (Muse, 1976)

With Chris Potter
 Pure (Concord, 1995) – recorded in 1994
 Sundiata (Criss Cross Jazz, 1995) – recorded in 1993

With Sonny Rollins
 Don't Ask (Milestone, 1979)
 Love at First Sight (Milestone, 1980)
 Here's to the People (Milestone, 1991)
 Sonny Rollins + 3 (Milestone, 1995)

With McCoy Tyner
 Horizon (Milestone, 1980) – recorded in 1979
 Quartets 4 X 4 (Milestone, 1980)
 It's About Time with Jackie McLean (Blue Note, 1985)
 New York Reunion (Chesky, 1991)
 McCoy Tyner with Stanley Clarke and Al Foster (Telarc, 2000) – recorded in 1999
 McCoy Tyner Plays John Coltrane (Impulse!, 2001) – recorded in 1997

With Cedar Walton
 Animation (Columbia, 1978) – recorded in 1977-78
 Soundscapes (Columbia, 1980)
 Seasoned Wood (HighNote, 2008)

With Larry Willis
 A New Kind of Soul (LLP, 1970)
 Inner Crisis (Groove Merchant, 1973)
 My Funny Valentine (Jazz City, 1988)
 The Big Push (HighNote, 2006)

With Steve Kuhn
 The Vanguard Date with Ron Carter (Sunnyside/E1, 1986)
 Life's Magic with Ron Carter (Sunnyside/E1, 1986)
 Seasons of Romance (Postcards, 1995)
 Live at Birdland with Ron Carter (Blue Note, 2006)

With others
 George Adams, Paradise Space Shuttle (Timeless, 1979)
 Richie Beirach, Elegie For Bill Evans (Trio, 1981)
 Walter Bishop Jr., Hot House (Muse, 1979) – recorded in 1977-78
 Donald Byrd, Getting Down to Business (Landmark, 1989)
 Eli Degibri, Israeli Song (Anzic, 2010)
 Eliane Elias, Illusions (Denon, 1986)
 Red Garland, Feelin' Red (Muse, 1978)
 Dexter Gordon, Biting the Apple (SteepleChase, 1976)
 Charlie Haden and Joe Henderson, The Montreal Tapes: Tribute to Joe Henderson (Verve, 2004) – recorded in 1989
 Sadik Hakim, Witches, Goblins, Etc. (1978)
 Jimmy Heath, New Picture (Landmark, 1985)
 Shirley Horn, I Remember Miles (Verve, 1998)
 Bobby Hutcherson, In the Vanguard (Landmark, 1987)
 Illinois Jacquet, The Soul Explosion (Prestige, 1969)
 Sam Jones, Visitation (SteepleChase, 1978)
 Yusef Lateef, The Doctor is In... and Out (Atlantic, 1976)
 Andy LaVerne and George Mraz, Time Well Spent (1994)
 Fred Lipsius, Larry Willis and George Mraz, Dreaming of Your Love (MJA, 1995)
 Lonnie Liston Smith, Make Someone Happy (Doctor Jazz, 1986)
 Joe Lovano, Celebrating Sinatra (1996)
 Johnny Lytle, Everything Must Change (1978)
 Hugh Masekela, Reconstruction (Uni, 1970)
 Ronnie Mathews, Roots, Branches & Dances (Bee Hive, 1978)
 Tete Montoliu, I Wanna Talk About You (SteepleChase, 1980)
 Sam Morrison, Dune (1976)
 Mike Nock, In, Out And Around (Timeless, 1978)
 Bud Shank, This Bud's for You... (Muse, 1985) – recorded in 1984
 Horace Silver, Silver 'n Brass (Blue Note, 1975)
 Reggie Workman, Cerebral Caverns (Postcards, 1995)
 Peter Zak, Paul Gill, Peter Zak Trio (Steeple Chase, 2004) – recorded in 2004

References

External links
 Official site

American jazz drummers
Miles Davis
Musicians from New York (state)
1943 births
Living people
Musicians from Richmond, Virginia
20th-century American drummers
American male drummers
Jazz musicians from Virginia
American male jazz musicians
Quest (band) members

Al Foster


Andrey Andreyeviç Gromıko (; 18 Temmuz 1909, Staryja Hramyki, Rus İmparatorluğu - 2 Temmuz 1989, Moskova, Rusya SFSC, SSCB), Sovyet diplomat, 1957-1985 yılları arası Sovyetler Birliği Dışişleri Bakanı olarak görev yaptı.

Babası küçük bir çarlık memuruydu. Gazetecilikle işe başladı, daha sonra Minsk Tarım Enstitüsü Tarım İktisadi bölümünden mezun oldu. 1931 yılında Sovyetler Birliği  Komünist Partisi'ne katıldı. 1936 yılında Lenin Enstitüsü'ne devam ederken "Ekonominin Problemleri" isimli önde gelen bir gazetenin yazı işlerinde çalıştı.

1939 yılında Dışişleri Bakanlığı'na girdi ve ABD Birimi'ne atandı. Altı ay sonra da Washington'a büyükelçi olarak atanan Maksim Litvinov'un yardımcısı oldu. 1943 yılında Sovyetlerin en genç elçisi olarak ABD'de göreve başladı. II. Dünya Savaşı sırasında düzenlenen Tahran, Yalta ve Potsdam Konferansı'nda Sovyetler Birliği'ni temsil etti. 1946 yılında Dışişleri Bakan Yardımcısı ve Sovyetler Birliği'nin Birleşmiş Milletler Güvenlik Konseyi'ndeki daimi temsilcisi oldu. 1948 yılında bu görevden ayrılarak Moskova'ya döndü. 1952 yılında kısa müddet için Birleşik Krallık'a elçi tayin edildi ve Sovyetler Birliği Komünist Partisi'nin Merkez Komitesine aday üye seçildi.

Josef Stalin'in ölümünden sonra Moskova'ya döndü ve Vyaçeslav Molotov'un kabinesinde görev aldı. 1961 yılında Merkez Komitesi asil üyesi oldu ve bundan sonra Sovyetler Birliği'nin Batı ile yaptığı görüşmelerde daima önemli rol oynadı. 1973 yılında Politbüro üyesi seçildi. Leonid Brejnev ve Yuri Andropov dönemlerinde yerini korudu ve tecrübesinden dolayı Konstantin Çernenko döneminde hakim bir yere sahip oldu. Leonid Brejnev döneminde batıya karşı mutedil bir tutum almasına rağmen, Konstantin Çernenko döneminde batıya karşı sert tutum alan biri oldu. Çernenko'nun ölümünden sonra, başa geçen Mihail Gorbaçov'un döneminde Dışişleri Bakanlığı görevinden alınıp sembolik bir görev olan Yüksek Sovyet Prezidyumu Başkanlığı görevine getirildi. 2 Temmuz 1989 tarihinde öldü.

Kaynakça

1909 doğumlular
Belarus doğumlular
1989 yılında ölenler
Sovyetler Birliği'nin Amerika Birleşik Devletleri büyükelçileri
Sovyetler Birliği'nin Birleşik Krallık büyükelçileri
Sovyetler Birliği'nin Birleşmiş Milletler daimî temsilcileri
Rusya dışişleri bakanları
20. yüzyıl Rus siyasetçileri
Rus ateistler
Sosyalist İşçi kahramanları
Lenin Nişanı sahipleri
Soğuk Savaş'ta diplomatlar
Sovyetler Birliği Komünist Partisi üyeleri
Kızıl Bayrak İşçi Nişanı sahipleri
Moskova'da ölenler
Novodeviçi Mezarlığı'na defnedilenler
Ateist siyasetçiler
Ateist devlet başkanları

Andrey Gromıko


NGC 5634 est un amas globulaire situé dans la constellation de la Vierge à environ  a.l. de la Terre. Il a été découvert par l'astronome germano-britannique William Herschel en 1785.

La taille apparente de cet amas est de 5,5′ ce qui, compte tenu de la distance et grâce à un calcul simple, équivaut à une taille réelle d'environ 142 années-lumière.

Selon Forbes et Bridges, sa métallicité est estimée à -1,94 [Fe/H] et son âge d'environ  d'années.

NGC 5634 est probablement un ancien membre de la galaxie naine du Sagittaire ou encore de la galaxie sphéroïdale naine du Sagittaire (Sgr dSph), la galaxie naine voisine découverte en 1994, qui fait actuellement l'objet d'une rencontre rapprochée et peut-être finale avant sa perturbation par les effets de marée, avec notre Voie Lactée.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du NGC

Liens externes

NGC 5634 sur le site du professeur C. Seligman

Amas globulaire
Constellation de la Vierge
5634
Objet céleste découvert en 1785
Objet céleste découvert par William Herschel

NGC 5634


An Cryptocoryne nevillii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Trimen. An Cryptocoryne nevillii in nahilalakip ha genus nga Cryptocoryne, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptocoryne

Cryptocoryne nevillii


Paraíso - rejsedagbog er en film instrueret af Patricia Davelouis, Magnus Christensen.

Handling
Magnus er færdig med gymnasiet, og nu vil han se verden. Han har mødt nogle peruvianske unge på Internettet, og de har inviteret ham til at bo hos dem i Lima, så de kan fejre jul sammen. Magnus pakker sit lille videokamera og tager af sted.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2006

Dokumentarfilm fra Danmark

Paraíso - rejsedagbog


Tåstrup Sø er en sø sydvest for Harlev. Størsteparten af søen ligger i Aarhus Kommune, mens en mindre del ligger i Skanderborg Kommune. Tåstrup Sø ligger i en sidedal til Aarhus Ådal og søen afvander via Tåstrup Bæk til Aarhus Å, umiddelbart vest for Årslev Engsø ved Gammel Harlev.

Tåstrup Sø er del af Harlev-fredningen, og er del af  Natura 2000-område nr. 232 Lillering Skov, Stjær Skov, Tåstrup Sø og Tåstrup Moseområde (H232) på 135 hektar. Størstedelen af Harlev-fredningen ligger også i Aarhus Kommune, mens en mindre sydlig del ligger i Skanderborg Kommune.

Tåstrup Sø er i privateje, men der er delvis offentlig adgang, med trampestier og fugletårn, anlagt i 2013. Fugletårnet er placeret umiddelbart vest for søen i Skanderborg Kommune og der er adgang via Stenskovvej.

Naturen
Tåstrup sø er på 10 hektar, men er omgivet af både våde enge, rigkær og kildevæld og søområdet er derfor registreret til hele 26 hektar. Nord for søen ligger Tåstrup Mose som er domineret af pil og rød-el. Tåstrup Sø er lavvandet og næringsrig, men uden større algevækst, da åkander skygger for solen. Odderen forsvandt fra området omkring 1950 og er i det hele taget en truet dyreart i Danmark. I 2001 blev der dog igen observeret ynglende oddere ved Tåstrup Sø og der arbejdes for at forbedre artens vilkår i fredningsområdet.

Tåstrup Sø (og Tåstrup Mose) huser mange vand- og sump-fugle, hvoraf flere er sjældne i Danmark. Således har Pungmejsen været ynglefugl her siden arten først blev registret i fredningsområdet i 1970.

Noter

Litteratur
 Natura 2000 område nr. 232 Lillering Skov, Stjær Skov, Tåstrup Sø og Tåstrup Mose
 Dansk Naturfredningsforening: Tåstrup Sø og Tåstrup Mose samt Lillering Skov, Stjær Stenskov og Søskov - udkast til fredningsforslag , DN Århus (2. august 2007)
 Fredningskort

Eksterne henvisninger

Søer i Aarhus Kommune
Søer i Skanderborg Kommune

Tåstrup Sø


Aitemua (Aitenua) ist ein osttimoresischer Suco im Verwaltungsamt Turiscai (Gemeinde Manufahi).

Geographie

Vor der Gebietsreform 2015 hatte Aitemua eine Fläche von 11,81 km². Nun sind es 11,20 km². Der Suco liegt im Südosten des Verwaltungsamts Turiscai. Nördlich befindet sich der Suco Manumera, östlich der Suco Beremana und südlich der Suco Mindelo. Im Westen grenzt Aitemua an das zur Gemeinde Ainaro gehörende Verwaltungsamt Maubisse mit seinen Sucos Manelobas und Manetú. Durch Aitemua fließt der Fluss Aicocai, in den der Carbou fließt. Der Aicocai mündet in den Sui, der den südlichen Teil der Ostgrenze bildet und einer der Quellflüsse des Caraulun ist.

Größere Straßen, die den Suco mit der Außenwelt verbinden, fehlen. So mussten für die Parlamentswahlen in Osttimor 2007 die Wahlurnen zum Wahllokal in der Escola primaria Aitemua mit einem Hubschrauber hingebracht und wieder abgeholt werden. Im Norden liegt der Hauptort Laclo und im Südosten das Dorf Furac Lau (Furak Lau, Furaclau).

Im Suco befinden sich die zwei Aldeias Furac Lau und Laclo.

Einwohner
In Aitemua leben 763 Einwohner (2022), davon sind 377 Männer und 386 Frauen. Im Suco gibt es 134 Haushalte. Über 92 % der Einwohner geben Mambai als ihre Muttersprache an. Fast 6 % sprechen Tetum Prasa, kleine Minderheiten Sa'ane oder Idaté.

Geschichte

Am 25. Oktober 2021 wurde mit dem Bau der Leitung für den Anschluss des Sucos an das Stromnetz begonnen.

Politik

Bei den Wahlen von 2004/2005 wurde Agostinho da Conçeicão zum Chefe de Suco gewählt und 2009 in seinem Amt bestätigt. Bei den Wahlen 2016 gewann Valente Soares.

Persönlichkeiten
 Paulo Alves Sarmento (* 1957 in Laclo; † 2019), Politiker und Unabhängigkeitsaktivist

Weblinks

 Ergebnisse des Zensus 2010 für den Suco Aitemua (tetum; PDF-Datei; 8,01 MB)
 Ergebnisse des Zensus 2015 für den Suco Aitemua (tetum; PDF-Datei)
 Seeds of Life: Suco information sheets Turiscai (tetum)

Einzelnachweise

Suco in Manufahi

Aitemua


er en japansk kemiker. Han modtog 2/3 af nobelprisen i kemi i 2001 sammen med William S. Knowles for studier af kiralt katalyseret hydrogenering; den sidste 1/3 af prisen gik til K. Barry Sharpless for sine studier af kiralt katalyserede oxidationsreaktioner (Sharpless epoxinering). Han fik de Tetrahedron Prize i 1993.

Referencer

Nobelprismodtagere fra Japan
Nobelprismodtagere i kemi
Kemikere fra Japan

Ryoji Noyori


Lucas From (født den 22. maj 1999) er en dansk fodboldspiller, der spiller for den danske Superligaklub Vejle Boldklub. Lucas kom til VB i januar 2013, hvor han spillede U13 hos den lokale fodboldklub Ammitsbøl/Egtved. Hans nuværende kontrakt går til udgangen af 2019. Lucas kan både anvendes på den offensive midtbane, venstrekanten og lidt længere tilbage på midtbanen på 8'er positionen.

Referencer

Fodboldspillere fra Vejle Boldklub

Lucas From


An Cleistogenes mucronata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Keng f.. An Cleistogenes mucronata in nahilalakip ha genus nga Cleistogenes, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cleistogenes

Cleistogenes mucronata


FileMaker, FileMaker şirketi (:en:FileMaker) tarafından geliştirilmiş, Macintosh ve Windows platformlarında çalışabilen bir veritabanı programlama aracıdır. 1980'lerde Macintosh için geliştirilmiş olan az sayıdaki veritabanı programından biridir.

FileMaker ile geliştirilen veritabanı dosyaları FileMaker Advanced (eski adıyla Developer) sayesinde kendi başına çalışan programlar haline de getirilebilmektedir. FileMaker veritabanlarını internet ortamında yayınlamak da mümkündür.

FileMaker ilk olarak Nashoba Systems tarafından geliştilmiş, ardından bu şirket Apple'ın alt şirketi olan Claris tarafından satın alınmıştır. Program 1998 yılında Claris'in kapanması ile kurulan FileMaker şirketi tarafından geliştirilmektedir.

FileMaker 7.0 sürümüne kadar bir dosyada sadece bir tablo saklanabilmekteydi. Bu sürümle birlikte bir dosyada birden fazla tablo saklayabilme özelliği eklenmiştir. Yine bu sürümle birlikte 2 gigabyte'lık dosya sınırı kaldırılarak 8 terabyte'a kadar dosyalar oluşturabilme imkânı oluşturulmuştur. Önceki sürümlerde herhangi bir alan en fazla 64 kilobyte metin tutabilirken, FileMaker 7 ile bu rakam 2 gigabyte'a çıkarılmıştır.

FileMaker 8 sürümü ile menüleri değiştirebilme, gelişmiş script özellikleri, web viewer ve geliştiricilere kolaylıklar sağlayacak birçok önemli özellik eklenmiştir.

Filemaker IWP dediğimiz acil web paylaşımı da oldukça geliştirilmiştir.

FileMaker 15 sürümü ile 5 farklı noktada yenilik  içermektedir. 1. Mobility 2. Otomasyon 3. Güvenlik 4. Kullanım Kolaylığı 5. Geliştirme. FileMaker 15 iBeacon desteği ile göz doldurdu

FileMaker 16 ile restfull web servisleri, cURL, Json, cards pencereleri, geofence, geçiş animasyonları ile uygulamalar arası entegrasyon ve mobilde daha güçlü hale geldi.

FileMaker sürümleri
FileMaker, FileMaker Plus, FileMaker II, FileMaker 4, FileMaker Pro 1.0, FileMaker Pro 2.0, FileMaker Pro 2.1, FileMaker Pro 3.0, FileMaker Pro 4.0, FileMaker Pro 5.0, FileMaker Pro 5.5, FileMaker Pro 6.0, FileMaker Pro 7.0, FileMaker Pro 8.0, FileMaker Pro 8.5. Filemaker 9, Filemaker 10, Filemaker 11, Filemaker 12,Filemaker 13,Filemaker 14,Filemaker 15..

FileMaker Pro'nun son sürümü 9 ile SQL veritabanı ile ilişkileri geliştirilmiştir.

Programın FileMaker Developer, FileMaker Advanced, FileMaker Server, FileMaker Server Advanced gibi üst seviye sürümleri de mevcuttur. Ayrıca FileMaker Mobile adıyla Palm OS kullanan PDA'lar için üretilmiş sürümleri de bulunmaktadır.

Kitapları
 Filemaker'ınTemel Kitabı (800 sayfa),
 Yeni Nesil Filemaker Kitabı (800 sayfa)

Görsel Eğitim Setleri
 Filemaker 12 Server Advanced Görsel Eğitim Seti [Yeni]
 Filemaker 12 IWP Görsel Eğitim Seti  [Yeni]
 Filemaker 9/10/11  Advanced Görsel Eğitim Seti
 A'dan Z'ye Filemaker 9/10/11 Scriptleri
 Filemaker Server Advanced Görsel Eğitim Seti,
 Filemaker IWP Görsel Eğitim Seti,
 Filemaker-Güvenlik Görsel Eğitim Seti,
 Filemaker 9/10/11+mySql+Php+Dreamweaver Cs3 Görsel Eğitim Seti
 Filemaker Server 9/10/11 Advanced+Php+Dreamweaver Cs3 Görsel Eğitim Seti
 Filemaker 9/10/11+ODBC Görsel Eğitim Seti
 Filemaker Mobile 8 Görsel Eğitim Seti

Lokal Uygulamalar
 Muhasebe Pro 2
 Soru Bank Pro 2
 Kütüphane Pro
 AYSPro v8.0
 Konfiq Pro 3.0

Web Uygulamaları
 Mektep Pro (Web Tabanlı Kütüphane Uygulaması)
 Teknik Takip (Web/PDA tabanlı teknik servis uygulaması)
 At Sepete (Web tabanlı alışveriş sistemi)
 AYSPro (Arşiv Yönetim Sistemi)
 IKYPro (İnsan Kaynakları Yönetim Sistemi ve Performans yönetimi )

MacOS yazılımları
Mac OS yazılımları
Windows yazılımları
Sahipli veritabanı yönetim sistemleri
Veri tabanı motorları
Apple yazılımları
Doküman yönetim sistemleri
İletişim ve işbirliği sistemleri

FileMaker


Tyco may refer to:

 Tyco International, a diversified industrial conglomerate
 TE Connectivity, formerly Tyco Electronics, a former segment of Tyco International
 Tyco Solarlok, a type of electrical connector widely known as "the Tyco connector"
 Tyco Toys, a division of Mattel
 Tyco Federal Credit Union, a credit union for employees of Tyco International, TE Connectivity and Covidien
 Ty Inc., maker of Beanie Babies

See also
 Taiko (disambiguation)
 Tycho (disambiguation)

Tyco


Fedir Kyrylovytch Hloukh (en  ;  - , Kiev) est un avocat et homme d'État soviétique et ukrainien.

Né à Beyeve, dans le gouvernement de Kharkov (aujourd'hui Lypova Dolyna Raion, oblast de Soumy), de 1963 à 1983, il est procureur général de la République socialiste soviétique d'Ukraine (rôle qui est à l'époque subordonné au ). Il est ministre de la Justice de 1953 à 1957.

Références

Récipiendaire de l'ordre de l'Étoile rouge
Récipiendaire de l'ordre du Drapeau rouge du Travail
Récipiendaire de l'ordre de Lénine
Décès en août 1984
Naissance en septembre 1912
Naissance dans le gouvernement de Kharkov
Décès à Kiev
Décès en RSS d'Ukraine
Décès à 71 ans

Fedir Hloukh


Bitka kod Covadonge, bitka između kršćanske Kraljevine Asturije i muslimanskog maurskog emirata Al-Andalusa, dijela Omejidskog Kalifata. Odvila se je 28. svibnja 722. godine. Povjesničari nisu u potpunosti suglasni oko godine, jer ranije se smatralo da je bila 718. godine.

Uvodne okolnosti
Rođak i mačonoša kralja Rodrika Pelayo (685. – 737.), koji je preživio bitku kod Guadalete, povukao se je u sjeverne krajeve Pirenejskog poluotoka gdje je muslimanska vladavina još uvijek bila slaba. No, ondje je pristao biti vazalom mjesnog muslimanskog poglavara Munniza. No, mirni "suživot" poremetilo je što je Munniz oteo Pelayovu sestru i oženio ju. Pelayo je bio nezadovoljan time i prestao je plaćati daću Munnizu. Na to su muslimanski vladari poslali ga uhvate odmetnika i vezanog ga dovedu. U krajnje nepovoljnim brojčanim odnosima, Pelayo je otišao u planinu i sa sobom poveo onoliko ljudi koliko je u žurbi mogao skupiti. Sklonio se na sjeverozapadu Pirenejskog poluotoka, u gorskim zabitima u Asturiji koji su bili slobodni kraj. Kršćanski bjegunci su ga proglasili kraljem i tako je nastala Kraljevina Asturija. Emir Al-Andalusa pobjesnio je kad je doznao za neposluh i uspostavu kršćanske države. Zapovijedio je podizanje velike vojske iz svih krajeva Al-Andalusa i odlazak u pohod na državu "nevjerničkih pobunjenika". Prema kroničarima, skupio je 180.000 vojnika. Opkolili su Pelayovu planinu. Kao glasnika poslali su izvjesnog Oppu, biskupa i/ili plemića koji je sad postao dhimmi, da ga nagovori na predaju, obrazlažući mu situaciju primjerom poraza vizigotske vojske kod Guadalete od Arapa. Pelayo, na ulazu u veliku pećinu, odgovorio je proročanstvom, pozivajući se na biblijsku prispodobu Crkve Božje sa zrnom gorušice [Marko 4:30-32].

Bitka
Bitka je započela kod te pećine, Covadonge ("Gospina pećina"). Planina izbrazdana uskim prolazima, dragama i grebenima bila je stupica za napadače. Kršćanski vojnici zasuli su muslimane pravim pljuskom kamenja na uskim prolazima, gdje ovi nisu mogli skloniti se, a od brojčane premoći nikakve koristi nisu imali nego štete. U drugoj fazi Pelayo i njegovi pobunjenici istrčali su ih pećina i skrovišta te napravili veliki pokolj među muslimanima. Muslimane koji su pobjegli od pokolja sasjekli su drugi kršćanski gorštaci, koje je ohrabrila uspjela obrana pa su se dali u potjeru za pobjeglim muslimanskim vojnicima.

Posljedice
Poraz kod Covadonge značio je zaustavljanje maurskog osvajačkog nadiranja. Od ova udarca nisu se oporavili. Psihološki je značilo slamanje mita o maurskoj nepobjedivosti i razbijanje slike maurske nadmoći. Stvorilo se je slobodno društvo koje je radije izabralo siromaštvo i nesigurnost ali i slobodu, nego "sigurnost" uz gospodarevu zdjelicu hrane kao obespravljeni kršćani pod tuđinskom vlašću. Unatoč brojnim poduzetim džihadima poslije, kršćansko zrno gorušice nisu uništili, nego je ono procvalo te nakon više stoljeća Pirenejski poluotok bio je oslobođen od maurskih osvajača.

Izvori

Bitke
Povijest Španjolske

Bitka kod Covadonge


Hakija Pozderac (Cazin, 6. ožujka 1919. – Beograd, 27. ožujka 1994.), bosanskohercegovački političar i major. Brat je Hamdiji i Sakibu Pozdercu.

Životopis
Hakija Pozderac rođen je 6. ožujka 1919. godine u Cazinu kao sin oca Mehmeda (Mehe) i majke Safije. Srednju tehničku školu, geodetski odsjek završio je u Beogradu. Godine 1938. diplomirao je na Tehničkom fakultetu u Beogradu. Prije izbijanja Drugog svjetskog rata postao je članom Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ). Po zadatku Komunističke partije Jugoslavije (KPJ) uključuje se u Vojsku Kraljevine Jugoslavije. Tokom Travanjskog rata, 6. travnja 1941. nalazio se sa svojom postrojbom u okolini Beograda (područje Batajnice), te sa svojom postrojbom biva zarobljen od njemačkog Wehrmachta. Od 10. travnja 1941. do 30. ožujka 1942. godine, bio je zarobljen u vojnom zatvoru koji se nalazi u blizini Koncentracijskog logora Mauthausen u Austriji. Sa skupinom zatvorenika bježi iz zatvora, te se vraća pješice u rodni grad Cazin. Nakon toga postaje pripadnikom NOP-a i ponovnim članom Komunističke partije, te postaje političkim komesarom u 8. krajiškoj muslimanskoj brigadi.

Poslije rata bio je javni tužilac okruga Bihać i Banja Luka. Učestvovao je u gušenju Cazinske bune 1950. godine. Mnogi tumače kasniji angažman Hakije Pozderca oko gospodarskog razvitka Bosanske krajine, upravo kao način da ispravi nanesenu nepravdu prema ovom kraju i njegovim stanovnicima. Sve ono što se kasnije događa s Agrokomercom, uspostavljenjem i podizanjem te kompanije, zapravo su mnogi tumačili kao njegov doprinos rodnom kraju i pokušaju mirenja s rodnim krajem. Agrokomerc je bio pod paskom JNA, a savezna Vlada, država i određeni politički krugovi stajali iza razvoja tog poduzeća, koji će izrasti u velikog svjetskog gospodarskog giganta. Hakija Pozderac bio je pokretačka snaga, koji je stajao iza Agrokomerca zahvaljujući svojim vezama, umijeću i načinu kako je pridobijao ljude. On je bio taj koji je bio glava Agrokomerca sve vrijeme. Šarmom i širokom ličnošću Hakija Pozderac Izborio se da bude jedan od ljudi od Titovog osobnog povjerenja, a njihov odnos bio je toliko dubok i prisan da je Josipa Broza često pratio na putovanjima.

Hakija Pozderac je bio predsjednik Sreskog Narodnog odbora, član Vlade Bosne i Hercegovine, ravnatelj Generalne narodne banke Bosne i Hercegovine u Sarajevu do 1959. godine. Bio je također ravnatelj Republičkog zavoda za gospodarsko planiranje od 1960. do 1962. godine i savezni sekretar za opće gospodarske poslove za industriju i trgovinu od 1962. do 1967. godine. Pored ovih dužnosti, bio je član Glavnog odbora Saveza boraca NOR za Bosnu i Hercegovinu, član Izvršnog odbora Saveza sportova Bosne i Hercegovine, predsjednik Atletskog saveza Bosne i Hercegovine, predsjednik Atletskog saveza Jugoslavije i predsjednik Jugoslavenskog saveza fizičke kulture. Od 1967. do 1971. godine bio je član Saveznog izvršnog vijeća Jugoslavije, a od 1971. do 1982. godine poslanik u Saveznoj skupštine Jugoslavije. Od 1982. do 1983. godine je bio član Vijeća Federacije Jugoslavije. Imao je čin majora JNA u rezervi.

Izbijanjem Afere Agrokomerc Hakija Pozderac se tada nalazio na dužnosti člana Upravnog odbora ovog poduzeća, biva zajedno sa svojim bratom Hamdijom uhićen pod optužbom "kontrarevolucionarnog djelovanja" prema članu 114. Kaznenog zakona SFRJ, te se nakon toga povlači iz aktivnog političkog života Jugoslavije.

Hakija Pozderac se ženio tri puta; prvi put sa suprugom Zekerijom Omanović iz Cazina s kojom je imao troje djece (Safija, Rasim i Malik), zatim u drugom braku sa suprugom Habibom ima je sina Jasminka, te u trećem braku sa suprugom Razijom imao je sina Mehmeda.

Umro je 27. ožujka 1994. godine u Beogradu. Sin Mehmed i supruga Razija su se nakon njegove smrti preselili u Sarajevo, dok su u Beogradu ostali drugi članovi obitelji.

Priznanja

 Orden za hrabrost
 Orden zasluga za narod
 Orden bratstva i jedinstva
 Partizanska spomenica 1941.

Izvori

Vanjske povezice
 Bošnjački Kennediyjevi: Čudesna historioja porodice Pozderac

Životopisi, Cazin
Pozderci
Bošnjački političari
Bosanskohercegovački komunisti

Hakija Pozderac


Murray Kaufman (February 14, 1922 – February 21, 1982), professionally known as Murray the K, was an influential New York City rock and roll impresario and disc jockey of the 1950s, '60s and '70s. During the early days of Beatlemania, he frequently referred to himself as the fifth Beatle.

Early life
Murray Kaufman came from a show business family: his mother, Jean, played piano in vaudeville and wrote music and his aunt was a character actress on the stage and in film. He was a child actor—an extra—in several 1930s Hollywood films. He attended Peekskill Military Academy, a military boarding school, and he was later inducted into the United States Army where he arranged entertainment for the troops. Following the war, he put together shows in the Catskills' "Borscht Belt", also doing warm-ups for the headline performers.

Post-war

In the late 1940s and early 1950s, he worked in public relations and as a song plugger, helping to promote tunes like Bob Merrill's "(How Much Is) That Doggie in the Window?." From there, he worked as a radio producer and co-host at WMCA (and briefly thereafter at WMGM),  working with personalities such as Laraine Day on the late night interview program Day at Night and with Eva Gabor. At the same time, he was doing promotion for several baseball players, including Mickey Mantle and Willie Mays, and his radio beginnings may be attributable to his connection with the New York Giants, whose manager, Leo Durocher, was the husband of Laraine Day. His work on those shows earned him his own late-night show that often featured his wife as co-host, as was popular at the time.  For a while in the 1950s he was president of the National Conference of Disk Jockeys.

Deejay: from AM to FM

"This meeting of the Swingin' Soiree is now in session!"

Kaufman's big break came in 1958 after he moved to WINS/1010 to do the all-night show, which he titled The Swingin' Soiree. Shortly after his arrival, WINS's high-energy star disc jockey, Alan Freed, was indicted for tax evasion and forced off the air. Though Freed's spot was briefly occupied by Bruce Morrow, who later became known as Cousin Brucie on WABC, Murray was soon moved into the 7–11 pm time period and remained there for the next seven years, always opening his show with Sinatra and making radio history with his innovative segues, jingles, sound effects, antics, and frenetic, creative programming. Jeff Rice, writing in M/C Journal, says that Tom Wolfe calls Murray "the original hysterical disk jockey".

"The Fifth Beatle"
Murray the K reached his peak of popularity in the mid-1960s when, as the top-rated radio host in New York City, he became an early and ardent supporter and friend of The Beatles. When the Beatles came to New York on February 7, 1964, Murray was the first DJ they welcomed into their circle, having heard about him and his Brooklyn Fox shows from American groups such as the Ronettes (sisters Ronnie and Estelle Bennett and their first cousin Nedra Talley). The Ronettes met the Beatles in mid-January 1964, just a few weeks before, when the Harlem-born trio first toured England (the Rolling Stones were the group's opening act). The Beatles and Decca Records (distributor of Philles Records, the Ronettes' U.S. label) jointly threw the Ronettes a welcome party in London. When the band arrived in New York, Murray was invited by Brian Epstein to spend time with the group, and Murray persuaded his radio station (WINS) to let him broadcast his prime time show from the Beatles' Plaza Hotel suite. He subsequently accompanied the band to Washington, D.C. for their first U.S. concert, was backstage at their The Ed Sullivan Show premiere, and roomed with Beatles guitarist George Harrison in Miami, broadcasting his nightly radio shows from his hotel room there.

Murray came to be referred to as the "Fifth Beatle", a moniker he said he was given by Harrison during the train ride to the Beatles' first concert in Washington, D.C. or by Ringo Starr at a press conference before that concert. (However, in The Beatles: The First U.S. Visit he is seen christening himself thus in a phone conversation with the Beatles on the morning of their arrival in New York.) His radio station WINS picked up on the name and billed him as the Fifth Beatle, a moniker he came to regret. He was invited to the set of A Hard Day's Night in England and made several treks to England during 1964, giving WINS listeners more Beatle exclusives.

The move to FM

By the end of 1964, Murray found out that WINS was going to change to an all-news format the following year. He resigned on the air in December 1964 (breaking news about the sale of the station and the change in format before the station and Group W released it) and did his last show on February 27 prior to the format change that occurred in April 1965. A year later, in 1966, the Federal Communications Commission (FCC) ruled that AM and FM radio stations could no longer simultaneously broadcast the same content, opening the door for Murray to become program director and primetime DJ on WOR-FM, 98.7—one of the first FM rock stations, soon airing such DJs as Rosko and Scott Muni in the new FM format.  Murray played long album cuts rather than singles, often playing groups of songs by one artist, or thematically linked songs, uninterrupted by commercials. He combined live in-studio interviews with folk-rock—he called it "attitude music"—and all forms of popular music in a free-form format. He played artists like Bob Dylan and Janis Ian, the long album versions of their songs that came to be known as the "FM cuts". Al Aronowitz quotes Murray as saying about this formula, "You didn't have to hype the record any more. The music was speaking for itself."

Dylan
During that time Murray was often a champion of Bob Dylan during his much-maligned decision to go electric. He introduced him to boos at a huge Forest Hills Tennis Stadium concert in August 1965, saying "It's not rock, it's not folk, it's a new thing called Dylan."

He defended Dylan on a WABC-TV panel:
Even in his months of seclusion after the motorcycle accident, WABC-TV dedicated a television show to a discussion of what Bob Dylan was really like. When one member of the panel accused Dylan of all but inventing juvenile delinquency, there was only Murray the K to defend him. "Is Bob Dylan every kid's father?" Murray asked.

Last years in radio
WOR-FM switched to the tighter and hit-oriented Drake format where DJs weren't allowed to pick the music and talk as much, so Murray the K left New York radio in August of 1967 to host programs in Toronto—on CHUM—and on WHFS 102.3 FM in Bethesda, Maryland, in 1972. He returned to New York after his short stint on WHFS on the weekend show NBC Monitor and as a fill-in morning DJ, and then in 1972 moved to a regular evening weekend program on WNBC radio where Don Imus was broadcasting; he was joined there by the legendary Wolfman Jack, a year later. Although it was low-key, Murray's WNBC show featured his own innovative trademark programming style, including telling stories that were illustrated by selected songs, his unique segues, and his pairing cuts by theme or idiosyncratic associations. In early 1975, he was brought on for a brief stint at Long Island progressive rock station WLIR, and his final New York radio show ran later that year on WKTU after which—already in ill health—he moved to Los Angeles. The syndicated show Soundtrack of the '60s mentioned below was heard in New York City on WCBS-FM. Gary Owens succeeded Murray as its host.

Brooklyn Fox shows

Throughout his New York radio career, Kaufman produced multi-racial rock 'n' roll shows three or four times a year, usually during the Easter school recess, the week before Labor Day, and between Christmas and New Year at the Brooklyn Fox Theater. Those shows featured the top performers of the era and introduced new acts, such as The Delicates, Dionne Warwick, The Shirelles, Chuck Jackson, The Zombies, Little Anthony and the Imperials, the Ronettes, the Shangri-Las, Gene Pitney, Ben E. King, The Tymes, Smokey Robinson & The Miracles and Bobby Vinton (who was the leader of the house band when he asked for a chance to perform as a singer).  In 1967, the show moved to the RKO 58th St. theater in Manhattan for a 9-day stint and was called "Music in the Fifth Dimension".   It featured both traditional rock acts and some of the new progressive rock acts, including  Cream, The Who, Phil Ochs, Simon & Garfunkel, Mitch Ryder, the Young Rascals and The Blues Project, among  others.

Records, television, stage, and syndication
Throughout his radio career, from the 1950s through the 1970s, Murray also released numerous LP record albums, often compilations of hits by the acts that appeared in his famous Brooklyn Fox shows. These albums frequently had names such as Murray the K's Blasts from the Past or Murray the K's Sing Along with the Original Golden Gassers. He also released two albums of shows recorded live from the Brooklyn Fox Theatre: Murray the K's Holiday Revue (1964) and Greatest Holiday Revue (1966), combined on the two-record set Live as it Happened (1976).

"Meusurray" (named after a language game Murray invented and based on a technique used by carnival barkers to attract a crowd was a regular shtick on his 1010 WINS radio show) was a single by the girl group The Delicates, released on the United Artists label. The Delicates were Denise Ferri, Arleen Lanzotti and Peggy Santiglia ("Murray's Original Dancing Girls") They wrote the song which was arranged by Don Costa. The Delicates also wrote and recorded his "Submarine Race Watcher" theme, used to open and close his radio show. It was during the "twist craze" that Kaufman introduced a song sung by an unidentified artist named, "The Lone Twister", which in fact was Murray.

In the mid-1960s, Murray also produced and hosted television variety shows featuring rock performers. The best known was a national broadcast entitled It's What's Happening, Baby which was made under the auspices of the Equal Employment Opportunity Commission. The show aired on June 28, 1965 and featured performances by many of the popular artists of the day, including Jan & Dean, Mary Wells, the Dave Clark Five, The Supremes, The Drifters, Smokey Robinson & the Miracles, Ray Charles, Marvin Gaye, The Ronettes and The Righteous Brothers. He also ran shows with British Invasion bands that included The Zombies and The Yardbirds (who featured both Jeff Beck, and Jimmy Page of Led Zeppelin fame, on guitar). That show also introduced the first music video-style programming, pre-dating MTV by 15 years.

In 1966, Murray collaborated with media art collective USCO to design and produce the psychedelic multimedia event The World, which took place in the Roosevelt Field abandoned airplane hangar in Long Island and was dubbed the first discotheque. Live and recorded music played while slides and film were projected onto the crowd. Music acts that performed included The Young Rascals, The Hollies, Del Shannon, The Isley Brothers, and Mitch Ryder and the Detroit Wheels. The World was featured on the cover of Life magazine in May 1966.

In 1967, Murray produced and wrote "Murray the K in New York" which expanded on the music video-style approach he began in It's What's Happening, Baby and featured an eclectic line-up of stars, including The Doors, Otis Redding, Aretha Franklin, Spanky & Our Gang, and The Four Tops with guest appearances by Ed Sullivan and Joe Namath.

Other locally broadcast shows from the period included "Murray the K at Shea" with James Brown and The Four Seasons and "Music in the Year 2000."

In 1968, Murray produced and hosted a studio panel discussion program entitled "The Sound is Now"; it included appearances by Phil Ochs and Sonny and Cher who were grilled by Henry Morgan and Tex McCrary.

During the early 1970s, Murray acted as a special consultant to the stage show Beatlemania, and he toured the country giving interviews on behalf of the show.

In Los Angeles in the late 1970s he hosted Watermark's syndicated Soundtrack of the '60s until ill health forced him to resign and forced the cancellation of A Salute to Murray the K, a tribute concert slated for Madison Square Garden.

Film

Kaufman was parodied in the film The Rutles – All You Need Is Cash as a radio host named Bill Murray the K, played by actor Bill Murray. Kaufman appeared as a guest star on the 1960s television series Coronet Blue and also appeared as himself in the film I Wanna Hold Your Hand. He also appeared in the 1975 film That's the Way of the World.

Family and death
He was married six times and had three sons, Peter (Altschuler), Jeff and Keith. His first wife, Anna May, died in childbirth.  He was married to his second, Toni, for three years; his third, Beverly, for three months; his fourth, Claire, for about nine years in the 1950s; his fifth, Jackie Hayes (called "Jackie the K"), from January 1960 until September 1978; and finally, his sixth, actress Jackie Zeman, for just one year, although they were together for seven years before marrying.

Kaufman died of cancer a week after his 60th birthday on February 21, 1982.

Legacy
He shares writing credit with his mother and Bobby Darin for Darin's breakout song, "Splish Splash".

Beginning in 1960, Kaufman's rock 'n' roll shows at the Brooklyn Paramount theater (as co-host with Clay Cole), Manhattan's Academy of Music theater on 14th Street and, predominantly, the Brooklyn Fox theater provided an inter-racial environment in which the performers and the audiences both thrived. The week-long, three-shows-a-day presentations continued throughout the most explosive periods of civil rights unrest in the mid-'60s, culminating in Kaufman's final show at the Brooklyn Fox Theater with a line-up that included The Who and Cream in their American debuts.

Murray was the author of a 1966 book, Murray the K Tells It Like It Is, Baby.

Kaufman was program director and primetime evening DJ on the nation's first FM rock station WOR-FM, changing the way in which radio listeners heard rock music. During the short run of progressive rock programming – the station switched to an oldies format within the first year – listeners would have been able to hear the full, album versions of songs including "Like A Rolling Stone" and "Society's Child" which were either played in shorter versions on AM radio or not played at all.

He is mentioned in the 1980 Ramones song "Do You Remember Rock 'n' Roll Radio?" as well as "Who Will Save Rock 'n' Roll" by the Dictators. He is also mentioned in "Life Is a Rock (But the Radio Rolled Me)" by Reunion.

A recording of Murray the K introducing the band Devo appears on their live compilation DEVO Live: The Mongoloid Years.

Murray the K introduced Bruce Springsteen and the E Street Band as the band took the stage on November 4, 1976 in New York City.

He was inducted into the National Radio Hall of Fame in 1997.

Recordings made by Murray Kaufman
 April 1955: Fraternity F-714 "The Crazy Otto Rag" as by Ludwig Von Kaufman/"Out Of The Bushes" as by Murray Kaufman (made while a DJ at WMCA)
 1959: Murray Kaufman Part 1/Part 2 (Part 1 is a 1010WINS radio jingle item featuring Murray and the Delicates and his themes; Part 2 is his "Ah, Bey, ah bey, koowi zowa zowa" chant, along with an explanation of its meaning.)  The chant was lifted intact from a Thomas J. Valentino music library recording (on the Major Records label) entitled "African Drums With Native Chants" on the A side and "Drums (African)", "Native Work Chant (African)", and "Native Choral Chant (African)" on the B side.
 1961: Atlantic 2130 "The Lone Twister"/"Twistin' Up A Storm" as by The Lone Twister
 1965: Red Bird 10-045 "It's What's Happenin, Baby"/"The Sins Of A Family" as by 'Murray the "K"'. (The B side was a P. F. Sloan song.)

References

External links
 Another blast from the past: "Swingin' Soiree"
 The Murray the K Collection
 Murray the K Official site

1922 births
1982 deaths
American radio DJs
Radio personalities from New York City
Impresarios
20th-century American musicians
Deaths from cancer in California
Jewish American musicians
United States Army personnel of World War II
20th-century American Jews
Nicknames
Nicknames in radio

Murray the K


Oxalis dillenii er jurt af smæruættkvísl sem er upprunnin frá N-Ameríku austan Klettafjalla (Kanada, Bandaríkin og Mexíkó).

Tilvísanir

Súrsmæruætt

Oxalis dillenii


O Partido Comunista do Uruguai (espanhol: Partido Comunista del Uruguay , PCU) é um partido comunista no Uruguai, fundado em 21 de setembro de 1920. É membro da coalizão Frente Ampla.

O atual secretário-geral da PCU é Juan Castillo .

O partido faz parte do Encontro Internacional de Partidos Comunistas e Operários e do Foro de São Paulo.

Referências

Ligações externas

Comunista
Partidos políticos comunistas da América do Sul
Partidos políticos fundados em 1920
Fundações no Uruguai em 1920

Partido Comunista do Uruguai


Hasibe Özlem Eren (d. 6 Haziran 1975, Almanya), Türk oyuncudur.

Hayatı
İstanbul Üniversitesi Piyasa Araştırmaları ve Reklamcılık bölümünü bitirdi. Daha sonra Edebiyat Fakültesi Tiyatro Eleştirmenliği ve Dramaturji Bölümü'nü bitirdi. 2010 yılında ise Bahçeşehir Üniversitesi İleri Oyunculuk Yüksek Lisans  programından mezun olmuştur.

Kariyerine başladığı 1997 ile 2003 yılları arasında Show TV'de yayımlanan Sıdıka dizisi ile ünlendi. 1996'dan bu yana, İstanbul Belediyesi Şehir Tiyatroları çocuk eğitim biriminde görev yapmaktadır.

Anlat İstanbul filminde, Külkedisi bölümünde oynadı. Ayrıca bu filmde Ece Hakim'e ve Azra Akın'a, Babam ve Oğlum filminde ise, Ege Tanman'a oyuncu koçluğu yaptı. 2006 yılında Avrupa Yakası adlı dizide Makbule rolüyle hafızalara kazındı. Dizinin final yaptığı 2009 yılına kadar aynı rolü oynadı.

24'ün aktüalite programı Bir Zamanlar Türkiye ile 2008'de televizyon sunuculuğuna adım attı. 2010-2011 yılları arasında TRT 1'de yayımlanan Yerden Yüksek adlı dizide Gülizar rolünü canlandırmıştır. 2012-2014 yılları arasında Kanal D'de yayımlanan Yalan Dünya dizisinde Gülistan rolünü oynamıştır. atv'de yayımlanan ve 25 Mayıs 2016 tarihinde final yapan Aile İşi dizisinde Emel rolünü canlandırmıştır. Şu anda komedi/skeç programı Güldür Güldür Show'da Nazlı karakterini canlandıran Hasibe Eren ayrıca programa 2017 - 2018 sezonunda, 164. bölümde konuk oyuncu olarak da katılmıştır.

Tiyatro oyunları
 Arzunun Onda Dokuzu
 Yaşar Ne Yaşar Ne Yaşamaz
 Rumuz Goncagül
 Yeditepeli Aşk

Filmografisi
 Hazine - 2022
 Güldür Güldür - Nazlı - 2022-
 Hakim - Gülbahar Yalçın - 2022
 Sen Ben Lenin Meryem - 2021
 Jet Sosyete - Pelin Soner / Şennur Yılmaz / Gülnur Kühn - 2018-2020
 Türk Malı  - Bakiye Çekirdek - 2017
 Aile İşi - Emel - 2016
 Kara Bela - Kudret'in karısı - 2015
 Yalan Dünya - Gülistan - 2012-2014
 Pazarları Hiç Sevmem - Reyhan - 2012
 Yerden Yüksek - Gülizar - 2010-2011
 Adab-ı Muaşeret
 Anlat İstanbul
 Kıskanmak - 2009
 Avrupa Yakası - Makbule Kıral - 2006-2009
 Usta - Hilal - 2008
 Yağmur Zamanı - Turna - 2004-2006
 Oyuncak Fabrikası - 2003
 Kibar Ana - 2002
 Canım Kocacığım - 2002
 Aşk Meydan Savaşı - İclal - 2002
 Şaşıfelek Çıkmazı - Nurşim - 2000
 Sıdıka - Sıdıka Saka - 1997

Ödülleri

 (2007) 34. Altın Kelebek Ödül Töreni - En İyi Kadın Komedi Oyuncusu Ödülü

Kaynakça

Dış bağlantılar

 sinematurk

1975 doğumlular
Almanya doğumlular
Türk kadın tiyatro oyuncuları
Türk kadın sinema oyuncuları
Türk kadın dizi oyuncuları
İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesinde öğrenim görenler
İstanbul Şehir Tiyatroları sanatçıları
Yaşayan insanlar

Hasibe Eren


Israël Salvator Révah (Selbstbezeichnung in seinen Publikationen stets nur I. S. Révah; * 16. April 1917 in Berlin; † 26. Februar 1973 in Paris) war ein französischer Romanist, Hispanist und Lusitanist.

Leben und Werk

Révah entstammte einer sephardischen Familie aus Thessaloniki, die nach Berlin ausgewandert war und sich 1920 in Paris niederließ. Seine Muttersprache war das Judenspanische. Er besuchte in Paris das Lycée Janson-de-Sailly und das Lycée Louis-le-Grand. In den Jahren 1935-1937 studierte er am Institut d'Études Hispaniques der Sorbonne und bestand die Agrégation für das Lehramt des Spanischen. Als Stipendiat der Universität Paris setzte er sein Studium 1937-1939 an der École pratique des hautes études fort. Er war Schüler der Romanisten Marcel Bataillon und Pierre Fouché sowie der Religionswissenschaftler Jean Baruzi und Isidore Lévy. Zu Forschungsaufenthalten reiste er nach Thessaloniki, Istanbul, Lissabon und London.

Révah hatte 1933 die französische Staatsangehörigkeit erhalten und wurde bei Kriegsausbruch zur Armee eingezogen. Unter der deutschen Besatzung war ihm wegen der antijüdischen Politik des Vichy-Regimes die akademische Tätigkeit verboten. Mit seiner Familie lebte er untergetaucht in Mézières-en-Brenne; 1943 war er Lehrer am Flüchtlingskinderheim des O.S.E. in Saint-Pierre-de-Fursac. Nach der Befreiung arbeitete er als Schullehrer und erhielt einen Lehrauftrag an der Universität Bordeaux. Da ihm die Nachkriegszustände die Rückkehr in die wissenschaftliche Laufbahn erschwerten, lebte er von 1946 bis 1955 in Lissabon, zunächst als Forschungsstipendiat der portugiesischen Regierung und sodann als Dozent am Institut français du Portugal.

Mit einer Arbeit über judenspanische Lexikographie erwarb er im Jahr 1954 das Diplom der École pratique des hautes études und wurde 1955 zum Directeur d'études (Professor) für Sprachen und Literaturen Südfrankreichs und der iberischen Halbinsel an der vierten Abteilung der EPHE berufen. Zeitweilig lehrte er auch an der von Fernand Braudel geleiteten sechsten Abteilung für Wirtschafts- und Sozialwissenschaften. Von 1966 bis zu seinem Tod besetzte er am Collège de France als Nachfolger von Marcel Bataillon den Lehrstuhl für Sprachen und Literaturen der Iberischen Halbinsel und Lateinamerikas, während er seinen Lehrstuhl an der EPHE behielt.

Révahs frühe Arbeiten behandeln die Linguistik des Judenspanischen, die Literatur der portugiesischen Renaissance und die portugiesisch-brasilianische Dialektologie. In den 1960er Jahren publizierte er grundlegende Studien über die Geschichte und Literatur der iberischen Marranen. Als hervorragender Kenner der portugiesischen Inquisitionsarchive beschrieb er den "Marranismus" als eine eigenständige geheime Religionsform, die er als "potentielles Judentum" definierte. Durch seine Archivforschungen zeigte Révah, dass die Biographie zahlreicher spanisch-portugiesischer Autoren von marranischen Familienüberlieferungen und Inquisitionsverfolgungen geprägt war. Révah betonte somit den jüdischen Einfluss auf die iberischen Literaturen und Gesellschaften und verteidigte seine Ansichten in viel beachteten Kontroversen mit dem spanischen Historiker Américo Castro und dem portugiesischen Literaturwissenschaftler António José Saraiva. Seine Arbeiten über den marranischen Hintergrund von Uriel da Costa, Juan de Prado und Baruch de Spinoza bemühen sich darüber hinaus um eine neue Erklärung der Ursprünge religionskritischer Tendenzen in der portugiesisch-jüdischen Gemeinde von Amsterdam; sie haben in der Spinozaforschung vor allem bei Yirmiyahu Yovel eine intensive Rezeption gefunden.

Werke

(Hrsg.) Deux autos méconnus de Gil Vicente, Lissabon 1948
Deux "autos" de Gil Vicente restitués à leur auteur, Lissabon 1949
Les Sermons de Gil Vicente, en marge d'un opuscule du professeur Joaquim de Carvalho, Lissabon 1949
Le Cardinal de Richelieu et la restauration du Portugal, Lissabon 1950
Recherches sur les oeuvres de Gil Vicente, 2 Bde., Lissabon 1951-1955
(Hrsg.) João de Barros. Ropica pnefma, 2 Bde., Lissabon 1952-1955
Une source de la spiritualité péninsulaire au XVIe siècle, la "Théologie naturelle" de Raymond Sebond, Lissabon 1953
(Hrsg.) João Pinto Delgado. Poema de la reina Ester, lamentaciones del profeta Jeremías, historia de Rut y varias poesías, Rouen, David du Petit Val, 1627, Lissabon 1954
Spinoza et le Dr Juan de Prado, Paris/Den Haag 1959
(Hrsg.) Gil Vicente, Auto de moralidade, Lissabon 1959
La Censure inquisitoriale portugaise au XVIe siècle, Lissabon 1960
Leçon inaugurale faite le 8 décembre 1966, Collège de France, Chaire de langues et littératures de la péninsule ibérique et de l'Amérique latine, Nogent-le-Rotrou 1967
Des marranes à Spinoza, hrsg. von Henry Méchoulan, Pierre-François Moreau und Carsten Lorenz Wilke, Paris 1995
Antonio Enríquez Gómez, un écrivain marrane (v.1600-1663), hrsg. von Carsten Lorenz Wilke, Paris 2003
Uriel da Costa et les marranes de Porto. Cours au Collège de France, 1966-1972, hrsg. von Carsten Lorenz Wilke, Lissabon/Paris 2004

Literatur

Gérard Nahon, [Nachruf], in: Revue des études juives 132, 1973, S. 661–664
Mémorial I.-S. Révah. Etudes sur le marranisme, l'hétérodoxie juive et Spinoza, hrsg. von Henry Méchoulan und Gérard Nahon, Louvain/Paris 2001 (mit Schriftenverzeichnis)
Béatrice und Michel Wattel, Qui était qui. XXe siècle, Levallois-Perret 2005
BN Cat. gén. 1960-1969

Weblinks

 http://www.jewishvirtuallibrary.org/jsource/judaica/ejud_0002_0017_0_16679.html

Romanist
Lusitanist
Sephardisches Judentum
Hochschullehrer (Collège de France)
Hochschullehrer (École pratique des hautes études)
Franzose
Geboren 1917
Gestorben 1973
Mann

Israël Salvator Révah


El ratón arrozalero bicolor o ratón arrocero arborícola de vientre blanco (Oecomys bicolor) es una es una especie de roedor de la familia Cricetidae. Está amplamente distribuido por la Amazonía, encontrándose en el noroeste de Brasil, el norte de Bolivia, el este de Perú, Ecuador y Colombia, la mayor parte de Venezuela, Guyana, Surinam y la Guayana francesa, extendiéndose hasta Panamá oriental.

Referencias

Bibliografía
Musser, G.G. and Carleton, M.D. 2005. Superfamily Muroidea. Pp. 894–1531 in Wilson, D.E. and Reeder, D.M. (eds.). Mammal Species of the World: a taxonomic and geographic reference. 3ª ed. Baltimore: The Johns Hopkins University Press, 2 vol., ISBN 978-0-8018-8221-0

Enlaces externos

Bicolor
Mamíferos de América del Sur

Oecomys bicolor


Olsenbanden møter Kongen og Knekten, deutscher Festivaltitel: Die Olsenbande trifft König & Knappe, ist der fünfte Film aus der Filmreihe der Olsenbande (Norwegen). Seine Erstaufführung erfolgte am 15. August 1974 im Colosseum-Kino und im  Soria-Moria-Kino in Oslo. Die norwegische Kriminalkomödie von Knut Bohwim ist eine Neuverfilmung nach der Vorlage des dänischen Filmes Die Olsenbande und ihr großer Coup.

Handlung

Egon hat einen Plan für einen todsicheren Einbruch in einem vornehmen Wohngebiet. Egon und Benny steigen dort durch das Fenster in die Wohnung eines erfolgreichen Anwalts ein, während gerade im Fernsehen ein Fußballspiel der norwegischen Nationalmannschaft gegen Schweden mit einem augenscheinlich parteiischen Schiedsrichter, der auch noch Däne ist, übertragen wird. Der Anwalt und seine Frau sind so gefesselt von dem Spiel, dass sie nicht bemerken, wie Egon ihr wertvolles Tafelsilber einsackt und zu Kjell hinunterlässt, der vor dem Haus wartet. Dennoch endet der Coup für die Olsenbande doppelt erfolglos: Der Sack mit der Beute wird Kjell von zwei Konkurrenten der Olsenbande, dem "König" (Kongen) und dem "Knappen" (Knekten), abgenommen; und nach einer Bildstörung im Fernsehen bemerkt der Anwalt Egon, der daraufhin wieder verhaftet wird. Egon Olsen kommt wieder ins Osloer Botsfengselet.

Nach seiner Haftentlassung erklärt Egon Benny und Kjell seinen neuen Plan: Er will einen Geldtransport um vier Millionen Kronen erleichtern. Der gepanzerte Geldtransporter wird von einer Polizeieskorte begleitet, so dass es eigentlich schier unmöglich erscheint, diesen auszurauben. Gemeinsam mit Basse gelingt Egons Plan jedoch tadellos. In Kjells Wohnung entflammen zwischen Benny, Kjell und Valborg hitzige Diskussionen über die Verwendung des Geldes. Valborg braucht es für Basses bevorstehende Konfirmation. Egon jedoch will von all diesen Diskussionen nichts wissen und beschließt daher, das Geld erst einmal zu verstecken. Gemeinsam mit Kjell und Benny besucht er ein Freibad, wo er den Geldkoffer dem Bademeister zur Aufbewahrung übergibt. Dabei wird die Olsenbande von Jenny, der schönen Schwester des Knappen, beobachtet.

Einige Zeit später können Egon, Benny, Kjell und Valborg während eines Bummels durch die Innenstadt beobachten, wie der König, der Knappe und Jenny in einer Luxuslimousine vor dem Osloer Grand-Hotel vorfahren. Als Benny in Jenny "die Kleine aus dem Schwimmbad" wiedererkennt, keimt in Egon ein furchtbarer Verdacht. Ein neuerlicher Besuch im Freibad bringt Gewissheit: Das Geld wurde gestohlen.

In der Bande macht sich große Niedergeschlagenheit breit. Benny und Kjell versuchen einen Lebensmittelladen auszurauben, was aber durch ein Missgeschick von Kjell leider schiefgeht. Bei ihrer Flucht aus dem Kaufmannsladen müssen sie sich in einem Springbrunnen im Frognerpark verstecken, um dann als begossene Pudel mit ihrer einzigen Beute, einer Dose Fischklößchen, nach Hause zu kommen. Egon hingegen spioniert dem König hinterher und beobachtet, wie dieser den Geldkoffer im Tresor einer Bank deponiert. Er gibt der Polizei einen anonymen Hinweis, woraufhin Kriminalkommissar Hermansen den Koffer aus dem Tresor der Bank holt. Egon gelingt es jedoch, ihn mit einem falschen Koffer zu vertauschen, der nur wertlose Telefonbücher enthält. Der neue Polizeichef, der mit Bedacht auf die öffentliche Wirkung der Polizei achtet, hat inzwischen eilig eine Pressekonferenz anberaumt. Als er vor laufenden Fernsehkameras den Koffer öffnet, macht er sich damit zum Gespött der Öffentlichkeit. Egon hatte ebenfalls zuvor den König und den Knappen im Grand Hotel angerufen, damit sie diese Pressekonferenz sehen können und bemerken, dass sie keine Millionäre mehr sind. Der König erkennt sofort, wer dahinter steckt: "Olsen". Darauf schickt er den Knappen zu dem Domizil der Olsenbande in Kjells Wohnung. Unterdessen sucht Hermansen – nachdem ein Bankangestellter Egon in der Verbrecherkartei wiedererkannt hat – Kjells Wohnung auf und gerät bei einer Durchsuchung mit der Nachbarin aneinander. Er erfährt von der Nachbarin, dass die Olsenbande sich nach Mallorca absetzen will und informiert darüber seinen Chef, dass er jetzt die Verantwortlichen des Geldraubes endlich habe. Der Polizeichef lädt die Presse diesmal direkt zum Flughafen  ein, um sich wieder in ein gutes Licht zu bringen. Nachdem die Olsenbande verhaftet und gründlich durchsucht worden ist, blamiert sich die Polizei wieder vor der Presse. Der Polizeichef lässt Hermansen vor Wut vom Dienst suspendieren und erklärt ihm, dass er ihn nicht mehr bei der Polizei brauchen könne.

Der Knappe kommt kurz nachdem Hermansen weg ist im Haus der Olsenbande an und verwüstet dabei Kjells Wohnung auf der Suche nach dem Geld vollständig. Er erhält anschließend den Koffer von der ahnungslosen Nachbarin. Letztendlich entpuppt sich auch dieser Koffer als falsch. Der Polizeichef sucht nach dem Reinfall auf dem Flughafen ebenfalls die Wohnung der Jensens auf. Beim Anblick der Verwüstungen hält er diese für das Werk Hermanens, der ihn schon mehrfach dem öffentlichen Gespött preisgegeben hat.

Nach ihrer Freilassung am Flughafen täuschen Egon, Benny und Kjell eine Flucht nach Mallorca vor, indem sie am Osloer Flughafen zwar einchecken, aber tatsächlich in ein anderes Flugzeug einsteigen. Aus diesem Flugzeug wollen sie kurz nach dem Start mit Fallschirmen abspringen, um so in der Nähe von Oslo zu landen. Hermansen, der auf dem Flughafen verzweifelt über seinen Misserfolg sinniert, beobachtet dies und stiehlt einen Geländewagen der Flughafenpolizei. Er verfolgt die Olsenbande weiter, der Flugrichtung des Flugzeugs nach, auf der Landstraße, bis zur vermeintlichen Absprungstelle der Bande an einer Pferderennbahn. Dort trifft Hermansen aber nur Benny und Kjell an und nicht Egon, der an einer anderen Stelle gelandet ist. Benny und Kjell tricksen Hermansen dabei aus und stehlen dessen Geländewagen, um Egon unterwegs aufzulesen. Hermansen gibt nicht auf und setzt die Verfolgung mit einem Rennpferd fort. Er gerät in eine Polizeikontrolle, bevor er die Olsenbande in ihrem Versteck stellen kann. Sein Chef, der dazukommt, geht aber auf keine Erklärungen seines Mitarbeiters ein und lässt ihn in einer Zwangsjacke abführen. Egon, Kjell und Benny sehen dies, als sie mit dem Geländewagen vorbeifahren. Am Flughafen sollen Valborg und Basse mit dem richtigen Geldkoffer auf die Olsenbande warten, von wo aus sie mit einem späteren Flugzeug flüchten wollen. Zur selben Zeit verfolgt Jenny im Osloer Grandhotel eine Fernsehreportage über aktuelle Ankunftsverspätungen und lange Wartezeiten beim Auschecken am Osloer Flughafen. Dabei sieht sie zufällig am Bildschirm Valborg und Basse, wie diese gerade den Koffer bei einer Gepäckaufbewahrung abgeben. Sie verlässt unverzüglich das Hotel und macht sich auf zum Flughafen. Sie behauptet ihren Gepäckaufbewahrungsschein verloren zu haben und erschwindelt sich so den Geldkoffer. Der König und der Knappe schaffen es aber nicht mehr, sich aus ihrer Luxus-Suite abzusetzen, da sie ohne Geld sind und das Misstrauen des Hotelpersonals auf sich gezogen haben.

Die Olsenbande bemerkt, als sie am Flughafen ankommt, dass ihr Geld weg ist und außerdem Valborg vom vereinbarten Treffpunkt verschwunden ist. Wie sie von Basse erfahren, hat der Polizeichef sie mitgenommen, um mit ihr über die Hermansen angelasteten Vorkommnisse in ihrer Wohnung zu sprechen. Benny und Kjell geben jetzt auf und gehen mit Basse nach Hause. Egon versucht Jenny den Koffer auf der Gangway ihres Fliegers zu entreißen und wird dabei von der Flughafenpolizei verhaftet. Jenny reist mit dem Geld nach Mallorca, während König und Knappe ihre Schulden als Tellerwäscher in der Küche des Grand-Hotels in Oslo abarbeiten müssen. Der Mallorca-Trip der Olsenbande fällt damit vorerst ins Wasser. Der Polizeichef sorgt dafür, dass Kjells Wohnungseinrichtung komplett erneuert wird, da er nach wie vor Hermansen für den Verursacher der Verwüstungen hält. Valborg kann sich nun in aller Ruhe um die Vorbereitungen zu Basses Konfirmation kümmern, während Egon wieder ins Osloer Staatsgefängnis einfährt.

Bedeutung
Mit diesem Film wurde das Handlungsschema, das die Dramaturgie auch bei den norwegischen Olsenbandenfilmen der folgenden Jahre prägte, weiter gefestigt. Mit Basses Konfirmation ist Valborg erstmals mit einer Aufgabe beschäftigt, zu der sie auch die Männer immer wieder ermahnt. Die dadurch entstehenden Konflikte sind ein typisches Merkmal der späteren Olsenbandenfilme.

Die dänische Originalversion des Filmes Die Olsenbande und ihr großer Coup wurde in Dänemark 1977 auch in Form eines Comics mit Zeichnungen von Otto Frello veröffentlicht. Während sich das 48-seitige Comicalbum damals nur schleppend verkaufte, genießt es heute einen hohen Sammlerwert. Das Album wurde 2008 im Holzhof-Verlag Dresden, anlässlich  des 40-jährigen Jubiläums der Olsenbande, mit umfangreichem Zusatz- und Hintergrundmaterial auch in deutscher Sprache publiziert.

Kritiken

Anmerkungen
 Unter dem Titel Die Olsenbande trifft König & Knappe wurde der Film 1997 auf den Nordischen Filmtagen in Lübeck gezeigt. Der Film wurde mittlerweile auch auf VHS, DVD und Blu-Ray veröffentlicht. Eine deutschsprachige Veröffentlichung existiert zu diesem Film bisher noch nicht.
 In Hermansens Verbrecherkartei sind neben Egon sowie dem König und dem Knappen auch der Regisseur Knut Bohwim und weitere Mitarbeiter des norwegischen Drehstabes erkennbar.

Filmmusik
Die instrumentale Filmmusik "Olsenbande-Titelmelodie" und das Lied "Har du aldrig set mig nøgen" (Hast du mich nie nackt gesehen), ein ursprünglich von Vincent Scotto komponiertes französisches Lied, wurden von den Darstellern im Film auch als Lieder gesungen und in Norwegen zudem auf einer Single-Schallplatte veröffentlicht.

 Tidens menn (Zukünftige Männer), Melodie: Bent Fabricius-Bjerre; Text: Oscar Steingrimsen – gesungen von  Arve Opsahl, Carsten Byhring, Sverre Holm, Aud Schønemann und Pål Johannessen. Der Song wurde auf der A-Seite der Single veröffentlicht: Polydor 2052 097.
 Toppgevinsten (Der große Gewinn); Melodie: Vincent Scotto und Bent Fabricius-Bjerre, Text: Magne Amdahl – gesungen von Henki Kolstad und Frank Robert. Der Song wurde auf der B-Seite der Single veröffentlicht: Polydor 2052 097.

Literatur
 Hauke Lange-Fuchs: "Ich habe einen Plaan!" Die Olsen-Bande. Slapstick-Komik zwischen Klamauk und Subversion. Lübeck 1997, ISBN 3-924214-48-4.
 Frank Eberlein, Frank-Burkhard Habel: Die Olsenbande. Das große Buch für Fans. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 1996, erweiterte Neuausgabe 2000. ISBN 3-89602-056-0
 Frank Eberlein: Das große Lexikon der Olsenbande. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2001. ISBN 3-89602-361-6
 Otto Frello, Guido Herda und andere: Die Olsenbande und ihr großer Coup, Holzhof, Dresden 2008, ISBN 978-3-939509-95-0

Weblinks

 Filmdatabase: Olsenbanden møter Kongen & Knekten auf film.medietilsynet.no
 Olsenbanden møter Kongen & Knekten auf filmfront.no

Einzelnachweise

Filmtitel 1974
Norwegischer Film
Kriminalfilm
Filmkomödie
Heist-Movie

Olsenbanden møter Kongen & Knekten