محمد لاظوغلي باشا وزير مالية محمد علي باشا الكبير وأول وزير في القوات المسلحة أيام محمد على كما شغل منصب رئيس وزراء مصر عام 1808 وظل في منصبه هذا 15 عاما.

اسمه الحقيقي «محمد لاظ» أما كلمة "أوغلي" فهي تعنى "ابن" أي أنه ابن لاظ واللاظ لقب يطلق على قسم من سكان منطقة البحر الأسود في تركيا. وقد جاء إلى مصر برفقة محمد علي باشا في أواخر القرن 18 وإليه تنسب فكرة مذبحة القلعة الشهيرة للتخلص من المماليك وتمكن محمد علي باشا من خلالها أن يقضي نهائيًا على المماليك سنة 1811، وفي عام 1822 تولى محمد لاظ أوغلي منصب ناظر الجهادية (وزارة الدفاع حاليًا)، واستمر في هذا المنصب حتى وفاته.

أطلق اسمه علي ميدان كبير بالقاهرة هو ميدان «لاظوغلي» يتوسطه تمثال لاظوغلي باشا الذي صنعه المثال الفرنسي "جاك مار" عام 1872 بعد أن قررت الحكومة المصرية عمل تماثيل لكبار الشخصيات في الدولة في عهد محمد علي وقد كان أحد أهم هؤلاء الكبار محمد لاظوغلي باشا.

قصة التمثال
رغم منصب محمد لاظوغلي الكبير والمدة التي رأس فيها الوزارة إلا أنه لم يكن يهتم بذكر اسمه أو تمجيد أعماله وإنجازاته إلى درجة أوقعت المثال في مشكلة كبيرة حيث لم يجد له صورة واحدة يصنع منها التمثال فأخذ يبحث مستعينا بأحد أصدقاء لاظوغلي عن شخص يشبهه تماما واستمر البحث طويلا حتى تم العثور على سقاء يحمل قربة بها ماء يشبه لاظوغلي إلى حد مدهش فصنعوا له ملابس تشبه ملابس رئيس الوزراء ووقف الرجل الذاهل وقفة الأمراء لأول وآخر مرة في حياته وقام المثال بصنع تمثاله متخذا من السقاء بديلاً عن لاظوغلي باشا.

المراجع

 موقع القوات المسلحة المصرية

رؤساء وزراء مصريون
عسكريون مصريون في القرن 19
وزراء مالية مصريون

لاظوغلي


Na temporada de 2021 registaram-se as seguintes equipas de ciclismo nas categorias UCI WorldTeam (máxima divisão do ciclismo em estrada a nível mundial), UCI ProTeam (segunda divisão), Continental (terceira divisão) na União Ciclista Internacional:

UCI WorldTeams (Primeira Divisão)

Para 2021 as equipas UCI WorldTeam são 19, uma equipa menos que a edição anterior. Para esta temporada na máxima categoria mudaram de nome por rendimento de novos patrocinadores as equipas AG2R La Mondiale, Astana-Premier Tech, Bahrain Victorious, EF Education-Nippo, Greenedge Cycling, Team DSM, e o Team Qhubeka Assos. Assim mesmo, a equipa CCC Team desaparece como equipa, e em sua substituição ascende à máxima categoria a equipa Intermarché-Wanty-Gobert Matériaux.

UCI ProTeams (Segunda Divisão)

Na temporada de 2021 obtiveram a licença UCI ProTeam 19 equipas. Entraram as novas equipas Eolo-Kometa Cycling Team e Kern Pharma, todos eles ascendidos desde a categoria Continental (2 ao todo), enquanto a equipa Wanty-Gobert Cycling Team ascenderam à máxima categoria UCI WorldTeam, por outro lado, a equipa que desceu à categoria Continental foi o Riwal Securitas Cycling Team. Assim mesmo, se produziu a mudança de nome de vários das equipas pela mudança dos seus patrocinadores.

Equipas continentais UCI (Terceira Divisão)

Equipas africanas

Equipas americanas

Equipas asiáticas

Equipas europeias

Equipas oceânicas

Ver também

Referências

2021

Listas de ciclismo

Equipas UCI de 2021


Pinus canariensis, the Canary Island pine, is a species of gymnosperm in the conifer family Pinaceae. It is a large, evergreen tree, native and endemic to the outer Canary Islands of the Atlantic Ocean.

Description
Pinus canariensis is a large evergreen tree, growing to  tall and  diameter at breast height, exceptionally up to  tall and  diameter. The green to yellow-green leaves are needle-like, in bundles of three,  long, with finely toothed margins and often drooping. A characteristic of the species is the occurrence of glaucous (bluish-green) epicormic shoots growing from the lower trunk, but in its natural area this only occurs as a consequence of fire or other damage. The cones are  long,  wide, glossy chestnut-brown in colour and frequently remaining closed for several years (serotinous cones). Its closest relatives are the chir pine (P. roxburghii) from the Himalayas, the Mediterranean pines P. pinea, P. halepensis, P. pinaster and P. brutia from the eastern Mediterranean.

Taxonomy
Pinus canariensis was first described in 1825 by Augustin Pyramus de Candolle, who attributed the name to Christen Smith. It has been placed in subsection Pinaster of subgenus Pinus, section Pinus. The other species in the subsection are mainly Mediterranean in distribution, with one species (P. roxburghii) from the Himalayas.

Distribution and habitat
The species is native and endemic to the outer Canary Islands (Gran Canaria, Tenerife, El Hierro and La Palma). It is a subtropical pine and does not tolerate low temperatures or hard frost, surviving temperatures down to about . Within its natural area, it grows under extremely variable rainfall regimes, from less than  to several thousands, mostly due to differences in mist-capturing by the foliage. Under warm conditions, this is one of the most drought-tolerant pines, living even with less than  of rainfall per year.

The native range has been somewhat reduced due to over-cutting so that only the islands of Tenerife, La Palma and Gran Canaria still have large forests. Really big trees are still rare due to past over-cutting. It is the tallest tree in the Canary Islands.

Fossil record
Fossils of Pinus canariensis have been described from the fossil flora of Kızılcahamam district in Turkey which is of early Pliocene age. Fossil cones including seeds of Pinus canariensis are known from the late Miocene of Abkhazia, from the Vienna Basin and the Canary Islands. Numerous cone casts including seeds of Pinus canariensis from the early Pleistocene, were recovered on Kallithea, Rhodes.

Ecology
This pine is one of the most fire-resistant conifers in the world, due to several beneficial adaptations. In particular, Pinus canariensis is one of the few pine species that can epicormically resprout after losing its needles in a fire.

Uses
The tree's extremely long needles make a significant contribution to the islands' water supply, trapping large amounts of condensation from the moist air coming off the Atlantic with the prevailing north eastern wind (locally called "alisios"). The condensation then drops to the ground and is quickly absorbed by the soil, eventually percolating down to the underground aquifers.

The aromatic wood, especially the heartwood, is among the finest of pine woods, being hard, strong and durable.

In mainland Spain, South Africa, Sicily and Australia, it has become a naturalized species from original landscape uses.

Pinus canariensis is a popular ornamental tree in warmer climates, such as in private gardens, public landscapes, and as street trees in California.

In culture
It is the vegetable symbol of the island of La Palma.

Gallery

See also
 List of animal and plant symbols of the Canary Islands

References

External links

University of Murcia: Tenerife Island, Canarias, Spain: Pinus canariensis
University of Murcia - World Plants: Pinus canariensis Images gallery
University of California: Davis Pinus canariensis

canariensis
Endemic flora of the Canary Islands
Endemic flora of Macaronesia
Ornamental trees
Trees of Mediterranean climate
Trees of mild maritime climate
Drought-tolerant trees
Garden plants of Europe
Least concern plants

Pinus canariensis


Charlotte, ABD'nin Kuzey Karolina eyaletinin en büyük kentidir. Charlotte aynı zamanda Kuzey Karolina'nın "Macklenburg Kontluğu"nun merkez şehridir. Eyaletin güneyinde yer alan şehir, eyaletin başkenti olan Raleigh'e karayolu ile yaklaşık 2-3 saat uzaklıktadır.

Şehir sınırları içindeki nüfusu (2010 Nüfus Sayımı itibarı ile)  731.424 kişi iken 2012 Nüfus Tahmini itibarıyla 775.202 kişi olmuştur ve böylece ABD'nin 17. kalabalık şehridir. ABD Nüfus Sayımı Bürosunun tanımladığı "Charlotte Metropoliten Bölge" nüfusu (2012 tahmini ile)  2.296.569 kişi olup ABD'de nüfus itibarıyla 23. sırayı almaktadır. Charlotte'un etrafından bulunan 16 kontluğu da ihtiva eden Charlotte-Gastonia-Salisbury ekonomik pazar bölgesi (ABD Nüfus Sayımı Bürosu terimi ile "Birleşik İstatistiksel Bölge)'nin nüfusu 2010 Nüfus Sayımı'na göre 2.442.564 kişi idi.

Charlotte etrafındaki bölgenin finans, sanayi, teknoloji ve eğlence merkezidir. Geçmiş yıllarda şehir bir iş ve sanayi merkezi olarak bilinmekte iken son yıllarda şehirde hızla gelişen bir turizm endüstrisi ortay çıkmış ve şehrin merkezi Karolina eyaletleri içinde turizm ziyaretlerine en elverişli bölge haline gelmiştir.

Charlotte ABD içinde çok önemli bir finans merkezi olmuştur ve finansal varlıklar değeri itibarıyla New City'den sonra ikinci büyük finansal şehri durumuna geçmiştir. Bank of America ve Wells Fargo'nun ABD doğu yörelerindeki faaliyetlerinin merkezleri Charlotte bulunmaktadır.

Charlotte'da profesyonel spor da çok gelişmiştir. Amerikan Futbolu baş ligi olan "NFL National Football League" takımlarından olan "Carolina Panthers" takımı; ABD'nin "NBA Ulusal Basketbol Birliği" üyesi takımlarından  olan "Charlotte Bobcats" takımına; ABD profesyonel lakros ligi "Major League Lacrosse"'a dahil olan "Charlotte Hounds"  takımına Charlotte şehri ev sahipliği yapmaktadır. Şehirde NASCAR oto yarışı için şeref müzesi olan "Nascar Hall of Fame" bulunmaktadır. Şehirde Carowinds büyük eğlence parkı ve "ABD Ulusal Beyaz Su Merkezi" vardır.

Charlotte şehri ve içinde bulunduğu Charlotte Kontluğu Büyük Britanya Kralı III. George'un karısı olan Alman asıllı Mecklenburg-Strelitz'li Kraliçe Charlotte adına ithafla verilmiştir. Bu nedenle Charlotte takma adı "Kraliçe Şehri" olmuştur. Amerikan Bağımsızlık Savaşı sırasından Amerika kolonilerinde Britanyalı ordular komutanı General Lord Cornwallis şehri eline geçirmişti ama şehirde yaşayanların gayet kötü tepkisi nedeni ile; bu şehirden çekilmek zorundan kalmış ve yazdığı bir raporda Charlotte şehrinin "ayaklanmanın eşek arısı yuvası" olduğunu belirtmişti. Bu nedenle Charlotte diğer takma ad olarak "Eşek Arısı Yuvası" adı verilmektedir.

Charlotte'un nemli sıcak bir subtropik iklimi vardır. Şehir "Ctawba Nehri"'nin birkaç kilometre  doğusunda ve Kuzey Karolina'da en büyük insan yapısı baraj gölü olan "Norman Gölü" güneydoğusundadır. Şehrin yakınında daha küçük "Wylie Gölü" ve "Mountain Island Gölü" adlı iki tane daha insan yapısı göl bulunmaktadır.

Tarihçe

Koloni dönemi
Şehrin bulunduğu mevkiye yerleşmek için ilk göçmenler İskoç ve İrlanda asıllı Presbiteryen mezhebindendi. Bunlar yerli Amerikalı kabilelerin kullandığı patikaların bir kavşağı olan mevkide (günümüzde Trade Sokağı ile Tryon Sokağı kavşak meydanında) 18. yüzyıl ortalarında bir köy yerleşkesi; bir pazar yeri ve bir mahkeme binası kurmuşlardır. O zamanki Alman asıllı Birleşik Krallık kralı III. George'un kraliçesi adına ithaf olarak yerleşkeye "Charlotte" ve içinde bulunan kontluğa "Mecklenburg Kontluğu" adlarını vermişlerdir. Bu yerleşkenin ana sokağı da bu koloninin o zamanki İngiliz valisi olan Lord Tyron adına "Tyron Sokağı" adı verilmiştir. Charlotte'da bir mahkeme kurulması bu yerleşkeyi Macklenburg Kontluğu merkez şehri yapmıştı ama bu yerleşkenin koloni dönemine isim yapmasına tek neden olmuştu.

Amerikan Bağımsızlık Savaşı dönemi
Charlotte'da yaşayanlar, İngiliz asıllı olmayıp, İskoçya ve İrlanda asıllı olmaları ve çok sıkı Presbiteryenlik inançları olması dolayısıyla Amerikan kolonilerinin bağımsızlık kazanmasına yandaştılar. Bağımsızlık ayaklanması başlamadan önce bile Amerika'nın İngiltere'den bağımsız olması için örgütlenmişlerdi ve bu nedenle bu yerleşke halkı "Amerikan Bağımsızlık Bildirisi" ilanından bir yıl önce "Mecklenberg Bağımsızlık Bildirisi"'ni ilan etmişlerdi.

Britanya koloniyal orduları komutanı Lord Cornwallis birkaç ufak çarpışmadan sonra yerleşkeyi eline geçirmişti ama yerleşke halkının gayet aksi tutumu dolayısıyla bu yerleşkeden ayrılmış ve bu yerleşkeyi "ayaklanmanın eşek arısı yuvası" olarak nitelendirmişti.

Buna rağmen bağımsızlık elde edildikten sonra yerleşke ABD'de gayet önemsiz ve küçük bir şehir olarak kalmıştır. Yeni ABD'nin ilk Cumhurbaşkanı George Washington bu yerleşkeyi ziyaret ettikten sonu burasını "gayet küçümsenecek bir mevki" olarak nitelendirmiştir.

Amerikan İç Savaşı'ndan önce
Charolotte şehrinin ilk hızla gelişmesi günümüzde "Reed'in Altın Madeni" adı verilen mevkide gayet kocaman bir maden altın parçasının bulunması ile ortaya çıktı. Altın aramaya gelen madenci göçmenler Macklenburg Kontluk arazisini kazıp delik deşik edip maden artıklarından yapılmış büyük karınca yuvası gibi kum taş yığınları haline getirdiler. Charlotte şehrinin sokakları kaldırımları yapılmakta iken bu altın madeni artıkları kullanıldığı için alaycı olarak "Charlotte'un sokakları altınla kaplı" diye şakalar çok genelleşmişti. Bunun bir neticesi de "ABD Darphane İdaresi"'nin şehirdeki "Mint St"'e bir darphane kurması ve sonradan burada banknot matbaası kurması oldu. Yerleşke için daha önemli bir gelişme de yeni kurulan demir yolu şebekesinin de bir odak noktası olması ve birkaç demir yolu hattının Charlotte'da kesişip kentin demir yolu kavşağı olmasına yol açtı. Malalrinai depo ve ABD içinde mallarına dağıtmak isteyen pamuk tarımı ve tütün tarımı yapan çiftçiler bu demir yolu merkezi olan şehri kullanmak gereği duydular.  Bu gelişmeler Charlotte'nun günümüzde bir ticaret, finansman ve dağıtım merkezi olmasına isbir erken gösterge sağlamaktadır.

Amerika İç Savaşı dönemi
Amerika İç Savaşında Kuzey Karolina Konfedrasyon taraftarı eyalet olmakla beraber bu eyalet içindeki Charlotte diğer Konfederasyon'un önemli şehirleri kadar büyük gayrimenkul ziyanı vermedi. Fakat günümüzde Elmwood Mezarlığı Konfederasyon askerlerinin gömüldüğü mezarlık olduğu için şehrin ne kadar çok genç yaşlı erkeği bu savaşta kaybettiğine bir gösterge sağlamaktadır. Bu savaş sonlaraina doğru bir acayip gelişme ise denizden epeyce uzakta olan Charlotte'un, gayet uygun demir yolu hatlarına merkez olması dolayasıyla,  "Konfederasyon Deniz Gücü" Tersane ve Gemi üssü komutanlık mevki olarak seçilmesidir. Güney Konfedarasyonu savaşı kaybettikten sonra Konfedresayon Kabinesi'nin en son toplantısı Charlotte'da yapılmıştır ve Konfederasyon Cumhurbaşkanı olan Jefferson Davis kuzey Birlik cumhurbaşkanı olan Abraham Lincoln'un bir suikastla öldürülmesi haberini Charlotte'da Tyron Sokağı'nda gezmakte iken almıştır. Kentin bu savaşta en büyük kaybı, ABD Darphanesi'nin metalik ve para basma merkezi olan şehrin, güney Konfederasyon'a katılınca bu darphane tesislerinin kapatılması ile, bu tesisleri kaybetmesi olmuştur.

İç Savaştan sonra yenilenme
Charlotte, diğer güney Konfederasyon önemli şehirleri olan Atlanta ve Columbia gibi, tamamen yakılıp yıkılmadığı için "Yeni Güney" kurma hedefine rakiplerinden çok önceden başladı. Kentnin pek az zarar gören enfrastrüktürü hemen daha da geliştirilmeye başlandı. Şehrin demir yolu şebeke merkezi oluşuna verilen önemle, şehrin demir yolu ağı daha da geliştirildi. Şehirde birçok fabrika (örneğin tekstil ve mobiyacılık sektörlerinde) kuruldu. Günümüzde bu yeni kurulan önemli fabrikalar üretim görevlerinin kaybetmişlerdir; ama yenileştirme süreci ile bu işlevini kaybetmiş binalar apartman, ikametgâh ve hatta modern iş merkezine dönüştürülmüşlerdir ve günümüzde yıkılmadan hâlen Charlotte'da bulunmaktadırlar. Daha önemli olarak kuzeyden gelip güneyde önemli roller oynamak isteyen fırsatçı girişimciler - yani güneyliler tarafından tenkitçi ve alaycı olarak  "Halıdan Yapılı Çanta Taşıyan (Carpetbagger)" kişiler - için finansal hizmetler ve yatırım fırsatları sağlama görevini Charlotte'da bulunan finansal hizmetler sektörü yüklenmiştir. Charlotte'in yeni banker sektörü bu fırsatçıların sağladığı büyük finansal kaynaklardan yararlanmıştır. Bu bankerler günümüzde de Charlotte finansal sektöründe önemli roller oynamaktadırlar.

Yirminci yüzyıl
Charlotte 20. yüzyılın başında çok önemli ulaşım merkezi ve fabrika imalat üretimine verdiği öneme rağmen küçük bir Amerikan kenti niteliğindeydi. Fakat bu yüzyılda birden büyük bir dönüşüm gösterdi ve 1950'li yıllarda Charlotte Karolina'lar eyaletlerinin en büyük şehri haline geçti. Şehirdeki gayet agresif finansal sektör bu kenti devasa bir finansal merkez haline getirdi.

Demir yolu ulaşımına dayanan ulaşım ve lojistik hizmetleri sektörü de devasa değişme ile kenti otomotiv çağda büyük bir ulaşım ve lojistik merkezine dönüştürdü. Şehirde bulunan yerel tekstil ve mobilyacılık imalat fabrikaları ise kapandı. Bu dönüşümü sağlayamayan diğer Karolinalar şehirleri büyük ekonomik ve sosyal buhranlar geçirmekte iken, Charlotte hızla gelişti. 1970' li yıllarda şehrin nüfusu ABD'nin içinden ve dış ülkelerden gelen göçmenler nedeniyle gayet hızlı büyüdü. Şehrin merkezinin manzarası sanki mantar gibi fırlayan gökdelen iş yerleri ile doluştu ve şehrin etrafı ve varoşları şehir sınırlarını ve sonra Mecklenburg Kontluk sınırlarını hemen geçtiler. 20. yüzyılın sonunda Charlotte eski fabrika küçük şehri hüviyetini kaybemişti ve ortası gökdelenlerle dolu etrafı kilometrelerce yaygın özel evlerle çevrili modern metropolis hüviyetini kazanmıştır.

Günümüz

Charlotte'un finansal merkez olması dolayısıyla şehrin gelişmesi 2008'de ortaya çıkan ABD finansal sektörünün içine girdiği büyük bir buhran ile büyük problemler içine girdi. Charlotte bulunan 5 büyük finansal kurumdan biri olan Bank of America faaliyetlerini New York City'ye nakletti. Charlotte'un büyük finansal kurumlarından bir diğeri olan Wachovia 2008'de nerede ise iflas etmekte iken Wells Fargo tarafından satın alınarak kurtarıldı. 2008-2009 döneminde Charlotte istihdamında %9 düşme kaydedilmiştir. .

Federal hükûmetin finans sektörünü en hafif kontrolünü kabul etmeyenlerin başında olan banker, sigortacı, finansörler, günümüzde federal hükûmetin finansman sektörüne verdiği gayet büyük sübvansiyonlarla ayakta durabilmektedirler. Bu desteğin azalması ve hatta kaybolması Charlotte gibi büyük finansman sektörü olan şehre gayet aksi etkiler yapacağı şüphesizdir.

Diğer bir alternatif Charlotte'un iktisat sektörlerinin diğer sektörlere kaydırılması olacaktır. Sağlık hizmetleri, enerji sektörü, hatta oto sporları Charlotte için uygun görülmektedir. Neredeyse iflas eden Wachovia merkezi için yarı-iflastan hemen önce tamamlamış olan bir gökdelenin "Duke Enerji" adli bir enerji firması tarafından alınıp merkez yapılması bu gelişmeye bir gösterge olabileceği kabul edilmektedir. .

Kardeş şehirler
Charlotte'un şu kardeş şehirler resmi bağlantıları vardır:

Resimler

Ayrıca bakınız
 Kuzey Karolina

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Resmi websitesi
 Wikivoyage "Charlotte" maddesi
 "Visit Charlotte" Charlotte Konferans ve Ziyaretciler Rehberi
  DMOZ Open Directory projesi "Charlotte" maddesi
  Charlotte Ticaret Odasi websitesi

Charlotte


"How to Talk to Girls at Parties" ("Cum să vorbești cu fetele la petreceri") este o povestire științifico-fantastică din 2006 scrisă de Neil Gaiman.

Rezumat

Povestea este despre un cuplu de adolescenți  britanici din anii 1970, Enn și Vic, care merg la o petrecere pentru a se întâlni cu fete, doar pentru a descoperi că fetele sunt foarte diferite de așteptările băieților.

Enn este un băiat timid, pe care Vic îl încurajează să vorbească cu fetele pur și simplu. În timp unei petreceri, Enn începe să discute cu trei fete foarte frumoase dar ciudate. Pe măsură ce se concentrează în a "face o mișcare" în privința fetelor, este dezvăluit cititorului că acestea sunt de pe o altă planetă. Povestirea este, de asemenea, plină de umor.

În 2007 a fost nominalizată la Premiul Hugo pentru cea mai bună povestire și a câștigat Premiul Locus pentru cea mai bună povestire.

Ecranizare

Un film artistic britanico-american este programat a fi realizat de See-Saw Films în regia lui John Cameron Mitchell, cu un scenariu de Philippa Goslett și John Cameron Mitchell. Actorii principali sunt  Elle Fanning, Alex Sharp, Nicole Kidman, Ruth Wilson și Matt Lucas.

Povestiri din 2006
Povestiri științifico-fantastice
Premiul Locus
Povestiri umoristice
Povestiri britanice

How to Talk to Girls at Parties


Danish Aviation Systems danska je tvrtka koja proizvodi bespilotne letjelice, optičke prozivode i dijelove za zrakoplove. Osnovala je 2009. skupina mladih danskih inženjera. Sjedište tvrtke nalazi se u gradu Rosklideu, blizu Kopenhagena.

Od bespilotnih letjelica, tvrtka najviše proizvodi dronove, koji se koriste u poljoprivredi za nadzor zemljišta, u arhitekturi za izradu nacrta i planova te u znanstvene svrhe, za proučavanja u biologiji, zemljopisu i geofizici.  Tako je u srpnju 2014. tvrtka nekoliko svojih dronova poslala u istraživanje Sjevernog Atalntika radi praćenja količine snijega i leda te selidbe različitih vrsta ptica i kitova.

Od ostalih proizvoda, tvrtka razvija kamere s malim frekvencijama elektromagnetskog zračenja (infrakamere), optičke senzore, optička vlakna, RGB kamere i električne uređaje s visokom razlučivosti i HD prijenosom uživo (ponajprije razvoj, ali ne i proizvodnja televizora).

Tvrtka na znanstvenom području usko surađuje s danskim obrazovnim institucijama i sveučilištima. Većinu zaposlenika čine mladi, diplomirani inženjeri.

Njezine proizvode otkupljuju brojne velike tvrtke poput Siemensa, Fraunhoffera, COWI-ija i sl. Ostatak proizvoda se izvozi u Europu, SAD i Aziju, ponajviše Kinu, Južnu Koreju i Japan, gdje su glavna konkurencija Sony-iju, Panasonicu i drugim velikim proizvođačima.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice tvrtke

Zrakoplovne tvrtke
Danske proizvodne tvrtke

Danish Aviation Systems


Martín Rodríguez (Rosario, 4 de diciembre de 1985) es un jugador argentino de rugby que se desempeña como fullback o centro. Jugó para los Pumas de 2009 a 2012.

Honores

Pumas 2009, 2010 & 2011; Jaguares 2009; Pumas 7's 2006, 2007, 2008 & 2009.

Seven: 11
2009: 6-7/02: Wellington; 14-15/02: San Diego; 5-6-7/03: RWC Dubái; 27-28/03: Hong Kong; 3-5/04: Adelaida.
2008: 28-29/11: Dubái; 5-6/12: George.
2007: 26-27/05: Londres; 2-3/06: Edimburgo.
2006: 1-2/12: Dubái; 8-9/12: George.

Récord personal
Tests: 15 (61 puntos – 2 tries, 12 penales, 1 drop & 6 conversión).
2011: 20/08 vs. Gales; RWC: 10/09 vs. Inglaterra (2 penales); 17/09 vs. Rumania (1 penal & 5 conversiones); 25/09 vs. Escocia; 02/10 vs. Georgia; 09/10 vs. Nueva Zelanda.
2010: 12/06 vs. Escocia; 19/06 vs. Escocia; 26/06 vs. Francia; 13/11 vs. Italia (1 try); 20/11 vs. Francia; 28/11 vs. Irlanda
2009: 14/11 vs Inglaterra (3 penales); 21/11 vs. Gales (1 try, 1 conversión & 3 penales); 28/11 vs. Escocia (2 penales & 1 drop).

Otros partidos
3 (17 puntos – 1 try & 4 penales).
2011: 04/06 vs. Barbarians Franceses; 06/08 vs. Sudamérica Invitación (1 try).
2009: 6/06 vs. Inglaterra Saxons (4 penales).

Tours
2011: Gales & Inglaterra - Nueva Zelanda (RWC).
2010: Italia, Francia & Irlanda
2009: Inglaterra, Gales & Escocia
Campeón del circuito mundial de seven con sede en San Diego 2009
Sub Campeón mundial se seven y goleador por el Seleccionado Argentino en Dubái 2009
En 2009 integró el equipo Pampas XV que desempeñó el primer torneo en Sudáfrica llamado Vodacom Cup, siendo el goleador, además ese mismo año, con su Club Atlético del Rosario también fue goleador del torneo de la Unión de Rugby de Buenos Aires (URBA), ganando el premio jugador más destacado, galadón otorgado por un jurado de rugbistas calificados y considerados notables de su país.

Dos veces fue nominado al premio Clarín (2009 y 2010); en 2010 ganó el premio como mejor jugador.

Su debut mundialista en Los Pumas seleccionado de Argentina fue en el mundial Nueva Zelanda 2011, para ello fue seleccionado en mayo de 2010 en un conjunto de más de 40 jugadores para representar a Argentina en la gira del torneo Mundial de Nueva Zelanda.

Perfil

Martín Rodríguez posee una patada magnífica y de movimientos inteligentes. Ha tenido una gran carrera en Seven, obteniendo la Copa en San Diego 2009. En el 2010, firmó su primer contrato profesional con el Stade Francais. Ese mismo año, participó con los Pampas XV durante la Vodacom Cup y fue parte del plantel de Los Pumas en la gira por Europa, durante el mes de junio. Previamente, en su primera gira con Los Pumas en noviembre del 2009, marcó todos los puntos del equipo argentino durante los tres partidos que disputó, ante Inglaterra, Gales y Escocia. Dos años después, en el 2011, disputó su primera Copa del Mundo en Nueva Zelanda.

Referencias

Deportistas de Rosario
Jugadores de rugby de Argentina
Nacidos en Rosario (Argentina)

Martín Rodríguez Gurruchaga


Die Tiara ist in der Heraldik eine gemeine Figur und wird recht einheitlich im Wappen dargestellt. Als Regnum oder Triregnum, also Dreifachkrone, ist sie dem Papstwappen und dem Wappen des Vatikans vorbehalten. Die Darstellung erfolgt in Gold und drei miteinander verschmolzene Kronenreife werden vom Reichsapfel auf der Spitze geziert. Diese Form ist etwa seit Papst Clemens V. (1303–1314) die heute bekannte und mit verschiedenfarbigen Streifen zwischen den Kronenreifen in Purpur, Blau und Grün fast unverändert. Die Tiara schwebt gelegentlich über dem Schlüsselpaar aus Binde- und Löseschlüssel.

Anfänglich war diese Tiara nur eine weiße Mütze in der Form eines Zuckerhutes.
Die Tiara kann im Wappen oder Feld, aber auch im Oberwappen sein. Auf verschiedenen Münzen ist sie abgebildet.

Siehe auch
 Tiara
 Papstwappen

Einzelnachweise

Weblinks

Christliches Symbol (Heraldik)

Tiara (Heraldik)


Bloody Sunday was an event which took place in London, England on 13 November 1887, when a crowd of marchers protesting about unemployment and the Irish Coercion Acts, as well as demanding the release of MP William O'Brien, clashed with the Metropolitan Police. The demonstration was organised by the Social Democratic Federation and the Irish National League. Violent clashes took place between the police and demonstrators, many "armed with iron bars, knives, pokers and gas pipes". A contemporary report noted that 400 were arrested and 75 persons were badly injured, including many police, two policemen being stabbed and one protester bayonetted.

Background

Gladstone's espousal of the cause of Irish home rule had split the Liberal Party and made it easy for the Conservatives to gain a majority in the House of Commons. The period from 1885 to 1906 was one of Tory dominance, with short intermissions. Coercion Acts were the answer of British governments perturbed by rural unrest in Ireland, and they involved various degrees of suspension of civil rights. Although one purpose of the 13 November demonstration was to protest about the handling of the Irish situation by the Conservative government of Lord Salisbury, it had a much wider context.

The Long Depression, starting in 1873 and lasting almost to the end of the century, created difficult social conditions in Britain—similar to the economic problems that drove rural agitation in Ireland. Falling food prices created rural unemployment, which resulted in both emigration and internal migration. Workers moved to the towns and cities in thousands, eroding employment, wages and working conditions. By November 1887, unemployed workers' demonstrations from the East End of London had been building up for more than two years. There had already been clashes with the police and with the members of upper class clubs. Trafalgar Square was seen symbolically as the point at which the working-class East End met the upper-class West End of London, a focus of class struggle and an obvious flashpoint.

This attracted the attention of the small but growing socialist movement – the Marxists of both the Social Democratic Federation (SDF) and Socialist League, and the reformist socialists of the Fabian Society. Police and government attempts to suppress or divert the demonstrations also brought in the radical wing of the Liberal Party and free speech activists from the National Secular Society.

The working class in British cities contained many people of Irish birth or origin. London, like industrial areas of northern England and western Scotland, had a large Irish working class, concentrated in the East End, where it rubbed shoulders with a diverse population, including increasing numbers of Jews from Eastern Europe.

Demonstration of 13 November

Some 30,000 people, "mostly respectable spectators", encircled Trafalgar Square as at least 10,000 protesters marched in from several different directions, led by (among others) Elizabeth Reynolds, John Burns, William Morris, Annie Besant and Robert Cunninghame-Graham, who were primarily leaders of the Social Democratic Federation. Also marching were the Fabian playwright George Bernard Shaw, Eleanor Marx, and Charlotte Wilson.

There were approximately 14,000 police officers for 5.5 million Londoners.
Two thousand police and 400 troops were deployed to halt the demonstration. Burns and Cunninghame-Graham were arrested and imprisoned for six weeks. Annie Besant, who was a Marxist, Fabian and secularist, spoke at the rally and offered herself for arrest, but the police declined to do so. Of the 400 arrested, 50 were detained in custody.

At some point James Compton Merryweather, head of the firm Merryweather & Sons, and a Conservative supporter, offered to use a 400-gallons-per-minute steam fire engine as a water cannon of the day to clear the rioters from Trafalgar Square. However the Commissioner of the Metropolitan Police, Sir Charles Warren, declined.

In the fighting, many rioters were injured by police truncheons and under the hooves of police horses. The British Army dispatched a force of 400 men, consisting of both infantry and cavalry. Although the infantry were marched into position with bayonets fixed, they were not ordered to open fire and the cavalry were not ordered to draw their swords. An Australian newspaper, of conservative political orientation, reported that the wounds received by the mob were less severe than those of the constables.

Aftermath
The following Sunday, 20 November, saw another demonstration and more casualties. According to a report in the partisan Socialist Review, among them was a young clerk named Alfred Linnell, who was run down by a police horse, dying in hospital a fortnight later from complications of a shattered thigh.

The funeral of Linnell on 18 December provided another focus for the unemployed and Irish movements. William Morris, leader of the Socialist League, gave the main speech and "advocated a holy war to prevent London from being turned into a huge prison". A smaller but similar event marked the burial of another of those killed, W. B. Curner, which took place in January. The release of those imprisoned was celebrated on 20 February 1888, with a large public meeting. Henry Hyndman, leader of the SDF, violently denounced the Liberal Party and the Radical MPs who were present.

See also
Belgian strikes of 1886

References

Bibliography
 Thompson, E. P. William Morris: Romantic to Revolutionary, Merlin Press, London, 1977
 Taylor, Anne. Annie Besant: A Biography, Oxford University Press, 1991 (also US edition 1992)

1887 in London
1887 in the United Kingdom
History of Ireland (1801–1923)
19th-century riots in London
Social Democratic Federation
1880s riots
Metropolitan Police operations

Bloody Sunday (1887)


Trois navires de la marine polonaise ont porté le nom dORP Grom :

 l'ORP Grom, un destroyer lancé en 1936 et coulé en 1940 ;
 l'ORP Grom, un destroyer lancé en 1950 et détruit en 1977 ;
 l'ORP Grom, un navire d'attaque rapide lancé en 1994 et toujours en service.

Grom

ORP Grom


Serile de Poezie de la Struga (în , СВП; transliterat Struški večeri na poezijata, SVP) este un festival internațional de poezie care are loc anual în Struga, Macedonia. Pe parcursul mai multor decenii de existență, festivalul a acordat cel mai prestigios premiu, Cununa de Aur, unora dintre cei mai renumiți poeți internaționali, printre care: Mahmoud Darwish, Sachchidananda Hirananda Vatsyayan Agyey, W. H. Auden, Joseph Brodsky, Allen Ginsberg, Bulat Okudzhava, Pablo Neruda, Eugenio Montale, Léopold Sédar Senghor, Artur Lundkvist, Hans Magnus Enzensberger, Nichita Stănescu, Ted Hughes, Ko Un, Adunis, Makoto Ooka, Miroslav Krleža, Yehuda Amichai, Seamus Heaney, Tomas Gösta Tranströmer, Bei Dao, precum și unor autori autohtoni ca Blaže Koneski și Mateja Matevski.

Istoric

Festivalul a fost organizat începând din 1961, în orașul Struga, pe atunci în Republica Populară Macedonia, doar cu poeți macedoneni, dar în 1963 a extins lista de participanți cu poeți din întreaga fostă Republica Socialistă Federativă Iugoslavia. Premiul Frații Miladinov a fost acordat pentru cea mai bună carte de poezie publicată între două festivaluri consecutive. În anul 1966 evenimentul s-a transformat într-un festival cultural internațional. Premiul internațional Cununa de Aur a fost instituit în același an, iar primul său destinatar a fost Robert Rozhdestvensky. În 2003, într-o strânsă colaborare cu UNESCO, Festivalul a instituit un alt premiu internațional numit Podurile din Struga pentru cea mai bună carte de poezie a unui autor debutant. Pe parcursul îndelungatei sale existențe, festivalul a găzduit circa 4.000 de poeți, traducători, eseiști și critici literari din aproximativ 95 de țări ale lumii.

Festivalul i-a premiat pe unii dintre cei mai mari poeți ai lumii, inclusiv pe câțiva câștigători ai Premiului Nobel pentru literatură ca Joseph Brodsky, Eugenio Montale, Pablo Neruda și Seamus Heaney, primul membru african al Academiei Franceze Léopold Sédar Senghor, care a fost, de asemenea, președinte al Senegalului, poetul oficial regal Ted Hughes, W. H. Auden, care este considerat de mulți ca fiind unul dintre cei mai mari scriitori ai secolului al XX-lea, și mulți alții.

Un subiect de interes este faptul că festivalul a premiat adesea poeți străini care erau considerați dizidenții în țările lor precum poetul rus exilat Joseph Brodsky, poetul chilian Pablo Neruda, poetul american din generația beat Allen Ginsberg, bardul sovietic Bulat Okudzhava și mulți alții.

În memoria laureaților, sunt dezvelite plăci memoriale fiecăruia dintre ei în Parcul Poeziei, amenajat în apropiere de Centrul Cultural din Struga.

Organizare
Festivalul are oficii în Struga și în Skopje (un șef de birou, un director executiv și un secretar tehnic) și este organizat de un consiliu al Festivalului, care este format din profesioniști cunoscuți în domeniul poeziei (poeți, critici literari, traducători și profesori de cultură și literatură comparată).

Evenimente
Festivalul constă din mai multe evenimente organizate în diferite locații:

 Ceremonia de deschidere pe platoul din fața Centrului Cultural din Struga, inclusiv o lectură tradițională a Tga za jug (în limba macedoneană: Т'га за југ, Dorul față de Sud), celebrul poem liric nostalgic scris de poetul originar din Struga Konstantin Miladinov în timpul vieții sale în Imperiul Rus.
Meridijani (Меридијани, Meridiane) - o lectură de poezii realizată de mai mulți poeți internaționali în Centrul Cultural după ceremonia de deschidere.
Portret na Laureatot (Портрет на Лауреатот,Portretul laureatului) - un eveniment dedicat laureatului premiului principal organizat în mod tradițional în biserica Sf. Sofia din orașul învecinat Ohrid, acompaniat de obicei de muzică clasică, muzică de operă sau muzică populară autohtonă sau internațională.
Noći bez interpukcija (Ноќи без интерпукција, Nopți fără punctuație) - evenimente artistice multimedia oferind forme experimentale de prezentări poetice, care pot include, de asemenea, alte arte precum muzica și arta video.
 Picnicul poetic zilnic de la izvoarele Sveti Naum de lângă Lacul Ohrid, inclusiv muzică și dansuri etnice macedonene.
Mostovi (Мостови, Poduri) - ceremonia de închidere organizată la Podul Poeziei de pe râul Drim din Struga, inclusiv lecturi de poezie și ceremonia de premiere.

Alte evenimente includ ateliere de creație, mese rotunde pe diverse teme sociale și influența lor asupra poeziei etc.

Un alt eveniment este așa-numita Caravana Poeziei, care constă din spectacole de poezie în întreaga țară. De obicei, după încheierea Festivalului, sunt organizate lecturi de poezie în capitala națională, Skopje.

Premii
Zlaten Venec na Poezijata (Златен Венец на Поезијата, Cununa de Aur a Poeziei), principalul premiu internațional acordat unui poet de renume mondial în viață pentru activitatea în domeniul poeziei. Numele laureatului este făcut public, de obicei, cu mai multe luni în avans.
Brakja Miladinovci (Браќа Миладиновци, Premiul Frații Miladinov) pentru cea mai bună carte publicată între două festivaluri.
Podurile din Struga, pentru cel mai bun autor debutant.
Iselenička gramota, pentru poeții din diaspora macedoneană.

Laureații premiului Cununa de Aur
 1966 Robert Rozhdestvensky (URSS)
 1967 Bulat Okudzhava (URSS)
 1968 László Nagy (Ungaria)
 1969 Mak Dizdar (RS Bosnia și Herțegovina, RSF Iugoslavia)
 1970 Miodrag Pavlović (RS Serbia, RSF Iugoslavia)
 1971 W. H. Auden (SUA)
 1972 Pablo Neruda (Chile)
 1973 Eugenio Montale (Italia)
 1974 Fazıl Hüsnü Dağlarca (Turcia)
 1975 Léopold Sédar Senghor (Senegal)
 1976 Eugène Guillevic (Franța)
 1977 Artur Lundkvist (Suedia)
 1978 Rafael Alberti (Spania)
 1979 Miroslav Krleža (RS Croația, RSF Iugoslavia)
 1980 Hans Magnus Enzensberger (RFG)
 1981 Blaže Koneski (RS Macedonia, RSF Iugoslavia)
 1982 Nichita Stănescu (RS România)
 1983 Sachchidananda Hirananda Vatsyayan Agyey (India)
 1984 Andrey Voznesensky (URSS)
 1985 Yiannis Ritsos (Grecia)
 1986 Allen Ginsberg (SUA)
 1987 Tadeusz Różewicz (Polonia)
 1988 Desanka Maksimović (RS Serbia, RSF Iugoslavia)
 1989 Thomas W. Shapcott (Australia)
 1990 Justo Jorge Padrón (Spania)
 1991 Joseph Brodsky (SUA)
 1992 Ferenc Juhász (Ungaria)
 1993 Gennadiy Aygi (Ciuvașia, Federația Rusă)
 1994 Ted Hughes (Marea Britanie)
 1995 Yehuda Amichai (Israel)
 1996 Makoto Ooka (Japonia)
 1997 Adunis (Siria)
 1998 Liu Banjiu (China)
 1999 Yves Bonnefoy (Franța)
 2000 Edoardo Sanguineti (Italia)
 2001 Seamus Heaney (Irlanda)
 2002 Slavko Mihalić (Croația)
 2003 Tomas Tranströmer (Suedia)
 2004 Vasco Graça Moura (Portugalia)
 2005 William S. Merwin (SUA)
 2006 Nancy Morejón (Cuba)
 2007 Mahmoud Darwish (Palestina)
 2008 Fatos Arapi (Albania)
 2009 Tomaž Šalamun (Slovenia)
 2010 Lyubomir Levchev (Bulgaria)
 2011 Mateja Matevski  (Macedonia)
 2012 Mongane Wally Serote (Africa de Sud)
 2013 José Emilio Pacheco (Mexic)
 2014 Ko Un (Coreea de Sud)
 2015 Bei Dao (China)
 2016 Margaret Atwood (Canada)

Publicații
Organizația Serile de Poezie de la Struga este implicată de asemenea în publicarea de cărți.

Antologii de poezie
 1971 Poezia italiană contemporană
 1972 Poezia sovietică contemporană
 1972 Antologie de poezie românească
 1973 Poezia poloneză contemporană
 1974 Poezia chiliană contemporană
 1976 Poezia finlandeză
 1977 Poezia algeriană contemporană
 1978 Poezia palestiniană contemporană
 1978 Poezia germană din sec. al XX-lea
 1979 Poezia americană modernă
 1980 Noua poezie maghiară
 1980 Poezia indiană contemporană
 1981 Poezia greacă contemporană
 1982 Poezia austriacă din sec. al XX-lea
 1983 Poezia venezueleană contemporană
 1983 Poezia contemporană a Cehoslovaciei
 1984 Poezia egipteană contemporană
 1985 Noua poezie chineză
 1987 Poezia australiană contemporană
 1988 Poezia suedeză contemporană
 1989 Poezia belgiană contemporană
 1990 Poezia britanică contemporană
 1991 Poezia elvețiană contemporană
 1992 Poezia contemporană din Luxemburg
 1993 Poezia italiană contemporană
 1994 Poezia germană contemporană
 1995 Poezia daneză contemporană
 1996 Poezia albaneză contemporană
 1997 Poezia coreeană contemporană
 1998 Poezia spaniolă din sec. al XX-lea
 1999 Poezia bulgară contemporană
 2000 Poezia rusă contemporană
 2001 Poezia portugheză contemporană
 2002 Poezia tunisiană contemporană
 2003 Poezia indiană contemporană scrisă în limba engleză
 2004 Poezia olandeză contemporană
 2005 Poezia israeliană contemporană
 2006 Poezia caraibeană contemporană
 2007 Poezia turcă contemporană
 2008 Poezia ucraineană contemporană
 2009 Poezia norvegiană contemporană
 2010 Poezia azeră contemporană
 2011 Poezia din țările slave
 2012 Poezia mongolă contemporană
 2013 Poezia slovenă contemporană

Referințe

Legături externe
 Struga Poetry Evenings website
 World poetry comes to Struga — Southeast European Times
 UNESCO DG, Irina Bokova celebrates the 50th anniversary of the Struga Poetry Evenings
 World Poetry Day — UNESCO official portal
 Celebration of World Poetry Day — UNESCO official portal
 Struga Poetry Evenings Festival — UNESCO official website
 Exploring Macedonia National Tourism Portal
 Macedonia: Decades-Old International Poetry Festival in Focus - Global Voices

Festivaluri
Poezie

Serile de Poezie de la Struga


El mbaipy (en guaraní moderno, pronunciado mbaipɨ), herencia de la unión de las gastronomías cario-español,  que ocurrió con la fundación de Asunción, que lo convierte en un plato originario y tradicional de la gastronomía de Paraguay, también es consumido en el nordeste argentino. Esta comida presenta cierta similitud a la polenta, aunque los orígenes de ambas comidas son distintos. Además, el mbaipy es anterior a la polenta, ya que el maíz es un vegetal nativo de América, y los nativos ya preparaban comida a base de harina de maíz antes de la llegada de los primeros colonizadores a América.

Más allá de que el mbaipy sea más común prepararlo con harina de maíz amarillo de molienda fina, presenta algunas variantes según el tipo de harina (maíz amarillo, maíz blanco o fariña/harina de mandioca), mientras que la polenta siempre está hecha a base de harina desalmidonada de maíz amarillo, de molienda gruesa. Por todo esto, el mbaipy y la polenta no presentan conexión histórica alguna, y su preparación y sabor es diferente.

Debido a que el maíz, mandioca, batata, etc. era base en la alimentación de los guaraníes, el mbaipy era de consumo común desde antes de la llegada de los españoles, aunque con menos ingredientes que el preparado actualmente. Con el correr del tiempo, este plato quedó en la gastronomía de la zona que antiguamente era habitada por distintas parcialidades debido a que la versión primitiva y contemporánea de este alimento no precisa de huevos, leche, queso y grasa vacuna, a diferencia de otras comidas criollas de origen mestizo.

Características
La base del mbaipy es harina de maíz amarillo, aunque existen algunas variantes; una de ellas, es la preparada a base de harina de mandioca/tapioca/fariña, que no es lo mismo que la fécula/almidón de mandioca usado para hacer la chipa y el mbeyú. Otra variante está hecha a base de harina de maíz blanco, y otra preparada con harina de trigo (muy común en el sur de Corrientes). A estos se le suele añadir algunos vegetales como la cebolla, queso, y alguna carne que puede ser: pollo, charqui o chorizo colorado  que es similar a la butifarra. En las zonas rurales se suele hacer con pollo o con charqui, mientras que en las zonas urbanas es más común hacerlo con chorizo colorado.

Historia y origen
Existe la idea equivocada de nombrar a la gastronomía paraguaya como "gastronomía guaraní". La gastronomía paraguaya nace de la fusión de la culinaria española y la cocina cario-guaraní, que se desarrolló por influencias de los padres franciscanos, los españoles y los criollos asuncenos, el cual tuvo lugar en Asunción y sus alrededores. Pueblos como Tobatí, Atyrá, Altos, Areguá, Ypané, Guarambaré, Itá y Yaguarón son ejemplos vivos de cómo la cultura paraguaya se desarrolló fuera y lejos de la influencia mercantil de los jesuitas. Cuando los jesuitas fueron expulsados en 1767, los nativos volvieron a su hábitat natural (la selva misionera) mas no fueron a Asunción y su zona de influencia para educar o enseñar, prueba de ello es la extinción de la cerámica jesuita y no así la franciscana que sigue viva en Itá, Areguá y Tobatí.

La cocina base de los cario-guaraníes consistía en la caza, la pesca, sus cultivos de granos, sus técnicas y métodos de cocción así como los utensilios que elaboraban. Los primeros antecedentes del sincretismo cario-guaraní español tuvieron lugar en la época de la fundación de Asunción y alrededores, donde posteriormente se fundaron las reducciones franciscanas de Altos, Atyrá, Guarambaré, Itá, etc. En la Gobernación del Paraguay se circunscribía una jurisdicción católica llamada «Provincia Paraguaria». Esta provincia, entonces dependiente del Virreinato del Perú, abarcaba las regiones de Paraguay, Argentina, Uruguay y partes de Bolivia, Brasil y Chile (entre 1604 y 1617). Desde 1617, la Provincia Paraguaria fue desmembrada a la Gobernación del Río de la Plata y la Gobernación del Paraguay, quedando así bajo la jurisdicción de esta última. Posteriormente esta región pasó a pertenecer al efímero Virreinato del Río de la Plata (1776-1810). La cultura desarrollada en el Gran Paraguay fue muy fuerte, ya que los guaraníes fueron usados por los conquistadores y los evangelizadores como intermediarios con otros pueblos amerindios. Por estos motivos, la cultura paraguaya que caracteriza a Asunción se conservó fuerte en esta zona, y a su vez se extendió hacia zonas donde más tarde se introdujo el ganado vacuno, con la fundación de Corrientes en 1588, la ciudad más antigua del NEA.

En las bitácoras (de viajeros como el alemán Ulrico Schmidl) y en los registros históricos de la época virreinal aparece en varios párrafos que los carios guaraníes (tribu que habitaba la zona de Asunción) preparaban tortas y panes a base de mandioca, maíz y choclo dulce mezclados con grasa animal, conocidos como "mbuyapé" ("pan" en guaraní). La alimentación cario-guaraní fue complementada con alimentos criollos que aportaron consigo los españoles desde el viejo continente. Esto se debió a la introducción del ganado vacuno en 1556, y a partir de estos se obtenían «nuevos» alimentos tales como: carne de res y oveja, leche, huevos, quesos, etc. De esta manera, las comidas con ingredientes de la base gastronómica cario-guaraní (maíz, mandioca, zapallo, batata, etc.) se entremezclaron con ingredientes traídos por los españoles (carne, leche, quesos, huevos, etc.). Dicha unión dio lugar a comidas que se han consumido desde esa época virreinal hasta la actualidad. Fue en este contexto donde se originó la receta de los platos típicos paraguayos que tienen como ingredientes base la mandioca, maíz, queso, leche y carne vacuna.

Véase también
 Polenta

Referencias

Gastronomía de Argentina
Gastronomía de Paraguay
Productos de maíz

Mbaipy


Parchetul European (European Public Prosecutor's Office, EPPO) este un organism independent al Uniunii Europene (UE) care a fost înființat în baza Tratatului de la Lisabona între 22 din cele 27 de state membre ale UE, utilizând procedura "cooperării consolidate". Acesta are sediul la Luxemburg, alături de Curtea Europeană de Justiție (ECJ) și Curtea Europeană de Conturi (ECA).

Rol și structură
Rolul EPPO este investigarea și urmărirea penală a fraudei împotriva bugetului UE și a altor infracțiuni împotriva intereselor financiare ale UE, inclusiv a fraudei privind fondurile UE de peste 10.000 de euro și a cazurilor de fraudă transfrontalieră în materie de TVA care implică daune mai mari de 10 milioane de euro. Anterior, doar autoritățile naționale ar fi putut investiga și urmări penal aceste infracțiuni și nu puteau să acționeze dincolo de granițele lor. De asemenea, OLAF, Eurojust și Europol nu aveau capacitatea de a acționa. Organismul este destinat să fie descentralizat, bazat pe procurori europeni delegați localizați în fiecare stat membru. Biroul central va avea un procuror șef european, susținut de 20 de procurori europeni, personal tehnic și de investigație. EPPO poate solicita arestarea unui suspect, însă acest lucru trebuie confirmat de autoritatea națională.

Procurorul-șef european are un mandat de 7 ani, care nu va putea fi reînnoit.

Istoric
Ideea unui Parchet European a fost susținută de fostul comisar pentru justiție, libertate și securitate, Franco Frattini, în cadrul planurilor de consolidare a agenției Eurojust. Frattini a declarat în august 2007 că este "convins că Europa va avea propriul său procuror general, în viitor". El a afirmat că un procuror "se poate dovedi util" în domeniile "în care sunt în joc interese importante europene", și anume în ceea ce privește combaterea criminalității financiare, a fraudei și a falsului la nivel european.

Președintele Comisiei Europene, Jose Manuel Barroso, în discursul său adresat Parlamentului European cu privire la starea Uniunii din septembrie 2012, a anunțat prezentarea unei propuneri de creare a unui Parchet European. În iulie 2013, Comisia Europeană, la inițiativa vicepreședintelui Viviane Reding și a comisarului Algirdas Semeta, a propus un regulament privind înființarea unui Parchet European. Pentru a fi adoptat era nevoie de acordul în unanimitate al Consiliul și de aprobarea Parlamentului European. După mai mult de trei ani de negocieri, Consiliul nu a reușit să ajungă la un acord unanim cu privire la propunere. În această situație, conform tratatelor UE, cooperarea consolidată poate fi întreprinsă de un grup de cel puțin nouă state membre.

În aprilie 2017, 16 state membre, printre care și România, au lansat cooperarea consolidată privind Parchetul European.
Ulterior, și alte țări au decis să se alăture eforturilor pentru a proteja bugetul UE împotriva fraudei, astfel că în prezent, sunt 22 de state membre participante. Regulamentul privind EPPO a intrat în vigoare la 20 noiembrie 2017.

Alegerea procurorului-șef european

Comunicarea privind funcția de procuror-șef european a fost publicată la 19 noiembrie 2018, cu termenul limită de depunere a cererilor la 14 decembrie 2018. Comitetul special de selecție, format din 12 persoane din rândul foștilor membri ai Curții de Justiție și ai Curții de Conturi, membri naționali ai Eurojust, membri ai instanțelor supreme naționale sau procurori și juriști de înalt nivel, a avut ca principala sarcină elaborarea unei liste scurte de candidați pentru această funcție.

În ședința din 1 februarie 2019, Comitetul de selecție a luat decizia și a trimis lista scurtă de trei nume la Parlamentul European și Consiliul UE, pe primul loc clasându-se Laura Codruța Kövesi, urmată de procurorul francez Jean-François Bohnert și procurorul german Andrés Ritter. A urmat în 20 februarie reuniunea COREPER II, unde reprezentanții celor 22 de state membre au votat pentru cei trei candidați, Jean-François Bohnert primind 50 de voturi iar Laura Codruța Kövesi și Andrés Ritter au obținut câte 29 de voturi.

În urma audierilor din 26 februarie de Comisiile reunite pentru libertăți civile, justiție și afaceri interne (LIBE) și control bugetar (CONT) ale Parlamentului European, Laura Codruța Kövesi s-a clasat pe primul loc. Membrii Comisiei LIBE au acordat 26 de voturi pentru Kövesi, 22 de voturi pentru Bohnert și un vot pentru Ritter, iar membrii Comisiei CONT 12 voturi pentru Kövesi, 11 voturi pentru Bohnert și un vot pentru Ritter. Negocierile dintre Parlamentul European și Consiliul UE privind decizia asupra primului procuror-șef european nu au dus la nici un rezultat, urmând ca discuțiile să fie reluate după alegerile europarlamentare.

La 19 septembrie 2019, Kövesi a fost votată de Consiliul UE pentru șefia Parchetului European cu 17 voturi din 22 de state care participă la Parchetul European iar la 23 septembrie, echipele de negociere ale Parlamentului și Consiliului au ajuns la un acord, desemnând-o pe Laura Codruța Kövesi drept primul procuror-șef european. Președintele Comisiei pentru libertăți civile a declarat: "Doamna Kövesi este alegerea perfectă pentru funcția de procuror-șef european. Are competențe profesionale desăvârșite. Mai mult, România nu deține pentru moment nici un post cheie la nivel european, iar doamna Kövesi va deveni una dintre femeile-lider ale Uniunii."

La 16 octombrie 2019, ultimul pas pentru numirea Laurei Codruța Kovesi în funcția de procuror-șef european a fost făcut, iar Parlamentul European a confirmat-o oficial pe fosta șefă DNA în funcția de conducere a Parchetului European. Decizia a fost luată în Conferința președinților grupurilor politice din Parlament.

Note

Legături externe

Dreptul Uniunii Europene
Sistemul politic al Uniunii Europene

Parchetul European


Biserica de zid cu hramul "Sfântul Dimitrie" din Tinăud, oraș Aleșd, județul Bihor, datează din secolul XVII . Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: .

Istoric și trăsături
Biserica din Tinăud este ctitorită de un domnitor peregrin prin aceste locuri: Constantin Șerban Basarab, nepotul lui Matei Basarab, a fost domn al Țării Românești între anii 1654-1658. Între anii 1656-1658 a ctitorit actuala Catedrală Patriarhală din București, zidită initial pentru a fi o mănăstire, însă ea a devenit succesiv Catedrală Mitropolitană, iar mai apoi Catedrală Patriarhală. Ctitoria a fost așezată sub protecția Sfinților Împărați Constantin și Elena. În anul 1658 Constantin Șerban Basarab este alungat de pe scaunul Țării Românești de către turci, în urma unui complot al boierilor. Se refugiază în Ardeal, la bunul său prieten, principele transilvănean Gheorghe Rákóczi al II-lea, care îi vinde domenii în zona Aleșdului. A locuit în Castelul de la Piatra Șoimului, din apropiere de Peștiș, împreună cu soția lui, domnița Bălașa și cu o parte din sfetnicii lui credincioși. Așa a găsit domnitorul pribeag pe aceste meleaguri ruinele fostei mănăstiri de la Tinăud. A început rectitorirea ei, zidind-o de data aceasta din piatră, finalizând lucrările în anul 1659 și punând-o sub ocrotirea unui sfânt militar, Sfântul Dimitrie, nădăjduind într-un ajutor al sfântului, pentru a-și putea recupera tronul domnesc. Biserica este o constructie ce îmbină stilul muntenesc și cel transilvănean, dar una foarte mare pentru acele vremuri. Este astăzi cea mai veche biserică ortodoxă de zid din Bihor. De-a lungul vremii biserica de la Tinăud a jucat un rol foarte important, atât din punct de vedere spiritual, cât și din punct de vedere cultural.

Biserica este tencuită în exterior în terasit, iar interiorul a fost pictat de către Dimitrie Bănică din București,între anii 1990-1992. Iconostasul datează din secolul XVIII, ușile împărătești, icoanele praznicelor și ale celor 12 Apostoli, icoana Sfintei Treimi și a Mântuitorului Hristos coborât de pe cruce sunt originale, de secol XVIII, iar pictura lor e atribuită lui David din Pitești.

Șirul preoților slujitori de la Tinăud are continuitate neîntreruptă de la anul 1672, când este amintit marele preot și cărturar Popa Pătru din Tinăud, care semna cu titlul de Protopop, probabil în jurul ctitoriei voievodale de la Tinăud să fii existat și o formă de organizare bisericească. Despre el se crede că ar fi făcut parte din suita domnitorului Constantin Șerban Basarab și se știe cu certitudine că avea preocupări cărturărești, că a copiat mai multe cărți de învățătură, de credință și de slujbă, dintre care amintim: Cazania lui Varlaam, din anul 1643 și Liturghierul lui Macarie, de la anul 1508. Tot de numele lui Popa Pătru se leagă și prima școală de pe aceste meleaguri, probabil după modelul școlilor mănăstirești ce funcționau în Țara Românească. Alți preoți slujitori au fost: Popa Ioan, Mihai Popovici, Teodor Popovici, Ioan Popovici, Ioan Molnar Morărescu, George Molnar Morărescu, despre care se știe că a fost asesor al Consistoriului Eparhial din Oradea, ținând permanent legătura cu Episcopia Aradului, sub jurisdicția căreia se aflau parohiile ortodoxe din Bihor, după desființarea Episcopiei Oradei Mari. Alți preoți slujitori au fost: Iacob Ilarion, Ioan Erdeli, Victor Usturoi, Gheorghe Moțoc, Dumitru Panaite, Marcel Juvenalie, Adrian Botiș, despre care se știe că a suferit o condamnare în temnițele comuniste de la Aiud și Gherla. Șirul preoților slujitori continuă cu: Constantin Tarcău, Vasile Boșca, Ovidiu Bocșan si Horațiu Bocșan. Începând cu anul 2011, paroh la Tinăud este părintele Florian-Teodor Ardelean.

Vezi și
 Tinăud, Bihor

Note

Legături externe
 Fișă de monument
 Monumente istorice din România Fișă de monument

Monumente istorice din județul Bihor
Biserici ortodoxe în România
Biserici din județul Bihor
Biserici cu hramul Sfântul Dumitru
Biserici din secolul al XVII-lea din România

Biserica Sfântul Dumitru din Tinăud


Zemljopis:
 Asa (rijeka u Japanu)
 Asa (rijeka u Kazahstanu)
 Asa (rijeka u Venezueli)
 rijeka Sunzha ili Assa

Povijest:
 Asa od Jude, kralj Judeje

Ostalo:
 Asa (album), album grupe Falkenbach

Asa


In art history, the French term objet d'art describes an ornamental work of art, and the term objets d'art describes a range of works of art, usually small and three-dimensional, made of high-quality materials, and a finely-rendered finish that emphasises the aesthetics of the artefact. Artists create and produce objets d'art in the fields of the decorative arts and metalwork, porcelain and vitreous enamel; figurines, plaquettes, and engraved gems; ivory carvings and semi-precious hardstone carvings; tapestries, antiques, and antiquities; and books with fine bookbinding.

The National Maritime Museum, Greenwich, London, describes their accumulated artworks as a: "collection of objets d'art [which] comprises over 800 objects. These are mostly small, decorative art items that fall outside the scope of the Museum's ceramic, plate, textiles and glass collections." The artwork collection also includes metal curtain ties, a lacquered papier-maché tray, tobacco boxes, cigarette cases, découpage (cut-paper items), portrait miniatures, a gilt-brass clock finial, plaques, statuettes, plaquettes, a horse brass, a metal pipe tamper, a small glass painting, et cetera.

Objet de vertu

The objet de vertu, wherein vertu suggests rich materials and a higher standard of refined manufacture and finish; the classification usually excludes objects made for realising a practical function. As works of art, objets de vertu reflect the rarified aesthetic and conspicuous consumption characteristic of an aristocratic court — of the late-medieval Burgundian dukes, the Mughal emperors, or Ming China — such as the Lycurgus Cup, which is a cage cup made of Roman glass; the Byzantine agate "Rubens vase"; the Roman glass "Portland Vase", and onyx and chalcedony cameo carvings, whilst the pre–World War I production of objets d'art featured Fabergé eggs made of precious metals and decorated with gemstones.

A comparable term that appears in 18th- and 19th-century French sale catalogs, though now less used, is objets de curiosité, "objects of curiosity", now devolved into the less-valued curio.  Elaborate late Renaissance display pieces in silver that incorporate organic elements such as ostrich eggs, nuts of the coco de mer and sea-shells are grouped in a volume, published in 1991, as "The Curiousities" in the catalogues of the Waddesdon Bequest at the British Museum.

Images

See also

Treasury
Cabinet of curiosities

References

Decorative arts

Objet d'art


آيسايا بومان  ـ (ولد في واترلو بمقاطعة أونتاريو الكندية في 26 ديسمبر 1878، وتوفي في بالتيمور بالولايات المتحدة الأمريكية 1950) جغرافي أمريكي، رأس عدة بعثات علمية الي أمريكا الجنوبية، صحب الرئيس توماس ولسن عدة بعثات علمية الي أمريكا الجنوبية، صحب الرئيس توماس ولسن في مؤتمر فرساي مستشارا في شئون تخطيط الحدود. أسندت إليه نفس المهمة في وزارة الخارجية في الحرب العالمية الثانية رئيس جامعة جونز هوبكينز (1935 – 1948)

مؤلفاته

له عدة مؤلفات في الجغرافية السياسية منها:
 أمريكا الجنوبية (1915)
 جبال الأنديز في جنوب بيرو (1916)
 العالم الحديث : مشاكل في الجغرافية السياسية (1922).

روابط خارجية

مراجع

المجتمع الجغرافي الامريكي
أعضاء الأكاديمية الوطنية الأمريكية للعلوم
جغرافيون أمريكيون
خريجو جامعة هارفارد
خريجو جامعة ييل
رؤساء الاتحاد الجغرافي الدولي
رؤساء جامعة جونز هوبكينز
رؤساء رابطة الجغرافيين الامريكيين
زملاء الأكاديمية الأمريكية للفنون والعلوم
كتاب غير روائيين أمريكيون
كنديون مهاجرون إلى الولايات المتحدة
مختصون في الجيوسياسية
مواليد 1878
مواليد في واترلو (كندا)
وفيات 1950
وفيات في بالتيمور (ماريلاند)

آيسايا بومان


Hans Friedrich II von Rochow (né en 1698 à Plessow et mort en 1787 à Brandenburg-sur-la-Havel) est un lieutenant général prussien et commandant de Berlin pendant la guerre de Sept Ans.

Biographie
Dans sa jeunesse, il est le premier membre de la famille  à passer deux ans à l'académie de chevalerie de Brandebourg-sur-la-Havel avec son frère cadet Gottfried Christian. Hans Friedrich débute alors sa carrière dans le "régiment langen" du roi Frédéric-Guillaume , où il est promu capitaine. près la dissolution du régiment, il sert d'abord à Magdebourg sous les ordres du  prince de Brunswick, en 1744, il est promu commandant de la forteresse de Neisse avec le grade de colonel, et peu avant le début de la guerre de Sept Ans, il prend sa retraite en tant que général de division.

Hans Friedrich von Rochow épousa en 1733 Gottlieb Eleonore von Bredow, née en janvier 1713 à Bredow de la maison Bredow, fille de Jakob Ludolf III von Bredow et de sa deuxième épouse Anna Maria von Hünicke de la branche de Paaren. Eleanor est décédée le 21 janvier 1750 à l'âge de 37 ans au . Son mari lui survit encore 37 ans.

Le mariage de Hans Friedrich et Gottlieb Eleonore produit quatre fils, qui sont tous morts sans enfant et jeunes. Le deuxième enfant est une fille nommée Sophie Maria Luise (née le 31 octobre 1735 et morte en 1756), qui épouse l'administrateur d'arrondissement Hans Ernst von Arnim sur Lützlow et Neuensund, avec qui elle a de nombreux descendants.

Guerre de Sept Ans
Reprenant du service lorsque la guerre éclate, il est promu, étant inapte au front (une maladie du dos l'empêchait de monter à cheval), commandant de Berlin et en même temps lieutenant-général. Bien qu'informé de l' en octobre 1757, il ne fait presque rien pour organiser la défense de la capitale. Après que les Autrichiens sous les ordres de Hadik ont capturé le quartier de Köpenick à Berlin, il fuit la ville vers Spandau avec le reste de la garnison battue, sous prétexte de devoir protéger la reine. À son retour, il est harcelé par la foule des Berlinois en colère, qui lui jettent des pierres, et sa maison doit être placée sous surveillance, mais il reste en fonction malgré son embarras.

En 1760, il est le premier à recevoir le rapport sur la préparation d'une expédition russe contre Berlin et, selon un témoignage, « comme frappé par un éclair » se promène pendant des jours » sans que la raison ne soit annoncée, de sorte que les gens de la ville s'inquiétaient que le roi était en calamité". Le maréchal Lehwaldt et le général Seydlitz prennent en charge la défense de la capitale et sauvent ainsi initialement Rochow d'un nouvel embarras.

Mais ensuite, les Russes reçoivent des renforts d'un corps autrichien et ont de nouveau occupent de nouveau Berlin. Après avoir négocié la reddition de la ville avec le général Tottleben le 9 octobre 1760, Rochow est fait prisonnier par les Russes et remet sa démission définitive à son retour en 1764. Il vit longtemps à Brandebourg-sur-la-Havel, meurt très vieux pour l'époque et est finalement propriétaire des anciennes propriétés de la famille Rochow-Plessow, à savoir Plessow, , Ferch, Bliesendorf, Kammerode, Resau, Wildenbruch, Klaistov et la moitié de Kanin. Les biens sont ensuite hérités par un neveu de la lignée secondaire Plessow-Stülpe,  (1745-1808).

Bibliographie
 Walter von Leers (Hrsg.): Die Zöglinge der Ritterakademie zu Brandenburg a.H. 1705–1913. Selbstverlag des Vereins ehemaliger Zöglinge der Ritterakademie zu Brandenburg a. H., Ludwigslust 1913, S. 16.
 Adolph Friedrich August von Rochow: Nachrichten zur Geschichte des Geschlechts derer von Rochow und ihrer Besitzungen. Berlin 1861, S. 139–141, S. 159–163.
 Leopold von Zedlitz-Neukirch: Neues preussisches Adels-lexicon. Vierter Band. Gebrüder Reichenbach, Leipzig 1836, S. 429 f.

Références

Général prussien
Personnalité prussienne de la guerre de Sept Ans
Naissance en 1698
Naissance à Werder (Havel)
Naissance dans la marche de Brandebourg
Décès en 1787
Décès à Brandebourg-sur-la-Havel
Décès dans la marche de Brandebourg

Hans Friedrich von Rochow


Nijneudinsk (în ) este un oraș, centru administrativ al raionului Nijneudinsk din regiunea Irkutsk (Federația Rusă), și are o populație de 36.999 (2010) locuitori.

Geografie

Climat

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de orașe din Rusia

Nijneudinsk

Nijneudinsk


Ilse Fischer ist der Name folgender Personen:

* Ilse Fischer (Malerin) (1900–1979), deutsche Malerin
 Ilse Fischer (Sozialwissenschaftlerin) (* 1947), deutsche Sozialwissenschaftlerin
 Ilse Fischer (Mathematikerin) (* 1975), österreichische Mathematikerin
 Ilse Fischer-Reitböck (1922–1984), deutsche Schriftstellerin

Ilse Fischer


An Robiquetia brassii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Paul Ormerod. An Robiquetia brassii in nahilalakip ha genus nga Robiquetia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Robiquetia

Robiquetia brassii


Environment Secretary can refer to:
 Cabinet Secretary for Rural Affairs and the Environment, Scotland
 Secretary for the Environment, Transport and Works, Hong Kong
 Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs, United Kingdom
 Secretary of the Environment (Mexico)

See also

 Environment Directorate (disambiguation)
 Environment minister
 List of environmental ministries
 List of ministers of the environment

Environment Secretary


Friedrich Wilhelm Otte henviser til:

 Friedrich Wilhelm Otte den ældre (1715-1766) – tysk købmand, politiker og diplomat
 Friedrich Wilhelm Otte den yngre (1763-1850) – tysk-dansk embedsmand og forfatter
 Friedrich Wilhelm Otte (kunstner) (1795-1861) – tysk kunstner
 Friedrich-Wilhelm Otte (general) (1898-1944) – tysk general

Friedrich Wilhelm Otte


Gran Torino er en amerikansk dramafilm fra 2008 produceret og instrueret af Clint Eastwood. Han spiller selv hovedrollen som en indelukket krigsveteran og enkemand ved navn Walt Kowalski som må forholde sig til de nye, fremmede naboer. Filmen finder sted i Detroit, Michigan og Kowalskis opgave bliver at forbedre sin nabo Thao, en ung hmongsk teenager som sammen med sin fætter, et bandemedlem, forsøgte at stjæle Kowalskis mest elskede eje: hans Ford Gran Torino -72.

Filmen havde premiere første gang i USA 12. december 2008 og i Norge 17. april 2009.

Filmmusiken blev komponeret af Eastwoods ældste søn, Kyle Eastwood.

Roller (udvalg)
 Clint Eastwood – Walt Kowalski
 Christopher Carley – Father Janovich
 Bee Vang – Thao Vang Lor
 Ahney Her – Sue Lor
 Brian Haley – Mitch Kowalski
 Geraldine Hughes – Karen Kowalski
 Dreama Walker – Ashley Kowalski
 Brian Howe – Steve Kowalski
 John Carroll Lynch – Barber Martin
 William Hill – Tim Kennedy

Referencer

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2008
Film instrueret af Clint Eastwood
Dramafilm fra USA
Engelsksprogede film
César for bedste udenlandske film
Tyske film fra 2008
Dramafilm fra Tyskland
Dramafilm fra Australien

Gran Torino


Toru Kaburagi (født 18. april 1976) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Tokyo og Albirex Niigata.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Toru Kaburagi


Ogenyi Eddy Onazi (født 25. december 1992 i Jos, Nigeria), er en nigeriansk fodboldspiller (central midtbane), der spiller for .

Klubkarriere
Allerede som ungdomsspiller rejste Onazi til Italien, hvor han blev tilknyttet SS Lazios akademi. Han blev en del af klubbens førstehold i 2012, og spillede i løbet af de følgende fire år 76 Serie A-kampe for holdet. I sommeren 2016 blev han solgt til tyrkiske Trabzonspor for en pris på 5 millioner euro.

Landshold
Onazi har (pr. juni 2018) spillet 51 kampe for det nigerianske landshold, som han debuterede for 13. oktober 2012 i et opgør mod Liberia. Senere samme år scorede han sit første mål for holdet i en venskabskamp mod Venezuela. Han vandt guld med Nigeria ved Africa Cup of Nations 2013, og deltog også ved både VM 2014 i Brasilien og VM 2018 i Rusland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Nigeria
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2014
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Fodboldspillere fra Trabzonspor
Fodboldspillere fra SS Lazio

Ogenyi Onazi


Antonio Collalto, né à Venise le  mort à Padoue le , est un mathématicien italien.

Biographie
Antonio Collalto naquit vers 1750 à Venise. Après avoir professé pendant plusieurs années la physique et les mathématiques dans les écoles de sa ville natale, il obtint la place d'examinateur de la marine. Plus tard, il visita les ports et les grands établissements d'industrie des principales nations de l'Europe, pour décrire et dessiner les machines les moins connues. Il fut, en 1803, nommé professeur de mathématiques transcendantes à l'école militaire de Pavie, et il passa quelque temps après, avec le même titre, à l'université de Padoue. Déjà membre de plusieurs académies, en 1815, il remplaça Valperga di Caluso, correspondant de la Società italiana delle scienze. II mourut à Padoue, le , avant d'avoir entièrement terminé son grand Traité des Machines, qui devait mettre le sceau à sa réputation. Cet ouvrage est intitulé : La descrizione, il maneggio e l'uso dei principali strumenti di meccanica applicabili alle scienze ed altre arti.

Œuvres
Parmi les autres ouvrages de Collalto les plus connus sont :

 Identità del calcolo differenziale con quello delle serie, ovvero il metodo degli infinitamente piccoli di Leibnizio, Milan, 1802, in-8°.
 Geometria analitica, a due e tre coordinate, Padoue, 1802, in-8°. Cette édition est la meilleure. Dans une courte notice insérée par Salfi dans la Revue encyclopédique, 1821, , , et copiée par tous les biographes, on lit que les recueils des différentes académies italiennes contiennent des mémoires de Collalto. Il faut du moins en excepter ceux de la Società delle scienze, qui n'en renferment aucun.

Bibliographie

 Antonio Meneghelli, Memorie di matematica e di fisica della Società italiana, fisica, XX (1829), 2,

Liens externes

Mathématicien italien du XIXe siècle
Décès en juillet 1820
Décès à Padoue
Naissance à Venise
Naissance en avril 1765
Décès à 55 ans

Antonio Collalto


is a rhythm game developed by Sonic Team and published by Sega. The game was released in arcades in December 1999, and for the Dreamcast video game console in 2000. A port for the Wii was also developed by Gearbox Software and Escalation Studios and released in 2008. Samba de Amigo draws on Latin American culture and its gameplay involves the player using controllers shaped like maracas to match a series of patterns displayed on-screen. The music is made of primarily popular Latin music songs rather than common or traditional samba. The game also features non-Latin pop songs.

A sequel, Samba de Amigo: Party Central, which is focused more on popular music genres in general, was released on the Nintendo Switch and Apple Arcade as Samba de Amigo: Party-To-Go on August 29, 2023 and on the Meta Quest 2 and Meta Quest Pro as Samba de Amigo: Virtual Party on October 12, 2023.

Gameplay

Samba de Amigo is played with a pair of maracas. As a song plays, the player, guided by on-screen graphics, must shake the maracas at high, middle, or low heights with the beat of the music, or occasionally must strike poses with the maracas held in various positions. The player is represented on-screen by Amigo, a Brazilian monkey. If the player does well, the scene around Amigo (usually a concert or a dance) will attract more people and become more vividly animated; if the player does poorly, characters leave and eventually all that's left is Amigo alone, looking sad.

In the primary game mode, each player has six spots arranged in a circle on the screen: two red meaning "shake high," two yellow meaning "shake middle," and two green meaning "shake low." Blue dots will appear in the center of this circle and move towards the spots; as soon as the blue dot touches a spot, the player must shake a maraca at that location. For example, if a blue dot touches the upper left spot, the player must shake either maraca above his left shoulder. If both maracas are shaken in that location, the player gets an "Amigo" bonus. Occasionally a long line of dots will flow into a spot and the word "Shake" appears, telling the player to continue shaking his maraca rapidly there. Sometimes a stick-figure (named "Pose") appears on the screen holding its maracas in a certain position; the player has a second or two to match the figure's pose for points.

Game modes
In the original arcade game, the player is given two or three stages to play through, depending on how the options are set. Each stage has three songs to choose from. If the player does well enough on each stage, an additional Special stage is enabled, where three of the more challenging songs are made available.

In the Dreamcast port, this version of the game is playable as Arcade mode. Original mode is the same game, except that instead of being limited to three songs in each stage, the player gets to choose from any song in the game that has been unlocked. Initially, six songs are available in this mode, while more can be unlocked by playing the Arcade or Challenge modes.

The home game also adds a Party mode, with minigames such as Guacamole (pronounced and played much the same as "Whac-A-Mole"), Strike A Pose (consisting of a long sequence of poses to make), and 1-2-Samba! (where spots must be hit in sequence - the Japanese version's name for this minigame, "Ichi Ni San-ba," is a pun on counting to three in Japanese). Also included in Party mode is the Battle game, where two players compete to score high combos and knock out their opponent, and the Couples game (known as "Love Love" in Japan), where two players play through a song to test their "compatibility". Along with this, the home version has features which can be unlocked, such as alternate sound effects and downloadable songs.

Finally, a Challenge mode has been added, where the player is given specific goals in order to proceed through stages. These goals include having to reach a certain letter grade or to pass a certain score while playing a song. There are 25 challenges total, separated into five stages.

Maraca controllers
The original arcade game used red maraca controllers modeled after their in-game design. Magnetic sensors were used to determine their position. As this was an expensive process, it had to be reworked for the home version.

In the Dreamcast version, each maraca has a cord which is plugged into a bar that lies in front of the player's feet. The bar is slightly more than two feet in length and has a sensor at each end, and each maraca has an ultrasonic transmitter mounted on its cord; this allows the system to triangulate the position of each maraca. The rattle part can be unscrewed from the top of each maraca for quieter play.  Included in the box is a plastic mat with two brown footprints, which helps players properly position themselves in relation to the sensor bar.

With the exception of the Ver. 2000 sequel, the maracas were never officially used for any other games, though they can be used with Namco's Mr. Driller for approximate control of the player's character. A single maraca could also be used to control the SNK produced game Cool Cool Toon.

In the Wii version, players use the Wii Remote, in combination with either the Nunchuk or another Wii Remote. Optional, unlicensed third-party maraca attachments are also available.

In a Flash version mini-game used for the promotion of the Wii version of the game, keys W, D, and C, then O, J, and N is used to tap the drums. The mini game also played an introductory movie showing a family playing the Wii version of the game.

Development
Samba de Amigo was first developed as an experimental arcade game during the time of attractive music arcade games and swiftly by a team with little experience in game development. Shun Nakamura, the game's director, was more focused on creating a music game where players could have fun and enjoy the performance of music, instead of just playing music. The choice of maracas was inspired by how Japanese people would use maracas to add interest to karaoke performances. As the game was originally developed for the local Japanese market, Western songs that were familiar to Japanese audiences were chosen, as well as songs with rhythms that were easy for one to immerse into. The main character, Amigo, was determined based on how his cheerful personality matched the typical portrayal of monkeys, and finalized by Yuji Uekawa, the character designer for the Sonic the Hedgehog series. The game received positive reception every time it was presented by the team, which would lead it to being ported to the Dreamcast.

Other releases

Ver. 2000
Samba de Amigo: Ver. 2000, was released in Japan for the arcades and the Dreamcast. It is an upgraded version, and it contains 14 new songs, as well as six new downloadable songs for the home version. Whereas in the original game, there were only three songs to choose in each stage, this version allows the player to choose several. "Love Love/Couples" Mode, originally available only in the home version of Samba de Amigo, is included in the arcade version of Ver. 2000. A new character named Amiga joins the cast. She is Amigo's sister, and wields a tambourine. In the home version, a new volleyball game replaces the original minigames. Survival mode was also added, where the player must finish as many songs in a row as they can. In addition, the Challenge mode has new goals, as well as five new secret stages that are quite difficult.

The most significant addition to Ver. 2000 is the new "Hustle Mode". In this mode, the player must still follow the dots and shake the maracas in the appropriate location, but this is done a lot less often. Instead, Pose appears frequently, and in addition to making the player do static poses, he will be shaking his maracas in certain patterns that the player must mimic. These patterns include either shaking one or both maracas back and forth between two of the six positions, doing a full 360° rotation starting from one position, and looping all the way back around. All the songs in the game, including the ones previously found in the first version, have both Original and Hustle Mode patterns.

Samba de Amigo Ver. 2000 was announced for North American release, under the name Samba de Amigo Ver. 2001, but it was among the games that were canceled when Sega discontinued support for their console.

Wii version
In mid-2007, veteran developers Gearbox Software came up with the idea to port the game to the Wii console, and upon Sega's approval, began working on the new version with Sonic Team as consultants. The default setting of the game uses the Wii Remote and Nunchuk to simulate the maraca-shaking from the original game, with the option to use two remotes for completely wireless play. Optional maraca-shaped attachments are also available to provide the full experience. Unlike the maraca controls of the Dreamcast version which could detect the height at which they were shaken, the Wii sensor bar is not capable of this. Instead, the angle at which the Wii Remote is being shaken determines if high, mid or low notes are hit. The rotation of the controller also has an effect on note detection, especially when doing cross-over moves.

All the characters and stage designs from the original game return with enhanced graphics. Many of the additions from Ver. 2000 that were not available to people outside Japan are included, such as Hustle Mode and the new character Amiga. A "Career" mode exclusive to the Wii version is included, consisting of challenges in which players must clear songs to earn various unlockables, including maraca effects and additional songs. Unique to the Wii version, new stages based on other Sega games were added, including ones based on Sonic the Hedgehog and Space Channel 5, complete with cameos of Sonic and Ulala respectively. Nearly, but not all the songs from the original game are included. It also includes many of the songs from Ver. 2000. 23 Wii-exclusive songs were added, bringing the total to 44. The game supports Miis and displays them next to the player's score, as well as showing two random ones in-game during stages, with their expressions changing based on performance (Bad, Medium or Good). Online leaderboards and friends lists let players post their best scores and compare them, but only when an original, player-created Mii is used. This feature cannot be used with the guest Miis.

In addition, downloadable songs were available for an extra charge. These additional songs came in download packs. The first pack included the songs "I Want Candy (cover version)" by Bow Wow Wow, "Are You Gonna Be My Girl" by Jet, and "Mambo Mambo" by Lou Bega (all master tracks), and were available upon the game's release. Download packs came in sets of 3 and cost 500 Wii points. A total of three download packs were released by December 2008.

Samba de Amigo was the first retail Wii title to support the "pay and play" portion of the  Nintendo Wi-Fi Connection, previously used exclusively by WiiWare titles.

Reception

In Japan, Game Machine listed Samba de Amigo on their February 1, 2000, issue as being the most-successful dedicated arcade game of the month. It went on to be the highest-grossing dedicated arcade game of 2000 in Japan.

Blake Fischer reviewed the Dreamcast version of the game for Next Generation, rating it five stars out of five, and stated that "It's different, it's wacky, and it's insanely fun. Just shake your Maraca's and watch the monkey dance - that's all you need."

The Dreamcast version of Samba de Amigo was met with nearly universal positive reviews, garnering an 89% average at Metacritic. Famitsu magazine scored the Dreamcast version of the game a 32 out of 40. Critics praised it for its unique and addictive gameplay, while the most common criticism was how the game could not be enjoyed without the expensive Maraca controllers.

In addition, Samba de Amigo won the following awards:
E3 2000 Game Critics Awards: Best Puzzle/Trivia/Parlor Game
1st Annual Game Developers Choice Awards: nominated for the Excellence in Audio award and for a Game Spotlight Award.

GameSpot presented Samba de Amigo with its annual "Best Puzzle Game" and "Best Game No One Played" awards among console games, and nominated it in the "Best Game Music" and "Best Graphics, Artistic" categories.

During the 4th Annual Interactive Achievement Awards, the Academy of Interactive Arts & Sciences nominated Samba de Amigo for the "Console Innovation" award.

Ver. 2000

Blake Fischer reviewed the Dreamcast version of Samba de Amigo 2000 for Next Generation, rating it four stars out of five, and stated that "The impact of the first game may have worn off, but it's still a blast to break out the maraca controllers and jam to Sonic Team's latest foray. Samba!."

On release, Famitsu magazine scored the Dreamcast version of the Ver.2000 follow-up a 30 out of 40.

Wii version

The game has received mixed reviews overall, ranging from mediocre to positive reception. Eurogamer gave the Wii version 6/10, citing "the imprecise nature of the controls", while admitting that "There's still a decent amount of daft fun to be had out of this joyous little game". GameSpot gave the Wii version 6/10 as well. Other reviews disagreed, with WorthPlaying saying "the controls are spot-on 95 percent of the time" and rating the game an 8.5/10. Nintendo Power also gave the game high marks, awarding it a 9 out of 10. And Gamepro gave the game a 4 out of 5.

Legacy
That same year, Sega released a spiritual successor named Shakatto Tambourine. It was very much the same game as Samba de Amigo, except played with a tambourine controller, and featuring popular J-pop music. Samba de Amigo also made a comeback of sorts in the EyeToy game Sega Superstars, where player movements recorded by the EyeToy camera were recorded in place of the original maracas. A pair of Samba de Amigo themed levels appeared in the 2012 Nintendo 3DS game, Rhythm Thief & the Emperor's Treasure, which are played using buttons and the system's gyroscope.

Samba de Amigo references have continued to appear in many of Sega's other titles. The song "Vamos a Carnival" is featured in the MMO Phantasy Star Online 2 as the game's lobby music every April as part of a yearly Easter event, which would later be re-instated as the BGM of the Easter lobby which appears every second half of April, as well as the Screenshot Studio. A Samba de Amigo-themed level appears in Sonic Pinball Party. Additionally, Amigo appears as a playable character in Sonic & Sega All-Stars Racing and its sequel Sonic & Sega All-Stars Racing Transformed.

During the Nintendo Direct aired on February 8, 2023, a sequel named Samba de Amigo: Party Central was announced for the Nintendo Switch, which uses the system's Joy-Con gesture sensors to implement the maracas controls. It is focused more on different popular music genres and was released on August 29, 2023. On June 1, 2023, a virtual reality version based on Party Central was announced during the 2023 Meta Quest Gaming Showcase. It was released on Meta Quest 2 and Meta Quest Pro as Samba de Amigo: Virtual Party. On August 1, 2023, an Apple Arcade version of Party Central, Samba de Amigo: Party-To-Go, was announced to be released on the same date as the Switch version.

References

External links
 Samba de Amigo on Sega.com

1999 video games
Arcade video games
Dreamcast games
Gearbox Software games
Music video games
Party video games
Nintendo Wi-Fi Connection games
Sega arcade games
Sega video games
Sonic Team games
Video games about primates
Video games set in Brazil
Wii Wi-Fi games
Wii games
Video games produced by Yuji Naka
Video games scored by Masaru Setsumaru
Video games developed in Japan
Multiplayer and single-player video games

Samba de Amigo


Cafeaua arăbească tradițională -  este cafeaua preparată de către locuitorii din țările arabe și are o semnificație culturală  începând cu ocaziile în care această cafea este băută până la ritualul propriu-zis. Se distinge de cafeaua normală băută în țările arabe în cafenele sau alte localuri, deoarece cafeaua tradițională nu se comercializează, ea fiind preparată și servită doar în spațiile private (locuință, magazin propriu) ale arabilor.

Cafeaua tradițională  face parte din complexa cultură arabă, având numeroase semnificații, fiind cunoscută în întreaga lume arabă ca un mod original de ospitalitate, un mijloc de interacțiune, o modalitate de a marca anumite evenimente din viață precum nașterile, nunțile sau funeraliile; precum și o manifestare a respectului, lucru esențial în viața cotidiană a lumii arabe.

Origini

Conform unor scrieri, cafeaua arăbească datează de la jumătatea secolului al XV-lea fiind prezentă în regiunea Yemenului de astăzi și băută în locașurile de cult sufite de către adepți cu scopul de a le oferi o mai mare rezistență la oboseală în timpul ritualurilor spirituale.  De aici în următorul secol cafeaua arăbească s-a extins în întreaga Peninsulă Arabă, în Persia, Siria, Turcia și Egipt.

De asemenea în ceea ce privește originea cafelei arabe există un mit potrivit căruia cafeaua este originară din Etiopia, acolo unde un păstor pe nume Kaldi a observat caprele sale comportându-se ciudat după ce au mâncat fructele căzute dintr-un copac. Ulterior Kaldi a gustat și el fructele (boabele de cafea) și a simțit un plus de energie. Acesta a luat boabele și le-a dus unui imam care a presupus că boabele nu au un scop bun și  provin de la diavol, astfel le-a aruncat în foc. Mirosul plăcut provenit de la boabele de cafea prăjite i-a schimbat părerea imamului, le-a luat din foc și le-a pus în apă fierbinte, astfel fiind preparată prima cafea. Acest mit susține prezența cafelei arăbești în Yemen din considerente geografice, între Etiopia și zona Yemenului existând rute de tranzit pentru comercianți.

Modul de preparare al cafelei tradiționale arăbești

Prepararea cafelei tradiționale arăbești, la fel ca orice alt element din cultura arabă diferă în funcție de regiune, tradiții locale, obiceiuri, etc. Totuși există un mod standard de preparare a cafelei tradiționale practicat în majoritatea țărilor arabe. Așadar, cafeaua arăbească poate să fie preparată fără niciun alt ingredient sau să fie adăugat cardamom. Boabele de cafea sunt prăjite fie puternic, fie ușor înainte de a se adăuga cardamomul, iar apoi conținutul este luat de pe foc și este adăugat într-un recipient umplut cu apă fierbinte.   Există anumite particularități cu privire la gen în special în cazul beduinilor, unde cafeaua este preparată în mod tradițional de către bărbați în prezența invitaților.

Cafeaua arăbească nu conține îndulcitor, astfel uneori este băută alături de fructe uscate sau confiate pentru a reduce gustul ușor amar al cafelei. În funcție de regiune, cafeaua arăbească tradițională poate fi preparată și cu șofran, scorțișoară sau cuișoare.

Recipientele pentru cafeaua tradițională arăbească
Pentru servirea cafelei tradiționale arăbești se folosește un recipient mare având forma unei lămpi numit dallah (în arabă – دلة) din care se servește cafeaua și alte recipiente mai mici asemănătoare ceștilor de cafea, dar fără mâner numite finjaan  (în arabă – فنجان)  în care se pune cafeaua pentru a fi băută.

Ambele recipiente au rolul de a reduce temperatura cafelei pentru momentul în care aceasta este băută.   Recipientul dallah este confecționat în mod tradițional din cupru însă pot fi întâlnite și recipiente din porțelan. În cazul recipientelor finjaan acestea sunt confecționate din porțelan sau sticlă.

Dallah a devenit din punct de vedere cultural un reper identitar pentru țările arabe, fiind un simbol prezent pe monede (Emiratele Arabe Unite), pe monumente sau clădiri din țările arabe.

Ritualul servirii și băutului cafelei tradiționale arăbești

În general cafeaua tradițională arăbească se servește musafirilor ca un semn de ospitalitate din partea gazdei. Dallah-ul este luat de către gazdă (bărbatul) și ținut în mâna stângă, iar  cu mâna dreaptă își va umple un recipient și va gusta cafeaua pentru a se asigura că poate fi băută de către musafiri. Ulterior, va umple recipientele musafirilor, începând cu bărbatul cel mai în vârstă dintre musafiri, continuând cu bărbații și terminând cu femeile invitate.  Musafirii vor lua recipientele de asemenea cu mâna dreaptă (dreapta reprezentând în islam, binele). În cazul în care printre musafiri se află o persoană care studiază religia islamică sau face parte din sistemul religios islamic acesta va fi primul servit de către gazdă.

Persoana care servește cafeaua trebuie să stea ridicată și să aștepte până când musafirii nu mai doresc cafea. Acest lucru se face prin clătinarea recipientelor de către musafiri. În cazul în care musafirul nu clatină recipientul, gazda îi va pune din nou cafea.

Semnificații

Prin intermediul cafelei tradiționale arăbești se creează un canal de interacțiune. Spre exemplu, dacă un musafir refuză să bea cafeaua, înseamnă că acea persoană dorește ceva din interiorul casei.

Lucrul acesta se întâmplă adeseori în momentul în care părinții băiatului cer acordul părinților fetei să se realizeze căsătoria între tineri.  În cazul în care tatăl fetei acceptă această cerință, cafeaua este băută de tatăl băiatului, iar căsătoria se va realiza. În caz contrar, cafeaua va rămâne în recipient, iar acest lucru în unele regiuni  aduce rușine pentru familia fetei.

De asemenea, această modalitate se aplică și în alte cazuri, cum ar fi dicuțiile cu privire la anumite probleme, sau în cazul tranzacțiilor comerciale între indivizi.

Note

Bibliografie

 Asmaa Al Hameli, (2014), Coffee culture: savouring traditions in the UAE, [Online] Disponibil pe: https://www.thenational.ae/uae/coffee-culture-savouring-tradition-in-the-uae-1.655694.  [Accesat la data de 19.05.2018].
 Bennett A. Weinberg, Bonnie K. Bealer, (2002), The World of Caffeine: The Science and Culture of the World's Most Popular Drug, Editura Routledge, New York, pag.4. [Online] Disponibil pe: https://books.google.jo/books?id=Qyz5CnOaH9oC&pg=PA3&dq=coffee+goat+ethiopia+Kaldi&lr=&ei=paxHStuDJ4XuzATj97hf&redir_esc=y#v=onepage&q=coffee%20goat%20ethiopia%20Kaldi&f=false.  [Accesat la data de 17.05.2018].
 Coffee Culture and History in the Middle East, [Online] Disponibil pe: https://kopiluwakdirect.com/middle-east-history-culture/.  [Accesat la data de 17.05.2018].
 Geysa Araujo, (2010), Dallah, Gahwa and the Senses, pag. 10. [Online] Disponibil pe: https://gdvaport.files.wordpress.com/2012/01/dallah-gahwa-and-the-senses_final.pdf.   [Accesat la data de 18.05.2018].
 Holly S. Warah, (2011) How to Prepare and Enjoy Arabic Coffee, [Online] Disponibil pe:  http://arabiczeal.com/tag/arabic-coffee-recipe/.  [Accesat la data de 18.05.2018].

Bucătăria arabă
Cultura arabă
Invenții arabe

Cafeaua arăbească tradițională


158. længdegrad kan henvise til:

 158. vestlige længdekreds
 158. østlige længdekreds

158. længdegrad


Goutte D'or er en dansk animationsfilm fra 2013, der er instrueret af Christophe Peladan.

Handling
Da en pirat ankommer til det mystiske dødsrige, bliver han mødt af en underskøn dronning. Han bliver straks forelsket, men det er ikke altid let med den kærlighed - heller ikke i dødsriget.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Animationsfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Goutte D'or


Tony Popovic (født 4. juni 1973) er en tidligere australsk fodboldspiller.

Australiens fodboldlandshold

|-
|1995||8||0
|-
|1996||10||0
|-
|1997||2||0
|-
|1998||2||0
|-
|1999||0||0
|-
|2000||7||1
|-
|2001||10||5
|-
|2002||0||0
|-
|2003||2||1
|-
|2004||5||0
|-
|2005||8||0
|-
|2006||4||1
|-
!Total||58||8
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Australien
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2006

Tony Popovic


සෙයිලයේ පවතින ප්දාන ම ඉන්දිකාවයි. සජීවී ය. පටල දෙකකින් ආවරණය වි ඇත.නය්‍යශ්ටිය තුළ නය්‍යශ්ටිකාව හා කොමැටින් දාවය්‍ය(වර්ණ දේහ)අඩංගු වේ.සාමාන්‍යයෙන් නය්‍යශ්ටියක හැඩය ගෝලාකාර හෝ දණ්ඩාකර වේ
නය්‍යශ්ටි නොමැති සෛල - රතු රුධිරාණු සෛල
බහුන්‍යෂ්ටික සෛල -කංකාල පේශි සෛල

න්‍යෂ්ටිකාව