Acordul Averescu-Racovski reprezintă un acord de încheiere a conflictului militar existent între Guvernul României și organele revoluționare din Odesa (Colegiul Superior Autonom, RUMCEROD). Acordul între cele două părți a fost semnat în perioada –. Din partea României a semnat generalul Alexandru Averescu, în calitate de prim-ministru și de ministru al afacerilor externe, iar din partea organelor revoluționare ruse activistul politic dr. Cristian Racovski.

În respectiva epocă, guvernul sovietic de la Petrograd a considerat conflictul ruso-român ca fiind o chestiune de politică externă a Republicii Sovietice Ruse. Ca urmare, l-au  însărcinat prin intermediul lui Lev Troțki, comisar al afacerilor străine, pe Cristian Racovski cu puteri depline în Ucraina, pentru a se ocupa de conflictul dintre ruși și români. Acesta a fost trimis la Odesa, unde a început o serie de operațiuni polițienești împotriva românilor refugiați în oraș, din calea trupelor Puterilor Centrale. Presiuni au început de asemenea să fie exercitate și din partea organelor bolșevice ucrainene, cu sediul la Kiev.

După ce la , soldații români au ocupat orașul Bender încercând apoi să treacă Nistrul la , s-au deschis tratativele de pace. Scopurile realizării unui acord între România și Rusia Sovietică au fost legate de aplanarea, respectiv închiderea conflictul armat dezvoltat în perioada 1917–1918 între România și Rusia. Acest fapt, s-a circumscris unui context în care pentru Regatul României au fost importante atât ameliorarea situației românilor arestați de RUMCEROD la Odesa, cât și a situației generale prin măsuri specifice ca: asigurarea spatelui Armatei române în eventualitatea reluării ostilităților cu Puterile Centrale printr-o pace în est și prin securizarea depozitelor de materiale ale Armatei Române și de hrană din Basarabia. Pentru organele sovietice a fost importantă părăsirea Basarabiei a armatei române. Un rol notabil în desfășurarea negocierilor l-a avut colonelul canadian Joseph Whiteside Boyle, solicitat atât de ruși cât și de români să mijlocească pacea.

În timpul negocierilor Ofensiva austro-ungară din Ucraina a determinat o situație catastrofală a sovietelor, ceea ce a flexibilizat partea rusă. Consecința a fost că, acordul s-a finalizat și s-a semnat chiar dacă potrivit lui Racovski autoritățile bolșevice se opriseră "la jumătatea drumului" în ceea ce privește interesele lor în Basarabia. În ceea ce privește partea română, termenii acordului au corespuns viziunii proprii de politică externă a lui Averescu, care și-a exprimat rezerve în ceea ce privește oportunitatea unirii Basarabiei cu România în acel moment. Pătrunderea rapidă în zona Odesei a trupelor Puterilor Centrale a făcut acordul inoperant, deoarece el nu a mai ajuns să fie aplicat, cu excepția clauzei propriu-zise de armistițiu. Pe de altă parte, nefiind părtașă la semnarea acordului, Republica Democratică Moldovenească a fost liberă să-și decidă singură viitorul

Semnat în condiții complexe și dramatice, acest acord a conținut numeroase vicii de formă și de fond. Diplomația română a considerat viciile sale de fond precum și evoluția ulterioară a situației, drept factori care au pus în discuție prevederile acestuia. De asemenea, a existat o discordanță majoră între pozițiile diplomațiilor română și sovietică legată de modul de interpretare al primului articol al acordului, recte al clauzei teritoriale cu referire la angajamentul ca Armata Română să părăsească Basarabia într-un interval de 2 luni, cu excepția a 10.000 de soldați necesari pentru paza depozitelor române și a căilor ferate. Alte controverse s-au declanșat cu referire la existența în acord a termenului de "ocupație românească în Basarabia", precum și la caracterul său, etichetat de către români ca militar sau tehnic și ca politic, de către sovietici. Acordul a fost de altfel speculat ulterior pe plan extern de către de propaganda sovietică pentru a submina legitimitatea apartenenței Basarabiei la statul român.

Independent de existența acestui acord, regimul de la Moscova ar fi contestat în continuare Unirea Basarabiei cu România și ar fi profitat oricum de orice ocazie pentru a reanexa interfluviul pruto-nistrean. De asemenea, natura cu totul specială a regimului bolșevic, adept al "revoluției mondiale" sprijinită inclusiv prin metode violente, ar fi făcut oricum imposibilă stabilirea de relații normale ruso-române. Acest fapt, s-ar fi concretizat cu atât mai mult cu cât Regatul României, în calitate de vecin direct, a fost unul dintre obiectivele preferate ale conducerii de la Moscova în ceea ce privește destabilizarea "ordinii burgheze".

Contextul

Guvernul sovietic din Petrograd a considerat conflictul ruso-român ca fiind o chestiune care depășește interesele limitate locale ale RUMCEROD din Odesa și care a căzut în sfera de competență a comisarului afacerilor străine Lev Troțki, fiind o chestiune de politică externă a Republicii Sovietice Ruse. Troțki l-a însărcinat cu puteri depline în Ucraina pe Cristian Racovski și l-a trimis pe acesta la Odesa pentru a se ocupa de conflictul dintre ruși și români. Ajuns la Odesa, Racovski a instalat sub președinția sa drept guvern local un Colegiu Suprem Autonom.

La sfârșitul anului 1917 RUMCEROD a trecut sub control bolșevic. Comitetul a început să acționeze sub președinția lui Vladimir G. Iudovski și sub  conducerea reală a lui Cristian Racovski, pentru instaurarea puterii sovietice,  inclusiv în Basarabia și România. Activitatea lui Racovski a fost  în această perioadă îndreptată cu precădere împotriva guvernanților din Regat. Instalat la Odesa în ianuarie 1918, un Consiliu Suprem a preluat competența   afacerilor  româno-ruse și a fost destinat să înlocuiască RUMCEROD.

Un număr de note ale RUMCEROD în care se solicita  ca România să-și retragă trupele din Basarabia împreună cu cererea de mediere a Aliaților în conflictul dintre organul revoluționar și Regat, au fost remise de către Comitetul în cauză către guvernul României. În aceeași perioadă în care a început să trimită note ultimative guvernului de la Iași, solicitând peste puterile sale de acțiune să-i fie îndeplinite diverse cereri de ordin politic și militar, Racovski a început o serie de operațiuni polițienești împotriva românilor din Odesa.

În porturile aflate în sudul Rusiei s-au aflat în acea epocă un amestec de refugiați și dislocați români, incluzând un număr mare de membrii ai forțelor armate, trupe terestre, marinari și muncitori din stabilimentele civile sau militare, fabrici, șantiere sau ateliere ale armatei ori rechiziționate. Acestea fuseseră evacuate în perioada de panică – mai ales în august 1917 când rușii după Bătălia de la Mărășești și-au manifestat intenția de a părăsi frontul. Tot în zonă, mai existau de asemenea depozite de muniții, vase maritime și fluviale militare sau de comerț, șlepuri ori remorchere românești. De asemenea, evacuările făcute oficial de către guvernul român sau cele realizate din proprie inițiativă, creaseră o importantă colonie română în orașele Rusiei meridionale. Se aflau aici parlamentari, înalți magistrați și funcționari, membrii comisiilor de aprovizionare și de colaborare cu autoritățile ruse, ofițeri superiori, gărzi militare, refugiați ardeleni și un mare număr de persoane particulare. Românii deschiseseră aici sucursale bancare, întreprinderi și rețele comerciale, iar în unele orașe, licee românești cu profesori aduși din țară.

Intervenția Armatei Române în Basarabia și dezarmarea formațiunilor înarmate ale RUMCEROD-ului din teritoriul dintre Prut și Nistru a atras din partea guvernului sovietic o replică dură. Aceasta a mers de la arestarea la 1/14 ianuarie 1918 a ministrului României la Petrograd, Constantin Diamandi, și a membrilor Misiunii Militare Române aflați  în funcție  până la confiscarea Tezaurului și ruperea relațiilor diplomatice cu România din 13/26 ianuarie 1918. În aceeași zi Consiliul Comisarilor Poporului al Republicii Sovietice Ruse a constatat starea de război între România și Rusia.

Ruperea relațiilor diplomatice cu statul sovietic și inaugurarea unei stări conflictuale de facto cu acesta, într-un context în care teritoriul statului român rămas liber era deja înconjurat de inamic din trei părți, a constituit un eveniment de o excepțională gravitate într-un moment în care inamicul principal căuta să impună o pace de capitulare.

După ruperea relațiilor cu guvernul rus, românii din orașele aflate în sudul Rusiei au încercat să se îndrepte spre țară, în Odesa adunându-se cea mai mare parte dintre românii din celelalte localități. Printre aceștia s-au aflat înalți demnitari, foști miniștri, generali, înalți funcționari însărcinați cu misiuni speciale,senatori, deputați etc. Pentru o perioadă orașul a fost pradă războiului civil declanșat între ucraineni și ruși și, după ce bolșevicii susținuți de Flota Mării Negre au câștigat controlul localității, au început represaliile împotriva suspecților și adversarilor.

La 23 ianuarie/5 februarie 1918 Comitetul Executiv Central al RUMCEROD s-a declarat în stare de război cu România. și RUMCEROD-ul i-a arestat pe fruntașii coloniei române în noaptea de 23 spre 24 /5 spre 6 februarie, cu scopul de a-i deține ca ostateci de război. Eliberarea acestora s-a făcut după tratative prin care aceștia s-au angajat să servească drept mijlocitori între guvernul român și Ucraina bolșevică, cu scopul de a mijloci o înțelegere cu guvernul de la Petrograd. O delegație româno-ruso-americană a plecat la Iași pentru a angaja convorbiri cu noul guvern Averescu.

În cursul lunii februarie 1918 ca efect la acțiunii RUMCEROD – aflat sub conducerea lui Racovski, un număr mare de refugiați români din Odesa au fost arestați la ordinele acestuia, incluzând un mare număr de deputați și ofițeri din Regat. Aceștia au fost amenințați cu deportarea sau executarea și au fost deținuți în condiții mizerabile laolaltă cu oficialii români arestați în ianuarie 1918 la Chișinău.

Intrarea trupelor române în Basarabia nu ar fi putut fi acceptată de RUMCEROD, care împreună cu Înalta comisie pentru Combaterea Contrarevoluției Române și Ucrainene a urmărit împiedicarea mișcărilor naționale din respectivele teritorii, precum și instaurarea unor regimuri bolșevice în Basarabia și Ucraina. Deși acțiunea celor două organisme a fost motivată propagandistic în sensul apărării intereselor cetățenilor ruși din Basarabia, măsurile luate împotriva cetățenilor români de la Odesa au avut scopul de a face ca guvernul român să-și retragă trupele, astfel încât în absența lor sovietele să poată interveni cu scopul orientării politicii interne basarabene în direcția unui regim bolșevic.

Negocierile
Negocieri inițiale pentru a fi salvate bunurile și persoanele aflate la stânga Nistrului au fost începute sub auspiciile guvernului Brătianu, iar cabinetul Averescu le-a continuat cu ambele autorități din Odesa, atât cu Colegiul Autonom, cât și cu RUMCEROD-ul. Un rol foarte important a revenit conform lui Petre Otu lui Constantin Argetoianu, ai cărui părinți se aflau la Odesa. Tratativele au fost duse prin intermediul consulilor aliați de la Odesa și prin misiunile militare aliate. Un rol foarte important l-a avut colonelul canadian Joseph Whiteside Boyle, printre intermediari numărându-se și emisarul francez Arquier.
Boyle, solicitat atât de ruși cât și de români să mijlocească pacea, a făcut de câteva ori drumul de la Odesa la Iași și înapoi cu avionul, reușind să intervină cu succes în finalizarea acordului privitor la prizonieri și ostatici.

Preambulul
Odată arestați la Odesa, parlamentarii români au fost aduși în fața plenului RUMCEROD aflat sub președinția lui Vladimir. G. Iudovski pentru a li se propune rezolvarea diferendului ruso-român printr-un arbitraj, în caz contrar urmând a se ajunge la represalii asupra ostatecilor. Ca urmare a disponibilității parlamentarilor români de inițiere a unor tratative, acestora li s-a oferit pe perioada negocierilor o libertate limitată în aria teritorială a Odesei, aceștia urmând a avea însă în continuare calitatea de ostateci.

Conform memoriilor senatorului Grigore Procopiu, aflat și el printre ostateci, la început preocuparea primordială a RUMCEROD nu a fost ocuparea Basarabiei de către români, ci teama bolșevicilor de o eventuală invazie a Ucrainei de către trupele române, pentru a se amesteca în războiul civil aflat în derulare. Conform acestuia, din discuțiile prealabile oficioase a rezultat faptul că chestiunea Basarabiei era poate în acel moment, doar un obiect de compensații la tratative. Succesiv respectivelor discuții prealabile, marea majoritate a parlamentarilor aflați ostateci au formulat în scris un răspuns către RUMCEROD. Ulterior s-a căzut de acord asupra unei comisii mixte formată din câte 1-2 membri ai Parlamentului român și respectiv ai RUMCEROD, precum și dintr-un englez sau american din Odesa agreat de către ambele părți, care să plece la Iași pentru a supune Guvernului României aranjamentul propus de ruși.

Propunerile din acest aranjament inițial priveau ca, România să nu se amestece în afacerile de politică internă ale Rusiei și în luptele ei civile interne și să-și retragă trupele din Basarabia, după asigurarea definitivă și completă a depozitelor ei de aici. În contrapartidă, guvernul revoluționar de la Odesa ar fi urmat să asigure Guvernului României toate transporturile de care acesta ar fi avut nevoie, să restituie toate depozitele și bunurile sechestrate, inclusiv vasele comerciale sau de război reținute sau capturate. Toate diferendele existente ar fi urmat să fie supuse rezolvării pe cale amiabilă, unei comisii mixte ruso-româno-americană. Au fost desemnați în comisie, inițial din partea românilor, deputatul Grigore Iunian și senatorul I. Grădișteanu, acesta din urmă renunțând însă de a mai pleca.

Primele poziții

Negocierile cu autoritățile române aflate la Iași, au fost demarate prin intermediul reprezentanței diplomatice a Italiei. O primă propunere a fost astfel trimisă de la Odesa de către consulul Italiei, către omonimul său italian de la Iași Carlo Fasciotti, decan al reprezentanților diplomatici. La 20 ianuarie/ 2 februarie Fasciotti în răspunsul său, a asigurat că va examina problema în spiritul echității, solicitând concomitent respectarea legilor ospitalității față de români. În 23 februarie/5 ianuarie consulii din Odesa ai Italiei, României, Greciei, Statelor Unite, Serbiei, Franței și Marii Britanii au remis baronului Fasciotti propunerile RUMCEROD. În aceeași zi Ion Grecianu – consul al Regatului României la Odesa, a informat guvernul României că o delegație de parlamentari români a plecat în înțelegere cu RUMCEROD de la Odesa spre Iași, pentru a arăta situația amenințătoare pentru colonia română din oraș. Comisia a plecat spre Iași, găsind acolo cabinetul Brătianu înlocuit de către cel al generalului Averescu.
În propuneri era inclus acordul pentru formarea unei comisii mixte din delegații săi, ai consulatului român din Odesa și ai unor reprezentanți ai consulatelor țărilor neutre. Respectiva comisie ar fi urmat să se deplaseze în Basarabia pentru a investiga cazurile de maltratare ale soldaților ruși. În mod special RUMCEROD a evidențiat că era obligat să ia toate măsurile necesare pentru a salvgarda interesele cetățenilor ruși.O altă comisie ar fi urmat să examineze și să negocieze cu guvernul român subiectul ocupării teritoriului dintre Prut și Nistru de către Armata Română Sediul respectivei comisiei mixte ar fi urmat să fie la Chișinău și pe timpul desfășurării lucrărilor acesteia soldații români ar fi urmat să fie retrași pe malul drept al Nistrului, urmând să înceteze orice activitate militară sau deplasare. De asemenea, în chestiunile puse pe tapet de RUMCEROD se regăseau rațiunea intrării trupelor române în Basarabia, înțelegerea dintre Sfatul Țării și guvernul român cu referire la drepturile și puterile trupelor românești în teritoriul basarabean, legile care se vor aplica de către autoritățile române  în același teritoriu (cele rusești sau cele românești)și autoritatea care va lua o decizie în ceea ce privește retragerea trupelor române.

Date fiind situația din Odesa și pericolele existente la adresa consulatului român, diplomații aliați au rugat ambasada Italiei să comunice tuturor ambasadelor de la Iași respectivele propuneri și să încerce să răspundă cât mai rapid.

După ce la 25 ianuarie/7 februarie 1918 soldații români au ocupat orașul Bender, au eșuat să treacă Nistrul a doua zi ca urmare a opoziției trupelor Republicii Sovietice Odesa.

În aceeași zi 26 ianuarie/8 februarie 1918 au început tratative de pace între România și Rusia Sovietică, Fasciotti într-o telegramă trimisă la Odesa, rugându-l pe omonimul său italian să comunice RUMCEROD că toate propunerile sale erau acceptate. De asemenea, baronul a exprimat în numele ambasadorilor Puterilor Aliate aflați la Iași, convingerea că RUMCEROD va lua măsuri pentru garantarea drepturilor supușilor români din oraș.
Litigiul principal din punct de vedere al generalului Averescu era schimbul de prizonieri, astfel că chiar înainte de începerea negocierilor, generalul a cerut punerea în libertate a supușilor români din Odesa.Problema Basarabiei: în lumina..., Pârvu, 2013, p. 194În principiu, autoritățile de la Iași admiteau constituirea unei comisii formate din trei reprezentanți guvernamentali români, trei ai RUMCEROD și trei ai misiunilor aliate – care să ancheteze fapte care au aut loc pe teritoriul românesc. Faptele petrecute în Basarabia însă, ar fi urmat să fie analizate de către comisia aflată în curs de constituire la Chișinău.În același timp, un armistițiu a fost semnat din partea României de către colonelul Rădulescu și căpitanul Victor Cădere și guvernul român l-a trimis pentru a trata la Odesa cu bolșevicii, pe Raul Crăciun.

Răspunsul de la Iași, deși a fost considerat satisfăcător de către autoritățile revoluționare de la Odesa, nu a fost însă considerat un pas concret în direcția rezolvării crizei, deoarece între timp, guvernul sovietic din Petrograd a considerat conflictul ruso-român ca fiind o chestiune care depășește competența RUMCEROD din Odesa și întră în sfera de competență a resortului afacerilor externe a Republicii Federative Ruse. Împuternicit cu depline puteri în acest sens a fost numit Cristian Racovski, care a alcătuit la Odesa un colegiu ruso-român.

Medierea
Încurajat de succesul temporar al intrării trupelor bolșevice în Kiev și de susținerea guvernului de la Petrograd, RUMCEROD a dat un ultimatum cabinetului de la Iași. Printre cereri au figurat: retragerea trupelor române din Basarabia, restituirea bunurilor armatei ruse și libertatea pentru trupele acesteia de a trece din România spre teritoriul basarabean, extrădarea generalului Șcerbaciov și amnistierea dezertorilor români Ultima dintre condiții, conform senatorului Grigore Procopiu era pur și simplu inacceptabilă, constituind un amestec în drepturile de suveranitate ale statului român). RUMCEROD a avut o tentativă de a încredința căpitanului Rechatzammer din Misiunea Militară Franceză condițiile, dar acesta a declinat cererea în condițiile în care mandatul său nu prevedea decât crearea unei comisii mixte, necesare clarificării aspectelor diverse ale prezenței trupelor române în Basarabia și Moldova.

Răspunsul guvernului român, la ultimatumul dat de Racovski, a fost reprezentat de un contra-ultimatum energic. După ce la 3/16 februarie 1918 consulul român la Odesa împreună cu personalul reprezentanței au fost expulzați, în clădirea Consulatului General al Regatului României s-a instalat Racovski. Împotriva coloniei române au avut loc violențe, fiind arestați românii mai însemnați: militari, parlamentari, demnitari, funcționari sau chiar personalități particulare marcante, în special dintre cele cu avere. Fasciotti a protestat împotriva maltratării ostatecilor români și a nesocotirii tratativelor, iar din partea misiunilor franceză și engleză a intervenit o ofertă de mediere. Ca atare noi condiții au fost trimise prin intermediul colonelului Boyle din partea Congresului Superior Autonom al RUMCEROD, în data de 11/24 februarie 1918. Este de menționat că exista un context caracterizat de o confuzie generală și o dinamică foarte rapidă a evenimentelor, iar autoritățile de la Iași nu au avut o percepție clară asupra RUMCEROD și a autorității acestuia, ori a legăturilor sale cu Petrogradul și Moscova.

Răspunsul Congresului Superior Autonom al RUMCEROD din Odesa din 11/4 februarie 1918

1. Guvernul român se angajează a face o declarație formală privind evacuarea progresivă a Basarabiei de către armatele de ocupație române. În primul rând se vor evacua Benderul și Sebriani. Armatele de ocupație române trebuie să fie reduse în intervalul celor două luni la un detașament de 10 mii de oameni, al căror serviciu va consta în paza depozitelor române și a căilor ferate.
2. Poliția în orașe și sate va fi încredințată, din acest moment, miliției locale, formată din locuitorii țării. Pe măsura evacuării armatelor române, forțele militare rusești necesare pentru menținerea ordinii, vor ocupa punctele evacuate.
3. Comandamentul militar român renunță la orice amestec în viața interioară și politică a Basarabiei. El nu va putea să ordone arestări și nici să exercite funcțiuni care aparțin autorităților locale alese.
4. România se angajează de a nu întreprinde ostilități militare sau de altă natură și nici de a susține ostilități întreprinse de alții contra federației Sovietelor Ruse.
5. Produsele Basarabiei care nu vor fi necesare pentru întreținerea populației locale și a detașamentelor militare rusești din Basarabia sunt rezervate exclusiv pentru aprovizionarea României.
6. O comisiune compusă din reprezentanții Rusiei, României, Franței, Angliei și Statelor Unite vor judeca și rezolva toate cazurile de litigiu între Rusia și România.
7. În cazul când armata română se va vedea obligată a efectua retragerea sa pe teritoriul Rusiei, ea va găsi acolo refugiu și aprovizionare.
8. În acțiunea militară paralelă contra Puterilor Centrale și aliaților lor, se stabilește un contact direct între Comandamentul militar al armatelor sovietice și comandamentul român.

Răspunsul Președintelui Consiliului de Miniștri din România la propunerea RUMCERODProblema Basarabiei: în lumina..., Pârvu, 2013, p. 195

1. Toate clauzele de mai sus sunt acceptate așa cum au fost expuse, cu excepția condițiunii cuprinsă în clauza I, privind imediata evacuare a Benderului;
2. Cele două părți vor proceda imediat la punerea în libertate a prizonierilor și vor schimba pe toți rușii care sunt prizonieri în România, contra românilor care sunt în Rusia;
Primul schimb va trebui să fie executat fără întârziere, redând libertatea generalului Coandă și a adjuncților săi deținuți la Kiev, precum și la toți românii internați la Odessa, dându‑le posibilitatea să se întoarcă în România.
În același timp Guvernul Român va da libertatea tuturor rușilor care se găsesc în prezent internați în România. Schimbul trebuie să aibă loc cât mai repede posibil, redând libertatea în fiecare zi la câte 25% din numărul total al prizonierilor, schimbul începând la o dată pe care Rumcerodul va trebui să o fixeze, dar nu mai târziu de 26 februarie/11 martie 1918.
3. Comisiunile interaliate, compuse dintr‑un membru englez, unul francez și unul american, vor fi instituite la Odessa, Kiev, Moscova și Petrograd, la Iași și Galați în România.
În toate cazurile de arestări viitoare de ruși în România și de români în Rusia, toate detaliile fiecărei arestări, precum și probele în sprijinul faptelor, vor fi supuse comisiunii celei mai apropiate. În cazul când aceasta declară învinuiri și dovezi insuficiente pentru a putea da ordinul de încarcerare a persoanelor reținute, ea va trebui să‑i pună în libertate în termenul cel mai scurt, sau să‑i trimită în stare de libertate în țara lor.
4. Toate fondurile și materiile prime sesizate la comisiunile interaliate, care fac cumpărături în Rusia pentru români, trebuie să fie restituite imediat acestor comisiuni și materiile prime trimise în România. Comisiunile aliate vor fi autorizate de a cumpăra în Rusia produsele și materiile prime care nu ar putea să fie procurate în Basarabia și care sunt indispensabile populației române.

Aflat și sub presiunea sovietului de la Kiev care prin intermediul comandantului armatelor bolșevice din regiune – Murariev, la 2/15 februarie a dat un ultimatum de 48 de ore pentru retragerea românilor la vest de Prut, generalul Averescu din poziția de prim-ministru a dorit să amelioreze situația țării printr-o pace în est, să asigure spatele Armatei române în eventualitatea reluării ostilităților cu Puterile Centrale, să securizeze depozitele de materiale ale Armatei Române și de hrană din Basarabia, precum și mai ales să amelioreze situația românilor arestați de RUMCEROD (reprezentat de Cristian Racovski) la Odesa. În calitatea sa de președinte al Consiliului de Miniștri cât și în cea de ministru de externe (funcție pe care a ocupat-o temporar), Averescu a acceptat aproape toate condițiile puse de Racovski. Printre acestea ar fi existat și aceea acceptată de guvernul de la Iași ca Armata Română să evacueze Basarabia în interval de două luni, cu excepția a 10.000 de soldați necesari pazei depozitelor române și a căilor ferate. În privința asumării reale a respectivei evacuări există o dispută nesoluționată încă între istorici. Generalul a acceptat existența în acord și a termenului de " armată de ocupație română în Basarabia", motiv pentru care liberalii l-au învinuit mai târziu.

În cea ce privește răspunsul dat autorităților din capitala Ucrainei – care solicitaseră evacuarea Basarabiei ca și condiție prealabilă normalizării relațiilor ruso-române, Averescu i-a indicat generalului generalului Constantin Coandă să specifice faptul că:
 intrarea trupelor române în Basarabia s-a făcut la cererea formală a guvernului Republicii Democratice Moldovenești, care nu avea forțe proprii și a apelat la Armata Română pentru sprijin.
 scopurile acestora erau atât garantarea securității depozitelor militare destinate Armatei Române precum și celei ruse încă aflate în România, precum și asigurarea unei circulații normale pe căile ferate.

Generalul Coandă, de asemenea, urma să insiste cu diligențele pe lângă autoritățile kievene, astfel încât acesta să se poată întoarce în țară pentru a lua contact cu autoritățile de la Iași cu scopul aplanării neînțelegerilor. Acesta însă  fost împiedicat să plece din capitala Ucrainei și a scăpat de arestare refugiindu-se la consulatul Norvegiei.

Ofensiva austro-ungară din Ucraina a determinat însă o situație catastrofală a sovietelor. La 8/21 februarie 1918 generalul Coandă a informat guvernul român de faptul că trupele austriece se apropiau de Kiev – ceea ce i-a determinat pe bolșevici de acolo să fie mai concilianți.

Autoritățile de la Odesa au apreciat că deși se aflau – conform lui Racovski "la jumătatea drumului", totuși Basarabia urma să fie evacuată de către armata română.  De asemenea, colonelul Victor Petin i-a comunicat generalului Constantin Prezan faptul că Muraviev solicita din Kiev ca guvernul român să recunoască faptul că trupele sale au ocupat Basarabia, iar Armata Română să înceteze ostilitățile față de maximaliști, să nu nedepășească linia Nistrului și să continue războiul împotriva Puterilor Centrale. Ocuparea capitalei ucrainene de către trupele germane a pus însă capăt contactelor cu bolșevicii de aici.

Semnarea acordului
După primirea răspunsului de guvernul român, la data de 20 februarie/5 martie 1918 RUMCEROD a considerat astfel aplanat conflictul armat între România și Rusia, alături de Colegiul Superior Autonom, de Consiliul Comisarilor Poporului din provincia Odessa și de Comitetul Executiv al Sovietelor

și a încheiat un proces-verbal în acest sens. Guvernul României a trimis răspuns Colegiului Suprem Autonom al RUMCEROD precum că respectivul conflict este închis la data de 23 februarie/8 martie 1918. Acordul a fost semnat fără ca Republica Democratică Moldovenească să fie invitată să-l semneze și ea. Odată cu acesta au fost semnate și trei protocoale referitoare la schimbul de prizonieri, la reîntoarcerea soldaților ruși în cazul în care România ar fi făcut pace, la amnistia politică a emigranților și dezertorilor și la evacuarea ținutului Akkerman de către Armata Română.

Două zile mai târziu la 25 februarie/10 martie 1918 în urma cererii lui Boyle, care și-a continuat bunele oficii, Averescu i-a trimis acestuia o scrisoare prin care l-a informat că  iar Marelui Cartier General i-a remis un ordin prin care i s-a precizat că drept efect al unei înțelegeri,

Semnat în condiții complexe și dramatice, textul a conținut numeroase vicii de formă și de fond, fiind unul controversat.

 Prelungirea Armistițiului de la Focșani în prima rundă de negociere a preliminariilor Păcii de la Buftea pe 20 februarie/5 martie 1918 și ulterior semnarea acestora pe 5/18 martie, s-au asociat cu o clauză secretă în ce privește anexarea Basarabiei: în schimbul dreptului de a transfera trupe prin Basarabia pentru a ocupa Ucraina, Germania a fost de acord cu preluarea de către România a teritoriului dintre Prut și Nistru. Finalizarea Acordului Averescu-Racovski a fost astfel urmată rapid de pătrunderea în zonă a trupelor Puterilor Centrale, ceea ce l-a făcut inoperant, deoarece ca efect al fugii administrației RUMCEROD din Odesa la 27 februarie/ 12 martie, acordul nu a mai ajuns să fie aplicat, el nefiind de altfel ratificat vreodată. Finalizarea negocierilor privind Preliminariile de pace de la Buftea două săptămâni mai târziu a făcut astfel ca acordul să devină caduc, deoarece la acel moment trupele Armatei Roșii se aflau la câteva sute de km de Chișinău și guvernul român făcuse astfel încât să fie sigură permisiunea germanilor de a prelua Basarabia. Clauza secretă a fost de altfel reconfirmată pe 7 mai 1918 prin Tratatul de la București.
 La 5/18 martie 1918 guvernul Averescu a demisionat, fiind înlocuit cu guvernul germanofil Marghiloman.
 De asemenea, nefiind părtașă la semnarea acordului, Republica Democratică Moldovenească a fost liberă să-și decidă singură viitorul.

Este de menționat că la 13/26 martie 1918, când trupele Puterilor Centrale se aflau la porțile Odesei, o parte dintre românii arestați de RUMCEROD în loc să fie duși la Sulina, unde ar fi trebuit să se facă schimbul stabilit, au fost îmbarcați cu forța pe nava Împăratul Traian cu destinația Sevastopol. După un periplu care a inclus îmbarcarea altor câțiva români din Feodosia și tratative cu comitetul revoluționar al marinarilor din Sevastopol, 92 de ostateci au ajuns să fie schimbați la Sulina la 19 martie/1 aprilie-24 martie/5 aprilie 1918 cu 73 de militari ai armatei ruse.

Efectele

Semnarea acordului cu RUMCEROD a cântărit greu atunci și mai târziu, în ceea ce privește evaluarea guvernului Averescu. Dați fiind termenii acordului, s-a declanșat o furtună politică la Iași chiar și în cadrul structurilor guvernamentale, atunci când termenii acestuia au fost cunoscuți. Textul a fost interpretat de partea sovietică drept un angajament de retragere a trupelor române din Basarabia și, implicit de recunoaștere a autorității RUMCEROD. De asemenea, conform istoricului Octavian Dascăl, semnarea înțelegerii de către guvernul român a fost echivalentul practic al recunoașterii diplomatice indirecte a statului sovietic de către România (prima dintre țările Antantei care a făcut-o).

În apărarea sa, Averescu a susținut că o evacuare a provinciei s-ar fi aflat în cadrul fixat la intrarea Armatei Române în teritoriul respectiv, deoarece în Manifestul publicat de șeful Marelui Stat Major general, s-a afirmat răspicat că odată liniștea și ordinea restabilite în Basarabia, militarii români vor părăsi provincia.

În condițiile existente la acel moment acordul a avut totuși un caracter util, dând României un anumit răgaz pentru a se putea concentra asupra prelungirii armistițiului și a negocierii păcii cu Puterile Centrale.  Guvernele României însă l-au subevaluat negându-i valoarea politică și juridică și, caracterizându-l fie ca unul militar, fie ca unul tehnic. În perioada următoare, existența acestuia a produs totuși efecte:
 Într-o interpelare în Camera Comunelor din 26 mai 1924, poziția guvernului Marii Britanii față de recunoașterea intrării Basarabiei în componența statului român a fost chestionată din această perspectivă.
 Din moment ce bolșevicii ar fi putut pretinde în mod legal drepturi privind Basarabia în conformitate cu Acordul Averescu-Racovski ca efect al neretragerii armatei române din Basarabia, aceștia au rupt toate relațiile diplomatice cu Regatul României, iar diplomația URSS a considerat că există o stare de război cu România. În toate întâlnirile ulterioare diplomații sovietici au fost agresivi în mod explicit în ceea ce privește problema Basarabiei, atribuindu-i o importanță primordială în relațiile româno-sovietice.
 Semnarea acordului de către România a constituit baza nevalidării actului de Unire al Sfatului Țării de către Rusia Sovietică, respectiv de către URSS, ulterior. Printre argumentele justificative implicite ale Ultimatumului sovietic dat României în 1940, s-a aflat și nerespectarea de către România a evacuării Basarabiei în interval de două luni.

Interpretările

Teza respingerii angajamentului de evacuare a Basarabiei
Interpretările acordului sunt contradictorii. Viciile existente în acord ar fi putut fi intenționate, iar de jure el nu ar fi putut avea valabilitate atât timp cât Republica Democratică Moldovenească și Ucraina erau state suverane și independente. Statul român nu ar fi putut să admită odată cu semnarea acordului evacuarea militară a teritoriului de peste Prut – care fusese ocupat din motive militare, într-un moment în care respectivele motive erau încă în vigoare. Admițând această retragere, ar fi considerat teritoriul basarabean ca teritoriu propriu al Sovietelor. De altfel, românii susțin că respectivele clauze au fost acceptate cu excepția celei privind evacuarea armatei.

Doctorul în drept Dumitru Th. Pârvu în 1944 a susținut acest punct de vedere, rezoluția pusă de Averescu pe document fiind următoarea:
Conform opiniei din 1933 a lui Frederic Nanu textul a cuprins în fapt "o greșeală de redactare datorată grabei", fiind ilogică păstrarea unei garnizoane avansate în Bender, în condițiile în care trupele amice s-ar fi retras în spate și ar fi lăsat comunicațiile la discreția bolșevicilor. Cu toate acestea însă conform acordului, trupele române ar fi urmat să asigure securitatea căilor de comunicații, ceea ce pune în discuție raționamentul lui Nanu. Suplimentar acesta a mai adus dovadă a refuzului lui Averescu de a accepta retragerea trupelor: telegrama trimisă de viitorul mareșal generalului Broșteanu, telegramă în care a fost precizat că "linia noastră de demarcație, dincolo de care nici măcar patrulele nu vor trece, va fi malul drept al Nistrului". O teză asemănătoare este susținută de Petre Otu, ultimul biograf al lui Averescu.

Într-un duel parlamentar din 23 iunie/6 iulie 1918 din Camera Deputaților între Averescu și Constantin C. Arion – vicepremier și ministru de externe în guvernul Marghiloman, Arion a fost categoric:

cu toate că Averescu a susținut teza redactării inexacte, afirmând și că refuzul evacuării Benderului ar fi trebuit interpretat ca fiind un refuz de a evacua Basarabia.

În 1943 istoricul Gheorghe I. Brătianu a specificat că

Teza nulității "de jure" a acordului
Poziția diplomației române în ceea ce privește acordul este ilustrată prin următoarele luări de poziție:
 organizațiile revoluționare s-au dizolvat anterior perioadei de expirare stipulate în Acord
 cu excepția armistițiului propriu-zis, nici o altă clauză nu a fost pusă în practică
 acordul a fost doar de natură militară, nu și politică
 refuzând evacuarea Tighinei, guvernul român a refuzat implicit să evacueze Basarabia
 trupele române nu au intrat în Basarabia în scop anexionist, iar unirea s-a realizat prin ea însăși
 organizațiile revoluționare din Odesa nu au avut dreptul să facă o înțelegere în numele părților interesate [spre a se uni], care și-au exprimat clar atitudinea.

Ultima afirmație este susținută de asemenea de către profesorul universitar dr. Anton Moraru din Republica Moldova, care subliniază că Troțki, Rakovski și respectiv "Colegiului Suprem"

Istoricul basarabean  L. Pădureac este de părere că "înțelegerea» menționată nu a avut putere juridică", nefiind ratificată nici de Parlamentul României, nici de Sovietul Suprem al Rusiei Sovietice.

Teza asumării evacuării Basarabiei
Conform interpretării istoricului Wim P. van Meurs este mai probabilă acceptarea cererii sovietice atât timp cât jumătate din numărul original de 20.000 de soldați români ar fi putut rămâne pe loc. Pe de altă parte, Consiliul Suprem Autonom din Odesa a dorit să mențină o clauză teritorială pentru a o folosi în viitor, iar românii s-au temut că germanii îi vor forța să accepte clauze de pace și mai grele.

O poziție similară a exprimat academicianul Florin Constantiniu, care a afirmat că termenii acordului corespund viziunii proprii de politică externă a lui Averescu, care și-a exprimat rezerve în ceea ce privește oportunitatea unirii Basarabiei cu România, în acel moment.

Particularitățile unei concepții proprii de politică externă

Conform generalului:
 acesta nu a fost de acord cu trimiterea de către guvernul Ion I. C. Brătianu de trupe dincolo de Prut, deoarece aceasta urma să creeze dificultăți României atât la Petrograd, cât și la Viena sau Berlin.
 înainte de încheierea Tratatului de Pace cu Puterile Centrale și aliații lor, Germania și Austro-Ungaria au sugerat României să ocupe Basarabia, ca o compensație pentru pierderea Dobrogei; Averescu a refuzat respectivele sugestii și mai târziu în ședința parlamentului român din 23 iunie/6 iulie 1918, a specificat îndoiala sa în privința dreptului Puterilor Centrale de a da României Basarabia, pe care nu o stăpâneau nici de drept și nici de fapt.
 Basarabia fiind la acel moment un teritoriu contaminat de bolșevism, includerea acesteia în hotarele statului ar fi urmat să creeze mari probleme interne;  Conform lui Averescu ar fi trebuit așteptat ca

 între România și Basarabia  existau la acel moment mari deosebiri de structură și organizare, care făceau ca încorporarea provinciei să fie dificilă: aici se înfăptuise o largă reformă agrară, organizarea ecleziastică și a comerțului exterior erau altele și existau minorități.
 dificultățile Rusiei aveau doar un caracter temporar.

Momentul propice ar fi urmat să vină așadar după Averescu, doar după încheierea Tratatului de Pace și proclamarea unirii ar fi trebuit amânată în așteptarea unor condiții mai bune pentru alipirea provinciei la Regat.

Printr-o formulă vagă și interpretabilă privind evacuarea Basarabiei, România ar fi beneficiat de un răgaz de 2 luni în care s-ar fi reglementat problemele basarabene, prezența Armatei Române între Prut și Nistru și unirea după semnarea Tratatului de Pace. În acest timp Regatul ar fi păstrat la est de Prut un nucleu al Armatei Române cu un efectiv de circa 10 000 de soldați, ar fi recuperat depozitele intacte și ar fi eliberat din captivitate parlamentarii, ofițerii și cetățenii români. Acest interval ar fi fost folosit de asemenea la crearea unor condiții care ar fi servit la acoperirea unirii cu toate formele legale și la recunoașterea acesteia, precum ar fi îndreptățit și speranțele păstrării unor relații bune cu Rusia de mai târziu.

Chiar și după unire, Averescu și-a apărat poziția:

Probleme de istorie contrafactuală
Indiferent de modalitatea de realizare a unirii însă, regimul de la Moscova tot ar fi contestat-o și ar fi profitat de orice ocazie pentru a reanexa interfluviul pruto-nistrean. Preocuparea particulară pentru aspectul legal al problemei l-a privat astfel pe Alexandru Averescu de a fi intrat în istorie ca unificator al provinciei sale natale.

Poziția sovietică
Într-o telegramă din 28 februarie/13 martie 1918, Racovski le-a comunicat lui Lenin și lui Troțki faptul că România s-a angajat oficial să evacueze în etape Basarabia, urmând ca punctele evacuate să fie progresiv ocupate de trupele bolșevice. Această interpretare reiese și mai târziu din scrisorile pe care Racovski i le-a trimis în calitate de comisar adjunct al Afacerilor Externe și ambasador în 5 și 24 ianuarie 1924 către Litvinov. Partea sovietică a interpretat astfel în mod clar angajamentul guvernului român din răspunsul lui Averescu, de a evacua teritoriul dintre Prut și Nistru treptat cu excepția Benderului, rezervă acceptată de către sovietici.

Existența Acordului a fost ulterior mereu invocată de către sovietici și acesta s-a constituit într-unul dintre argumentele principale aduse de aceștia în favoarea pretențiilor lor asupra Basarabiei. Istoriografia rusă, atât cea sovietică cât și cea postsovietică susține că românii nu au respectat tratatul și au refuzat să evacueze provincia. Conform istoricilor ruși, căutând apoi o justificarea a faptului că trupele române au rămas în provincie, guvernul Regatului ar fi influențat Sfatul Țării să declare unirea cu România.

Conform viziunii actuale ruse, acordul a fost cel de-al doilea tratat internațional semnat de Rusia Sovietică și primul cu o țară care se alăturase Antantei, prin care i s-a recunoscut calitatea de stat suveran.

Tratarea temei în istoriografia română
Istoriografia românească nu a acordat o atenție deosebită respectivului acord. În România comunistă subiectul a fost scos din cărțile de istorie și majoritatea istoricilor perioadei care s-au referit la Basarabia fie l-au ignorat, fie l-au amintit doar în treacăt. Astfel în perioada anilor '40-50 ai secolului XX tăcerea a fost totală asupra chestiunii în cauză, pe fondul dependenței României de URSS, iar după 1964 acordul a fost trecut sub tăcere sau negat complet.

În istoriografia românească contemporană domină interpretarea că evacuarea trupelor române nu era clar și fără rezerve prevăzută, fiind stipulate teze ambigue. În mod surprinzător, textul original în limba română al acordului nu se mai găsește astăzi în arhivele diplomatice ale României. Conform istoricului Florin Constantiniu, există suspiciunea întemeiată că nici rușii nu mai au textul original al acestui acord.

Note
  Recte o "Înaltă comisie pentru Combaterea Contrarevoluției Române și Ucrainene, organ plenipotențiar al Sovietului Comisarilor Poporului din Petrograd"
  "Comitetul Executiv Central al Sovietelor Frontului român, Flotei Mării Negre și regiunii Odesa"
  Răspunsul lui Averescu a fost dus la Odesa de colonelul Boyle.
  Răspunsul RUMCEROD către guvernul român a fost semnat de Racovski în calitate de președinte al Colegiului Superior Autonom, de M. Brașevan în calitate de comisar al afacerilor străine, de V. Judovski în calitate de președinte al RUMCEROD, de A. Voronski în calitate de președinte al Comitetului executiv al sovietelor, de Muraviev în calitate de comandant suprem al armatelor revoluționare și de locotenent-colonelul Boyle.
  Comandamentul german de la București a expediat trupe germane spre Odesa, astfel cum fusese stabilit prin punctul 7 al Preliminariilor de pace cu Puterile Centrale, prin care guvernul român s-a obligat să înlesnească transportul pe căile ferate de trupe ale Puterilor Centrale, prin Moldova și Basarabia spre Odesa.
  Duca a specificat că "a auzit" acest lucru, fără a certifica afirmația.
  Rezoluția "Nu" a lui Averescu de la primul paragraf a fost pusă pe text în dreptul rândului despre evacuarea Benderului, acest accident grafic fiind amplificat apoi – conform lui Nanu - de o redactare grăbită.
  În parlament Arion, adept al unei alte viziuni de politică externă, i-a replicat lui Averescu astfel:

  Generalul Averescu nu a intuit la momentul respectiv natura cu totul specială a regimului bolșevic – adept al "revoluției mondiale" sprijinită inclusiv prin metode violente. Stabilirea de relații normale nu ar fi fost așadar posibilă dat fiind că obiectivul bolșevicilor a fost destabilizarea "ordinii burgheze", iar ca vecin direct, Regatul României a fost unul dintre obiectivele preferate ale conducerii de la Moscova.
  Primul a fost Tratatul de la Brest-Litovsk.
  Textele: Răspunsul Congresului Superior Autonom al RUMCEROD din Odesa din 11/4 februarie 1918 și respectiv, Răspunsul Președintelui Consiliului de Miniștri din România la propunerea RUMCEROD au fost corectate după: Calafeteanu, Ion; Moisuc, Viorica-Pompilia; Unirea Basarabiei și a Bucovinei cu România. Documente; Editura Hyperion; Chișinău; 1995; pp. 174–175; unde aceste texte au fost reproduse după originalul aflat în Arhiva MAE, Fond 71/URSS, vol. 131

Referințe

Bibliografie
 Andone, Corneliu; Moșneagu, Marian; Giurcă, Ion; Popa, Vasile; Tucă, Florian; Mareșali ai României; Editura RAO; București; 2013; ISBN 978-606-609-562-4; pp. 222–225
 Constantiniu, Florin; O istorie sinceră a poporului român; Editura Univers Enciclopedic; București; 1997
 Dascăl, Octavian; Scurte considerații privind modernizarea Basarabiei în primul deceniu interbelic (1918-1928). Pe marginea unei recente apariții editoriale la Chișinău; Revista Arhivelor, ianuarie 2010, Vol. 87, Issue 1, pp. 183–205; (pp. 193–194)
 Kirițescu, Constantin; Istoria războiului pentru întregirea României - ediția a III-a, vol. II; Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989. ISBN 973-29-0048-2
  Mitrașcă, Marcel; Moldova: A Romanian Province Under Russian Rule : Diplomatic History from the Archives of the Great Powers; Agora Publishing; New York, USA; 2002
 Nazaria, Sergiu; Acordul "Racovskii – Averescu" și încălcarea lui; Moldoscopie (probleme de analiză politică), 2013, nr.2 (LXI) 179; Chișinău; pp. 179–189
 Otu, Petre; Mareșalul Alexandru Averescu. Militarul, omul politic, legenda, ed. a 2-a; Ed. Militară; 2009; ISBN 978-973-32-0793-1
 Un acord controversat; pp. 212-225
 Spinoasa problemă a Basarabiei; pp. 225-236
 Pârvu, Dumitru Th.; Problema Basarabiei : în lumina principiilor actelor juridice internaționale : (contribuții la cunoașterea raporturilor diplomatice româno-ruse); Editura Bibliotecii Metropolitane București; București; 2013; ISBN 978-606-93494-0-3
 Procopiu, Grigore; Parlamentul în pribegie: 1916–1918. Amintiri, note și impresii; Ed. Humanitas; 2018; ISBN 978-973-50-5828-9
 Stoica, Vasile-Leontin; Serviciul Sanitar al Armatei Române în perioada 1914-1919, Teză de Doctorat; Universitatea Pedagogică de Stat "Ion Creangă" - Facultatea de Istorie și Etnopedagogie - Catedra de Istorie a românilor; Chișinău; 2012
  van Meurs; Wim P. The Bessarabian question in communist historiography: nationalist and communist politics and history-writing; East European Monographs; Boulder; 1994; ISBN 978-08-8033-284-2
  Voronovici, Alexandru; The Moldovan ASSR between the Bolshevik "Empire" and Greater Romania: Nation- and State- Building in the Soviet Borderland (1917-1940); Central European University, History Department – In partial fulfillment of the requirements for the degree of Master of Arts; Budapest, Hungary; 2010
Lectură suplimentară
 Acordul Averescu-Racovski (textul documentului):
  Popovici, Andrei; The Political Status of Bessarabia; 1931, Washington, USA; pp. 245-250
  Bessarabiia na perekrestke evropeiskoi diplomatii: dokumenty i materialy; Indrik; Moscova; 1996; pp. 216-217
 Botez, Dan; Alexandru Averescu. Mareșalul poporului; Ed. Scrisul Românesc; 2016; pp. 139–143 (Cap. IV. 4 Acordul Averescu-Racovski - un act controversat)
 Stănescu, Marin; Acordul Averescu-Rakovsky; Revista de Istorie Militară, nr. 2/1993

Legături externe
  23. Roumania-Russia: Treaty between Roumania and Russia, signed 9 March, 1918 in  Text of the Roumanian "Peace" (with maps); Government Printing Office; Washington; 1918; pp. 205–206
  The Foreign Policy of Soviet Russia (extracts) (July 1926), în Rakovsky, Christian; Selected Writings on Opposition in the USSR 1923–30 (editor: Gus Fagan); Allison & Busby; London & New York; 1980; Marxists' Internet Archive, marxists.org

Acorduri internaționale ale României din Primul Război Mondial
1918 în România
Istoria militară a Uniunii Sovietice
Revoluția Rusă
Republica Democratică Moldovenească

Acordul Averescu-Racovski


Nissan Sports Centre (fostul nume Dongguan Basketball Center) proiectat de GMP din Germania, este o arenă acoperită situată în Dongguan, China. Este utilizată mai ales pentru meciurile de baschet. Guangdong Southern Tigers este primul club de baschet din Guangdong cu 100.000 de susținători pe Weibo, principala lor pagină de social media, aceștia fiind și proprietarii.

Referințe

Stadioane din China
Wuhan
2014 în China
Fondări în 2014

Nissan Sports Centre


The Campos Basin is one of 12 coastal sedimentary basins of Brazil. It spans both onshore and offshore parts of the South Atlantic with the onshore part located near Rio de Janeiro. The basin originated in Neocomian stage of the Cretaceous period 145–130 million years ago during the breakup of Gondwana. It has a total area of about , with the onshore portion small at only .

Etymology
The basin is named after the Campos dos Goytacazes city.

Description
The Campos Basin is bound on the south by the Cabo Frio High, separating the basin from the Santos Basin and on the north by the Vitória High, forming the boundary with the Espírito Santo Basin. Campos Basin contains the Paraiba do Sul River delta.

Tectonic history

The South Atlantic margin developed on Archean stable cratons consisting of hard and resistant rocks and partly on the Neoproterozoic mobile belts composed of less resistant metamorphic rocks. The Precambrian basement of the Santos Basin is exposed as the Araçuaí Belt along the Brazilian coast, most notably in the inselbergs of Rio de Janeiro, of which Sugarloaf Mountain is the most iconic. The ancient rocks consist of a Neoproterozoic to Cambrian high-grade metamorphic core of granites and gneisses, formed during the collision of Gondwana in the Pan-African-Brasiliano orogeny. Basalts similar to the Paraná and Etendeka traps, exposed to the west in the Paraná Basin, have been found underlying the Santos Basin. The Tristan da Cunha hotspot, known as the Tristan hotspot, is considered the driver behind the formation of these flood basalts.

During the Early Cretaceous, the former continent Gondwana, as southern part of Pangea, starting to break-up, resulting in a sequence of rift basins bordering the present-day South Atlantic. The Pelotas-Namibia spreading commenced in the Hauterivian, around 133 million years ago and reached the Santos Basin to the north in the Barremian. Seafloor spreading continued northwards to the Campos Basin in the Early Albian, at approximately 112 Ma.

Five tectonic stages have been identified in the Brazilian basins:
 Pre-rift stage – Jurassic to Valanginian
 Syn-rift stage – Hauterivian to Late Barremian
 Sag stage – Late Barremian to Late Aptian
 Post-rift stage – Early to Middle Albian
 Drift stage – Late Albian to Holocene

Stratigraphy
Oil reservoirs include formations deposited during the Aptian and pre-Aptian continental rift phase, of post-salt Albian-Cenomanian shallow-water marine carbonates and deepwater sandstones, and in turbidites of the open marine drift phase of Late Cretaceous and early Tertiary ages.

The Namorado Field "location was selected based on seismic interpretation of a structural high at the top of the Macaé Formation (Albian limestones)" at a depth of about , and the reservoirs are marine turbidite deposits transgressing over the Albian limestone shelf.

The stratigraphy starts with basalt flows dated at 120 Ma, overlain by the Lagoa Feia Group, consisting of the organic-rich lacustrine "green shales" followed by lacustrine limestones and continental sandstones and conglomerates, transitioning into marine sediments with evaporites, limestones, and limestone altered dolomites. The shallow marine limestones of the Macaé Formation follow, then the Namorado turbidite sandstones, and finally the Campos Formation, consisting of the turbidite sandstone Carapebus Member and the prograding slope and shelf Ubatuba Formation.

Exploration

The off-shore oil exploration in the Campos Basin began in 1968. The first exploratory well was drilled in 1971. The first field to be discovered was Garoupa in 1974, at a shallow water depth of , followed by Namorado in 1975 in  of water. The first oil production started in 1977 from Enchova Field, at a water depth of . The largest fields, listed by their year of discovery year, include Linguado (1978), Carapeba (1982), Vermelho (1982), Marimba (1984), Albacora (1984), Marlim (1985), Albacora-Leste (1986), Marlim Sul (1987), Marlim Leste (1987), Barracuda (1989), Caratinga (1989), Espadarte (1994), Roncador (1996), Jubarte (2002), Cachalote (2002), and Badejo (2008). The largest Marlim field is located in the northeast of the basin,  offshore in water depths ranging from .

By 2003, 41 oil and gas fields were discovered, which ranging at distances from  from the coast and at water depths varying from . Of these fields, 37 are being developed by Petrobras. By 2003, the oil production from the basin had reached 1.21 million barrels per day. The production comes from a variety of reservoirs including siliciclastic turbidites, fractured basalts, coquinas, calcarenites (limestones). The total cumulative production from the Campos Basin by 2003 was 3.9 billion barrels of oil with remaining reserves of 8.5 billion barrels.

In February 2010, a new 65 million barrel discovery was made by Petrobras near the Barracuda oil field.

See also

 Angola Basin
 Pelotas Basin
 Santos Basin

References

Bibliography and further reading

Brazil general

Campos Basin geology

Campos Basin exploration

External links
 Real Time Ship Traffic in the Campos Basin

Sedimentary basins of Brazil
Geology of Brazil
Geology of the Atlantic Ocean
Landforms of Rio de Janeiro (state)
Oil fields of Brazil

Campos Basin


Giuseppe Canini (* 18. Oktober 1957) ist ein ehemaliger san-marinesischer Fußballspieler und aktuell Trainer der U21-Nationalmannschaft von San Marino.

Canini spielte beim italienischen Amateurverein AC Tropical Ospedaletto Coriano, als er zu seinem einzigen Länderspiel kam. Am 28. März 1986 debütierte er gegen die Olympia-Auswahl Kanadas.

Weblinks
 Profil auf www.eu-football.info

Fußballnationalspieler (San Marino)
Fußballspieler (SP Tre Fiori)
Fußballspieler (San Marino Calcio)
San-Marinese
Geboren 1957
Mann

Giuseppe Canini


Palmiye kakadusu (Probosciger aterrimus), kakadugiller (Cacatuidae) familyasından Avustralya'nın kuzeydoğu kesimlerinde, Yeni Gine Adası ve Aru Adalarında görülen kuş türü.

Palmiye kakadusu kakaduların en iri yapılı ve tüm papağanların en iri gagalı olanıdır.
Yalnız yaşayan ve uzunluğu 65–75 cm arasında değişen bu türün kırmızı renkli çıplak yüzü heyecanlandığında mavileşir.

Asgari endişe altındaki hayvanlar

Kakadugiller
Evcil hayvanlar
Kuş alt familyaları

Palmiye kakadusu


Vesioli  es un jútor del raión de Mostovskói del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado en la orilla derecha del río Jodz, afluente del río Labá, de la cuenca del Kubán, en el límite septentrional del Gran Cáucaso, 5 km al sudoeste de Mostovskói y 156 km al sudeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 231 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Mostovskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Веселый (Мостовский район Краснодарского края).
 Mapa topográfico soviético en maps.vlasenko.net.

Localidades del raión de Mostovskói del krai de Krasnodar

Vesioli (Mostovskói, Krasnodar)


An Eleocharis acicularis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann Jakob Roemer och Schult.. An Eleocharis acicularis in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 E. a. acicularis
 E. a. porcata

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eleocharis

Eleocharis acicularis


An Specklinia trilobata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carlyle August Luer, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Alec M. Pridgeon och Mark W. Chase. An Specklinia trilobata in nahilalakip ha genus nga Specklinia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Specklinia

Specklinia trilobata


An Specklinia segregatifolia in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Oakes Ames ngan Charles Schweinfurth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Rodolfo Solano Gómez och Soto Arenas. An Specklinia segregatifolia in nahilalakip ha genus nga Specklinia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Specklinia

Specklinia segregatifolia


A Associação de Igrejas Evangélicas Reformadas em Burkina Fasso (AIERBF) - em francês Association des Églises évangéliques réformées du Burkina Faso - é uma denominação reformada no Burkina Fasso, formada em 1986, por igrejas fundadas pelo pastor Kinda Lazare.

História
Em 1977, o pastor Kinda Lazare das Assembleias de Deus, conheceu a Fé Reformada e aderiu ao Calvinismo. Após estudar teologia no Instituto Teológico do Porto Novo (Benin), o pastor começou a plantar igrejas em Ouagadougou e outras cidade de Burkina Fasso.

Consequentemente, em 1986, estas igrejas se organizaram em uma denominação chamada Associação de Igrejas Evangélicas Reformadas em Burkina Fasso (AIERBF).

Doutrina
A denominação subcreve o Credo dos Apóstolos, Catecismo de Heidelberg e Credo Niceno. Desde 1990 aceita a ordenação de mulheres.

Relações Inter-eclesiásticas
A igreja é membro do Concílio Mundial das Igrejas desde 2004 da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas e da Conferência das Igrejas de Toda a África

Denominações reformadas continentais em Burkina Fasso
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas


Neopalpa donaldtrumpi er en sommerfugl blandt natsværmerne i mølgruppen. N. donaldtrumpi har fået sit navn efter USA's 45. præsident  Donald J. Trump.

Udbredelse

Neopalpa donaldtrumpi findes i det sydlige Californien og på Baja California i Mexico.

Kilder/Henvisninger

Eksterne henvisninger

Neopalpa donaldtrumpi


Mesobuthus navidpouri est une espèce de scorpions de la famille des Buthidae.

Distribution
Cette espèce est endémique d'Iran. Elle se rencontre dans les provinces de Kerman et du Sistan-et-Baloutchistan.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle paratype .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite par Kovařík, Fet, Gantenbein, Graham, Yağmur, Šťáhlavský, Poverenni et Nouvruzov en 2022.

Étymologie
Cette espèce est nommée en l'honneur de Shahrokh Navidpour.

Publication originale
 Kovařík, Fet, Gantenbein, Graham, Yağmur, Šťáhlavský, Poverenni & Nouvruzov, 2022 : « A revision of the genus Mesobuthus Vachon, 1950, with a description of 14 new species (Scorpiones: Buthidae). » Euscorpius, ,  (texte intégral).

Liens externes
 The Scorpion Files : Jan Ove Rein, Trondheim, Norwegian University of Science and Technology

Notes et références

Buthidae
Espèce de scorpions (nom scientifique)
Faune endémique d'Iran

Mesobuthus navidpouri


Boletus edulis, Boletaceae familyasından yenilebilen mantar türüdür. Bilimsel adındaki bolet Latincede "üstün mantar", edulis de "yenebilen" anlamındadır. Sote, makarna sosu, çorba, hatta çiğ olarak yenebilir.

Şapkası 7–30 cm büyüklükte, bazen biraz daha geniştir. Yarım küre şeklinde, daha sonra tümsek, nihayet yayvandır. İyi pişmiş, kabarmış çöreğe benzer. Kenarı başlangıçta içeri kıvrıktır. Şapkanın zarı düzgün değil, çıplak ve kurudur. Islak olduğu zaman parlar ve hafif yapışkandır. Rengi çok değişken, kestane kahverengisi veya soluk olabilir. Kenarının rengi hafifçe daha açık olur. Borucukları, sıkı bir şekilde yan yana yer alırlar. Sapa boyları kısalarak bağlanırlar, uzun ve incedirler. Önce boz beyaz daha sonra yeşilimsi sarı, zeytin yeşili rengindedir, şapkadan kolayca ayrılabilirler. Delikçikleri küçük ve yuvarlaktır. Önce kirli beyaz, daha sonra sarımtırak, nihayet yeşilimtırak sarıdır. Sapı kuvvetli ve katıdır, çoğunlukla ortada veya aşağıda şişkindir. Gençken dip tarafında şişkin olup daha sonra kalınlık bakımından muntazam olur. 15–20 cm kadar boyda, 3–4 cm kadar kalınlıkta olabilir. Renk bakımından önce beyaz açık bozdur, sonra esmer kahverengiye döner. Yukarı kısmı, ince, belirsiz beyaz soluk renkli damarlı ağ gibi görünüşe sahiptir, bazen bütün yüzeyi böyledir. Etli kısmı gençken sert, beyazımtırak, olgunlaşınca yumuşak, sünger gibi sarımtıraktır. Şapkada dış zarın altına gelen kısımda esmerimtıraktır. Spor izi sarıdır.

Hazirandan Ağustosa ve Eylülden Kasıma kadar yapraklı ağaçlardan meşe, huş, bilhassa kayın, iğne yapraklılardan çam, genç ladin meşçereleri altında ve çevresinde, oldukça asit karakterde topraklarda, ormandaki yol kenarlarında, orman sınırı boyunca, yaprak çürüntüsü üzerinde genelde çok sayıda bazen tek tek görülür. İnsanlar tarafından yenilebilen mantarlardan biridir. Kurutularak veya yağ içinde saklanabilir.

Çörek mantarı sinekler larvaları tarafından işgal edilmeye meyillidir. Bu mantarın o yüzden dikkatli incelenmesi gerekir.

Galeri

Dış bağlantılar

Kaynakça

Boletaceae
Yenilebilen mantarlar
1782'de tanımlanan mantarlar
1782'de tanımlanan taksonlar
Jean Baptiste François Pierre Bulliard tarafından adlandırılmış taksonlar

Çörek mantarı


Šulac (lat. Crambe), rod trajnica iz porodice krstašica. Latinski naziv roda označava neku vrstu kupusa.

Pripada mu 39 vrsta, a od njih dvije su poznate u Hrvatskoj, jestiva vrsta morski šulac, morsko zelje ili primorski kelj (Crambe maritima) i Crambe hispanica.

Morski šulac je halofit i voli blizinu mora i raširen je najviše u Europi (Sredozemlje), oko Crnog mora, a razne vrste rastu i u Turskoj, jugozapadnoj i centralnoj Aziji i istočnoj Africi. C. abyssinica uvezena je i u Sjedinjene države gdje je prvi put korišten kao usjev 1933. godine u botaničkoj postaji Boronez. Iz njegovog sjemena dobiva se ulje koje nije jestivo, nego se koristi u industriji.

Vrste

 Crambe alutacea Hand.-Mazz.
 Crambe arborea Webb ex Christ
 Crambe armena N.Busch
 Crambe cordifolia Steven
 Crambe edentula Fisch. & C.A.Mey. ex Korsh.
 Crambe feuilleei A.Santos ex Prina & Mart.-Laborde
 Crambe filiformis Jacq.
 Crambe fruticosa L.f.
 Crambe gigantea (Ceballos & Ortuño) Bramwell
 Crambe gomeraea Webb ex Christ
 Crambe gordjagini Sprygin & Popov
 Crambe grandiflora DC.
 Crambe grossheimii I.I.Khalilov
 Crambe hedgei I.I.Khalilov
 Crambe hispanica L.
 Crambe juncea M.Bieb.
 Crambe kilimandscharica O.E.Schulz
 Crambe koktebelica (Junge) N.Busch
 Crambe kralikii Coss.
 Crambe laevigata DC. ex Christ
 Crambe maritima L.
 Crambe microcarpa A.Santos
 Crambe orientalis L.
 Crambe pinnatifida R.Br.
 Crambe pritzelii Bolle
 Crambe scaberrima Webb ex Bramwell
 Crambe schugnana Korsh.
 Crambe scoparia Svent.
 Crambe sinuatodentata Hochst. & G.W.Schimp.
 Crambe steveniana Rupr.
 Crambe strigosa L'Hér.
 Crambe sventenii Pett. ex Bramwell & Sunding
 Crambe tamadabensis Prina & Marrero Rodr.
 Crambe tatarica Sebeók
 Crambe wildpretii Prina & Bramwell

Vanjske poveznice

Izvori

Brassiceae

Šulac


Producentoverskud er et mikroøkonomisk begreb, der angiver den monetære gevinst, virksomheder har ved at fremstille og sælge varer på et marked. En virksomhed vil i mange tilfælde kunne sælge varerne til en højere pris, end det koster at fremstille dem. Forskellen på produktionsomkostningerne og salgsprisen kan opfattes som den gevinst, virksomheden har ved at være på markedet. Det samlede producentoverskud på markedet består derfor af summen af alle de enkelte virksomheders gevinster beregnet på denne måde.
Producentoverskuddet blev indført som begreb af den britiske økonom Alfred Marshall, en af pionererne indenfor neoklassisk økonomi, i hans hovedværk Principles of Economics i 1890.

Grafisk illustration

I et udbuds-/efterspørgselsdiagram kan producentoverskuddet på et marked afgrænses som arealet mellem markedsprisen, udbudskurven og andenaksen. Det skyldes, at hvert punkt på udbudskurven kan fortolkes som omkostningen for virksomheden ved at fremstille en ekstra enhed af det pågældende gode (dvs. marginalomkostningen). Er udbudskurven en ret linje, som den ofte fremstilles i indledende økonomiundervisning, udgør producentoverskuddet en trekant, og det er dermed nemt at beregne arealet. Producentoverskuddet måles i monetære enheder (f.eks. danske kroner).

Producentoverskud og forbrugeroverskud

Parallelt til producentoverskuddet findes begrebet forbrugeroverskud, der tilsvarende angiver den monetære gevinst, en forbruger har ved at købe den pågældende vare på markedet og forbruge den. Summen af forbruger- og producentoverskud udgør sammen med eventuelle omkostninger eller indtægter for den offentlige sektor det samlede samfundsmæssige overskud eller gevinst ved, at det pågældende marked eksisterer.

Anvendelse

Beregninger af forbruger- og producentoverskud er en almindeligt anvendt teknik indenfor velfærdsøkonomi til at analysere virkningen på den samfundsøkonomiske effektivitet (eller efficiens) af forskellige økonomisk-politiske tiltag eller andre ændringer af markedsforholdene.  Tiltag, der formindsker det samlede overskud, vil skabe en forvridning og dermed medføre en inefficiens. Omvendt vil offentlige tiltag, der forøger det samlede overskud, typisk ved at korrigere en markedsfejl, give en Pareto-forbedring.

Kilder

Velfærdsøkonomi

Producentoverskud


A Taça Inconfidência é um torneio de futebol profissional de Minas Gerais, que foi disputado pela primeira vez em 2020, entre os clubes que ficam entre o quinto e oitavo lugar na primeira fase do Campeonato Mineiro.

Campeões
 Uberlândia: 2020
 Pouso Alegre: 2021
 Democrata GV: 2022
 Tombense: 2023

Competições de futebol de Minas Gerais

Taça Inconfidência


Un autocar des neiges est un véhicule de transport de passagers spécialisé conçu pour fonctionner sur la neige ou la glace, semblable à un grand autoneige à plusieurs passagers équipé de sièges d'autobus. Ces véhicules peuvent avoir plusieurs ensembles de très gros pneus à basse pression, ou ils peuvent avoir des chenilles. Les autocars des neiges peuvent accueillir dix passagers ou plus et sont souvent utilisés pour des visites touristiques ou pour le transport sur la neige.

Histoire

Un des premiers exemples d'autocar des neiges était le « B-12 » construit par Bombardier au Québec, Canada. Il était équipé de skis à l'avant et de chenilles à l'arrière et pouvait généralement accueillir 12 passagers. Alternativement, les skis pouvaient être retirés et remplacés par des roues avant. Il existe des utilisations documentées comme autobus scolaire, pour la livraison du courrier et comme véhicule d'urgence, mais ils ont également été utilisés pour les visites et le transport dans les zones enneigées.

Au début des années 1960, Thiokol a produit les autoneiges de la série 601 qui étaient souvent configurés pour transporter dix passagers. Ils ont été utilité par l'armée de l'air américaine ainsi que de l'industrie privée pour le transports de troupe ou de personnel dans le Grand Nord.

Actuellement, le véhicule à roues « Terra Bus » est l'un des rares véhicules de ce type produits. Il s'agit d'un autobus tout-terrain à trois essieux à traction intégrale spécialement construit pour être utilisé dans les climats arctiques par le constructeur canadien de véhicules spécialisés Foremost, basé à Calgary.

Terra Bus

Le Terra Bus peut transporter jusqu'à 56 passagers. Le véhicule est équipé de six pneus extra larges à basse pression généralement remplis à . Un bus Terra modifié peut être trouvé transportant des passagers à la station de recherche antarctique, la station McMurdo. Vingt-deux bus Terra non modifiés se trouvent au champ de glace Columbia et au parc national de Jasper pour des visites de glaciers.

En 2021, ce type de bus fait  de long par  de large et pèse  à vide. Il est mû par un moteur diesel de  qui lui donne une vitesse maximale de .

Différents types

Références

Autoneige

Autocar des neiges


An Philodendron davidsonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Bernard Croat. An Philodendron davidsonii in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. d. bocatoranum
 P. d. davidsonii

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron davidsonii


Oversvømmelserne i Kina 1931, var en række dødbringende oversvømmelser, der fandt sted i Juli 1931. Katastrofen opstod da floderne Yangtze og Den gule flod, gik over deres breder, ødelagde diger, afgrøder og resulterede over 4.000.000 menneskers død. Efter ulykkerne, fik mange folk forskellige sygedomme, fordi deres byer var oversvømmet og områderne var helt ubebolige.

https://chinadialogue.net/en/cities/10811-picturing-disaster-the-1931-wuhan-flood/

Kinas historie
Oversvømmelser

Oversvømmelserne i Kina 1931


Avuçköy, Nevşehir ilinin Hacıbektaş ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı 1919 yılından beri aynıdır.

Coğrafya
Nevşehir iline 60 km, Hacıbektaş ilçesine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Hacıbektaş belde ve köyleri

Avuçköy, Hacıbektaş


Cerball mac Dúnlainge (pronunciación IPA: ˈkərval mak ˈðūnləŋe) fue un rey de Osraige, un reino al sureste de Irlanda. Reinó de 842 a 888.

A la muerte de su padre, Dúnlang (o Dúngal) mac Fergaile, en 842, Cerball se convirtió en rey de Osraige. Su hermana, Land, estaba casada con el Gran rey de Irlanda, Máel Sechnaill mac Máele Ruanaid, y a su vez Cerball estaba casado con una hija de Máel Sechnaill.

La primera noticia de Cerball como rey es en 846, cuando los vikingos atacaron el norte de Osraige, destruyendo una iglesia en Coolcashin, cerca de Galmoy. El ejército de Cerball les asedió en Cúl Maine durante dos semanas, provocando muchas bajas entre las fuerzas invasoras.

Tras la muerte de Feidlimid mac Crimthainn, rey de Munster, en 847, una sucesión de reyes más débiles fueron sujetos a los ataques de los vikingos por toda las costa de Munster, y aunque Osraige había estado bajo el control de los reyes Eóganachta de Munster, Cerball se convertiría en uno de los reyes más importantes de toda Irlanda.

Herencia
Se ha identificado a Cerball con el personaje de las sagas nórdicas, Kjarvalr Írakonungr, el antepasado de varias familias influyentes de Islandia:

 Rafertach Kjarvalsdottir (o Rafarta, n. 824), se casó con el vikingo noruego Eyvind del Este.
 Auðna Kjarvalsdottir, (Ethne o Edna, n. 828), se casó con el jarl de las Orcadas, Hlodvir Thorfinnsson y fue madre de Sigurd el Fuerte.
 Ceallach Maccearbhall, rey de Osraige, n. 832.
 Diarmaid Maccearbhall, rey de Osraige, n. 834.
 Dugnial Maccearbhall, rey de Osraige, n. 836.
 Fríðgerður Kjarvalsdóttir (n. 842), se casó con el vikingo islandés Thore Híma (también Þórður, n. 850) de Skagafjörður. De esa relación nació Þorgerður Þórðardóttir (n. 869), que sería esposa de Þórður mjögsiglandi Björnsson.
 Kormlóður Kjarvelsdottir (n. 850), se casó con el vikingo noruego Grímólfur.

Referencias

Enlaces externos
 CELT: Corpus of Electronic Texts «The Vikings & Ireland»

Reyes de Osraige
Historia medieval de Irlanda
Irlandeses del siglo IX
Saga Orkneyinga

Cerball mac Dúnlainge


es una subsidiaria de Seiko Epson Corporation desde el año 2001. En 2017 se integró por completo en la compañía Seiko Group.  La compañía produce relojes de cuarzo y mecánicos.
La compañía se fundó en Tokio, Japón, en julio de 1950 aunque su fundador Shogoro Yoshida inició su negocio de venta de relojes en Ueno, Japón en 1901.

Orient es junto con Citizen y Seiko el tercer productor más importante de relojes en Japón, aunque el énfasis de su producción es la de relojes mecánicos.

A lo largo de sus 70 años de vida la compañía ha patentado varias aportaciones a la relojería, tales como la creación del primer reloj con indicador de reserva, que permite visualizar a su usuario la cuerda con la que el reloj cuenta en cada momento.

Actualmente Orient ofrece sus productos en al menos 70 países.

Referencias

Empresas relojeras de Japón
Marcas de relojes

Orient Watch Company


Das Stadionul Zimbru ist ein Fußballstadion in Chișinău, der Hauptstadt der Republik Moldau.

Geschichte
Begonnen wurde der Bau im März 2004, die Fertigstellung erfolgte im Mai 2006. Das Stadion bietet nach eigenen Angaben 10.500, nach einer UEFA-Broschüre 10.400 Zuschauern Platz. Es ist ein UEFA-Stadion der Kategorie 4, der höchsten Klassifikation des Europäischen Fußballverbandes und erfüllt die Vorgaben von UEFA und FIFA für internationale Wettbewerbe. Gegenwärtig tragen die moldauischen Erstligisten Zimbru Chișinău und die moldauische Fußballnationalmannschaft dort ihre Spiele aus. Zudem trug der FC Dacia Chișinău seine Spiele von 2007 bis zu seiner Auflösung im Jahre 2017 im Stadionul Zimbru aus.

Das Stadion liegt im sechs Hektar großen Zimbru Sportkomplex zu dem u. a. das Stadionul Zimbru 2 mit Naturrasen und 2.000 Plätzen, dort spielt Zimbru Chișinău II, das Stadionul CPTF mit Kunstrasen und 2.000 Plätzen, das Spielfeld der Jugend-Fußballschule, ein Mini-Fußballfeld mit Kunstrasen, drei Tennisplätze, ein Fitnessraum, ein medizinisches Zentrum, Wohnungen für die Spieler, ein Vereinsmuseum und das Hotel Zimbru gehören.

Das Stadionul Zimbru löste das alte Stadionul Republican (Stadion der Republik) als das moldauische Nationalstadion ab, das 1952 erbaut worden war, 8.000 Zuschauer fasste und 2007 abgerissen wurde.

Bau
Die Bauzeit betrug 27 Monate. Die Kosten beliefen sich auf 11 Millionen US-Dollar.

Ausstattung
Die VIP-Boxen sind für 250 Personen ausgelegt. Zudem gibt es fünf Reporterkabinen und einen Raum für Pressekonferenzen mit 44 Plätzen.

Weblinks

 Internetseite des F. C. Zimbru Chișinău (englisch/rumänisch/russisch)
 FootballFans.eu: Stadionul Zimbru
 Fussballtempel: Stadiums in Moldova und Stadionul FC Zimbru, Chişinău (Bilder)
 Soccerway: Stadionul Zimbru
 Stadionwelt: Zimbru Stadion, FC Zimbru Chisinau
 World Stadiums: Stadionul Zimbru

Einzelnachweise

Fußballstadion in der Republik Moldau
Fußballstadion in Europa
Bauwerk in Chișinău
Erbaut in den 2000er Jahren
Sport (Chișinău)

Stadionul Zimbru


Zoološki vrt u Bakuu (azerski: Bakı Zooloji Parkı), najstariji državni zoološki vrt u Azerbajdžanu, otvoren je 1928. godine. Pod zaštitom je azerbajdžanskoga Ministarstva kulture i turizma i Gradonačelništva grada Bakua. Ukupna površina zoološkog vrta je 4,25 hektara.

Povijest

Zoološki vrt u Bakuu je otvoren 1928. godine, a bio je nazvan po Anatoliju Lunačarskom (danas ovaj vrt nosi ime po Nezamiju Gandžaviju).

Godine 1942. osnovan je novi zoološki vrt na osnovi evakuiranog Rostovskog zoološkog vrta, čija je ceremonija otvaranja održana nakon Velikog domovinskog rata. Do 1958. godine zoološki vrt se nalazio u blizini željezničke postaje na malom trgu, koji je kasnije dobio ime po Lenjinu.

Godine 1958. zoološki vrt je premješten u predgrađe Bail, na periferiji Bakua i tamo je ostao sve do sredine 1970-ih, kada je proradilo klizište u Bailu, tijekom kojeg su nastradali lav i medvjed. Ovaj događaj natjerao je gradsku vlast na razmišljanje o novom, sigurnom mjestu za zoološki vrt, ali dok nije donesena odluka, zoološki vrt je privremeno premješten u selo Razin (sadašnji grad Bakihanov), gdje se nalazio do 1985. godine.

Međutim, tijekom tog razdoblja skupina stručnjaka zoologa, biologa i drugih odlučila je vrt izgraditi na ozemlju Narimanovog rejona u Bakuu. Izgradnja novog zoološkog vrta započeta je u blizini željezničke postaje za djecu, a prema planu za nju je predviđeno 45 hektara. Da bi se ubrzala izgradnja, odlučeno je privremeno iskoristiti samo 2,25 hektara zemljišta i kasnije proširiti ozemlje izgradnjom kružne pruge za djecu u zoološkom vrtu.

Godine 1979. šef izvršne vlasti je izdvojio nužan novčani iznos za izgradnju novog zoološkog vrta, koja je trajala 5 godina zbog financijskih teškoća. Na kraju, 1. rujna 1985. godine, počeo je s radom novi zoološki vrt u Bakuu.

U 2001. godini, po nalogu šefa izvršne vlasti Bakua, 2 hektara je dodijeljeno zoološkom vrtu, čime je ukupna površina zoološkog vrta povećana na 4,25 hektara.

Godine 2008. je šest vrsta egzotičnih životinja zrakoplovom dovezeno iz Minska u zoološki vrt u Bakuu: par nilskih krokodila, koati, činčile, srne, egipatski psi, te risovi. To je bilo u zamjenu za mladog lava, koji je poslat iz Bakua u glavni grad Bjelorusije krajem 2007. godine.

U 2010. godini započeti su građevinski radovi na predjelima koje pripadaju zoološkom vrtu, a kao ishod izgradnje nova željeznička postaja za djecu je u potpunosti obnovljena. Pitanje o preseljenju zoološkog vrta ponovno je stavljeno na dnevni red. Od 2000. godine organizacije za pomoć životinjama su se brinule o uvjetima i javnoj sigurnosti.

Projekt novog vrta

Prema naredbi Ilhama Alijeva, azerbajdžanskog predsjednika, u selu Džejranbatan u Apšeronskom rejonu, oko 10 kilometara od Bakua, bit će izgrađen novi zoološki vrt s jedinstvenim i rijetkim biljnim i životinjskim vrstama. Iz predsjedničkog fonda je izdvojeno 2 850 000 manata za potrebe izgradnje. Na ozemlju novog zoološkog vrta, čija površina se sastoji od 230 hektara, bit će smješteni rijetki sisavci i ptice s različitih kontinenata, posebno iz Australije. U Ministarstvu za ekologiju i prirodne resurse i Nacionalnoj akademiji znanosti Azerbajdžana ustanovljena je radna skupina, koja uključuje stručnjake iz različitih istraživačkih instituta i neprofitnih organizacija.

Simbol Zoološkog vrta u Bakuu

Ružičasti plamenac, koji se prvi put pojavio u Bakuu početkom devedesetih godina, postao je simbol zoološkog vrta. Građani su donijeli ove polumrtve i ranjene ptice u zoološki vrt. Radnici zoološkog vrta, i glavni veterinar Čingiz Sultanov, brinuli su se o njima i trenutačno ima oko 28 plamenaca.

Životinje

Od 2010. godine broj različitih vrsta životinja se kreće oko 160, a ukupan broj životinja oko 1 200.

Galerija

Izvori

Baku
Baku

Zoološki vrt u Bakuu


Henry James (15 Nisan 1843 - 28 Şubat 1916), ABD doğumlu yazar.

19. yüzyılın sonlarında ve 20. yüzyılın başlarında edebiyat eleştirileri, romanlar ve kısa hikâyeleri ile ünlendi. Ana tema olarak insan bilincini işleyen James, hayatın çoğunu Avrupa'da geçirdikten sonra, ölümünden kısa bir süre önce İngiliz vatandaşı oldu. Psikoloji biliminin kurucularından sayılan William James'in kardeşidir. The Ambassadors, Daisy Miller, The Turn of the Screw ve Portrait of a Lady gibi klasik eserleri bulunmaktadır. Eserlerinden Bir Kadının Portresi'nin sinema uyarlamasında ünlü aktris Nicole Kidman başrolü oynamıştır. Romanlarında çoğunlukla kadına ve kadınların iç dünyalarına göndermelerde bulunmuştur.Eserlerinde resim kullanmayı sevmez. Üç kez (1911,1912,1916) Nobel Edebiyat Ödülü aday gösterildi.

Eserlerinden Bazıları

Roman

Novella ve Öykü

Gezi Yazısı

Eleştiri

Jurnal
 Notebooks of Henry James (Ölümden sonra 1917'de basıldı.)

Anı ve Otobiyografi

Oyunlar

Biyografi
 Hawthorne (1879)
 William Wetmore Story and His Friends (1903)

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Europeans kitabı hakkında bir yazı

1843 doğumlular
New York doğumlular
1916 yılında ölenler
Amerikalı yazarlar
19. yüzyıl Amerikalı roman yazarları
20. yüzyıl Amerikalı roman yazarları
Amerikalı Hristiyanlar
Britanyalı roman yazarları
Harvard Üniversitesi kişileri
Hristiyan yazarlar
Britanyalı erkek yazarlar
Amerikalı erkek roman yazarları
Londra'da ölenler
19. yüzyıl Amerikalı erkek yazarları

Henry James


Walkhof ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Wilburgstetten im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Die Einöde liegt am linken Ufer der Wörnitz. Im Südwesten grenzt das Gewerbegebiet von Wilburgstetten an, im Norden ein sumpfiges Gebiet mit einigen Weihern. Der Ort liegt an der B 25, die nach Wilburgstetten (2,1 km südöstlich) bzw. an der Walkmühle vorbei nach Knittelsbach (1,3 km nordwestlich) führt.

Geschichte
Walkhof wurde 1925 auf dem Gemeindegebiet von Knittelsbach gegründet. Am 1. April 1971 wurde der Ort im Zuge der Gebietsreform nach Wilburgstetten eingegliedert.

Einwohnerentwicklung

Religion
Die Katholiken sind nach St. Margareta (Wilburgstetten) gepfarrt, die Protestanten nach St. Peter (Sinbronn).

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Wilburgstetten
Ort im Landkreis Ansbach
Gegründet 1925
Einzelsiedlung

Walkhof


Declaration of Fools (, Babo seoneon) est un film sud-coréen réalisé par Lee Jang-ho et sorti en 1983.

Synopsis
« Il était une fois en Corée, vers la fin du 20 siècle, un idiot nommé Dong-chil. » Dong-chil est un jeune homme simple, qui marche étrangement avec sa patte folle. Assistant au suicide d'un réalisateur de cinéma qui se jette du haut d'un gratte-ciel, Dong-chil lui prend sa montre et ses vêtements.

Très attiré par les filles, il suit une jeune étudiante très jolie, qu'il finit par enlever avec son ami Yuk-deok, chauffeur de taxi pas plus malin que lui. La jeune fille se révèle être en fait une prostituée qui rêve d'être étudiante.

Plus tard, les deux jeunes garçons, devenus serveurs dans une soirée chic, retrouvent la jeune fille qui semble à présent faire partie de la haute société. La soirée tourne mal et la jeune femme est maltraitée et humiliée par les autres invités. Dong-chil et Yuk-deok se battent contre les invités et les mettent tous KO.

Dans une campagne idyllique, les deux garçons maquillent la jeune femme, apparemment morte, et Dong-chil danse avec son corps.

Dong-chil saute du haut d'un gratte-ciel, mais il est rattrapé par Yuk-deok. Tous deux vont marcher et danser frénétiquement en enlevant leur chemise, devant l'Assemblée nationale. Le film se clôt sur un dessin d'enfant représentant le drapeau coréen. « Nous avons de grands ancêtres tels que Dong-chil et Yuk-deok. Donc notre pays est heureux. »

Fiche technique
 Titre :
 Titre original :  (Babo seoneon)
 Réalisation : Lee Jang-ho
 Scénario : Yoon Si-mon, d'après un roman de Lee Dong-cheol
 Musique : Kim Jeong-kil
 Photographie :
 Montage : Kim Hui-su
 Production : Park Jong-chan
 Société(s) de production : Hwa Chun Trading Company
 Pays de production :
 Langue originale : coréen
 Format : couleur (2.35 : 1 — 35 mm — mono)
 Genre : Comédie dramatique
 Durée : 97 minutes
 Dates de sortie :
 États-Unis d'Amérique :  (Chicago International Film Festival)
 Corée du Sud :

Distribution
  : la fausse étudiante
  : Dong-chil
 Lee Hie-seong : Yuk-deok

Autour du film
Presque dépourvu de paroles, le film est raconté par une voix d'enfant sur le ton d'une comptine. La musique passe par tous les genres : musique traditionnelle, classique, variété anglo-saxonne, sonorités de jeux vidéo...

Tourné à l'époque de la dictature de Chun Doo-hwan, le film contourne la censure par son ironie, notamment dans les dernières images. Le suicide du réalisateur de cinéma, qu'il interprète lui-même, représentait pour Lee Jang-ho sa propre carrière, à laquelle il comptait mettre fin, se sentant empêché de faire des films par la censure. Le succès du film a au contraire relancé sa carrière.

Declaration of Fools a été classé 11 dans une liste des 100 meilleurs films coréens établie en 2014 par la Korea Film Archive.

Notes et références

Liens externes

Film sud-coréen sorti en 1983
Comédie dramatique sud-coréenne
Adaptation d'un roman sud-coréen au cinéma

Declaration of Fools


Venedik Okulu, Venedik'te 1550 ve 1610 yılları arası çalışan bestecilere ve ürettikleri bestelere verilen ad.

Venedik Okulu'nu yaratan en önemli faktörlerden biri, Venedik'teki müzik hayatının merkezi olan San Marco Bazilikası'ydı. Her ne kadar Doge'nin törenlerine eşlik eden enstrümantal müzikler ve koral madrigaller uzun süredir yazılıyorsa da Venedik Okulu, San Marco Bazilikası'nda yaratılmıştır.

Polikoral stili
San Marco'nun birbirine karşı duran iki koro bölümü ve geniş, boşluklu iç yapısı, dinsel baskılardan uzak yaşayan maestro di capellalara yeni fikirler yaratma yolunu açan en önemli faktördür. Ses gecikmelerini ve yansımalarını bir sorun olmaktan çıkarıp avantaj hâline dönüştürmeye çalışan besteciler, bu tür efektlere pek yatkın olmayan polifoniden uzaklaşarak monofonik eserler ortaya çıkarmaya başladılar. Bununla beraber ayrılmış koro bölümlerini de müziklerine uyarlayarak (cori spezzati) Venedik'e özgü polikoral stili yarattılar.

Bu stili ilk olarak ciddi bir biçimde uygulayan, Doge Andrea Vitti tarafından, 1527'den 1562'deki ölümüne kadar San Marco Bazilikası'nda maestro di capella olarak görevlendirilen Adrian Willaert oldu. Yine Venedik Okulu'na dahil edilen Gioseffo Zarlino tarafından "yeni Pisagor" olarak adlandırılan Willaert, besteciliğinin yanı sıra eğittiği müzisyenler sebebiyle de etkisini uzun süre hissettirmiştir.

Willaert'ten itibaren, Venedikli besteciler bu teknikleri kullanmış, genellikle iki koro ve onları birleştiren bir org için eserler yazmışlardır. Andrea Gabrieli zamanında en yetkin örneklerini veren bu stil, kimi zaman beşe kadar bölünebilen, zengin enstrüman eşlikli, güçlü eserlerin ortaya çıkmasına yol açmıştır.

Venedik'in müzik tarihindeki önemini yaratan bir başka faktör de baskı teknolojisi olmuştur. Matbaanın bulunuşundan sonra müzik eseri basımında hızla dünyanın en önemli merkezi hâline gelen Venedik, Avrupa'nın dört bir yanından gelen müzik adamlarını da konuk ediyordu. Özellikle Fransız ve Flaman bestecilerin ziyaret ettiği Venedik bu dönem boyunca bir uluslararası müzik merkezi görevi gördü.

Fikir ayrılığı

1560'lı yıllarda Venedik Okulu iki grubun fikir ayrılığı sonucu ortaya çıkan yoğun tartışmalara sahne oldu. Baldassare Donato'nun başını çektiği ilerici grup, zamanın maestro di capellası Gioseffo Zarlino'nun liderliğindeki muhafazakâr grupla anlaşmazlığa düştü. Donato ve Zarlino'nun Aziz Marko kutlamalarında halk önünde kavgaya tutuşmalarına kadar varan anlaşmazlıkların sebebi, muhafazakâr grubun Franko–Flaman kökenli polifonik stili korumak istemesiydi. Zarlino, Cipriano di Rore ve Claudio Merulo'nun dahil olduğu muhafazakâr grupla, Donato, Giovanni Croce ve daha sonra Andrea ve Giovanni Gabrieli'nin de dahil olduğu ilerici grubun anlaşamadığı bir konu da, San Marco'da İtalyan asıllı olmayan bestecilere görev verilip verilmemesi konusuydu. 1603'te yerel bestecilerin galip geldiği bu tartışmanın sonucunda Giovanni Croce maestro di capella oldu. Daha sonra onu 1609'da Giulio Cesare Martinengo ve 1613 yılında Claudio Monteverdi izledi.

Etkileri

Venedik Okulu'nun en önemli zamanları, 1580'lerde Andrea ve Giovanni Gabrieli'nin güçlü enstrüman ve org destekli polikoral yapıtlarını verdikleri zamandır. Gabrieli gibi bestecilerin ve Claudio Merulo ve Girolamo Diruta gibi orgcuların yetiştirdiği müzisyenler Avrupa'nın her yanına dağılmış ve Venedik Okulu stilini geliştirmişlerdir. Heinrich Schütz, Jan Pieterszoon Sweelinck, Dietrich Buxtehude ve Johann Sebastian Bach bu stilden etkiler taşıyan bestecilerden bazılarıdır.

Önemli bestecileri

 Adrian Willaert (1490-1562)
 Jacques Buus (1500-1565)
 Andrea Gabrieli (1510-1586)
 Nicola Vicentino (1511-1576)
 Cipriano de Rore (1515-1565)
 Gioseffo Zarlino (1517-1590)
 Baldassare Donato (1525-1603)
 Annibale Padovano (1527-1575)
 Costanzo Porta (1529-1601)
 Claudio Merulo (1533-1604)
 Gioseffo Guami (1540-1611)
 Vincenzo Bellavere (1587)
 Girolamo Diruta (1554-1610 sonrası)
 Girolamo Dalla Casa (1601)
 Giovanni Gabrieli (1555-1612)
 Giovanni Croce (1557-1609)
 Giovanni Bassano (1558-1617)
 Giulio Cesare Martinengo (1561-1613)

Kaynakça
 en:Venetian School

Rönesans müziği
Barok müzik
Okul
İtalyan müziği
Müzik tarihi
İtalya tarihi
Sanatçı grupları
1550'de kurulan oluşumlar
1610'da feshedilmiş oluşumlar

hy:Վիեննական դասական դպրոց

Venedik Okulu


Lucas Vázquez Iglesias (født 1. Juli 1991) er en spansk fodboldspiller der spiller på kanten for den spanske La Liga-klub Real Madrid. Bortset fra et udlån i 2014-2015 til RCD Espanyol har han spillet hele karieren for Real Madrid.

Han har spillet 9 landskampe for det spanske landshold herunder i Europamesterskabet i fodbold 2016 og Verdensmesterskabet i fodbold 2018.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Real Madrid CF
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2016
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Fodboldspillere fra Spanien

Lucas Vázquez


You Can't Stop This treći je studijski album pulskog hardcore punk sastava Pasmaters. Album je objavljen 22. kolovoza 2016. godine, a objavio ga je sam sastav digitalno.

Popis pjesama

Osoblje
Pasmaters
Vladi — vokali
Hrvoje — gitara
Aljo — bas-gitara
Mik — gitara
Oleg — bubanj

Ostalo osoblje
Jule — produciranje
Jomi Ajjomi — mastering

Izvori

Albumi iz 2016.

You Can't Stop This


Călărețul fără cap (în ) este un roman scris de Thomas Mayne Reid și publicat în 1866.

Rezumat

Un plantator în vârstă de 50 de ani din sud ce trăise pe Mississippi  este nevoit să se mute din cauza datoriilor într-o casă numită Casa del Corvo de lângă râul Leona. Pe acest plantator îl chema Woodly Pointdexter. Era un american cu origini franceze. Avea doi copii: Henry Poitdexter( în vârstă de 20 de ani) și Louise Pointdexter. Ei aveau un văr pe nume Căpitanul Casey Callhown(în vârstă de 27 de ani). La el avea datorii plantatorul.
Casey era îndrăgostit de Louise, dar ea îl ura.
Ei se rătăcesc pe drumul spre Casa del Corvo, dar din fericire apare un mustanger irlandez (vânător de mustangi, cai sălbatici) îmbrăcat cu un serape viu colorat și un sombrero negru numit Maurice Gerald care îi ghidează. Louise se îndrăgostește de el. Casey își dă seama și vrea să îl ucidă.
În primul rând, îl provoacă la duel în cârciuma unui german numit moș Doofler, cu pistoale Colt 2 cu șase gloanțe. Mustangerul câștigă, dar este rănit. El va trebui să stea în hotelul cârciumei și va fi îngrijit de fratele său de lapte, Phelim O'Neill. Dar în timp ce stătea la hotel a primit trei coșuri cu bunătăți de la un anonim. În ultimul coș a descoperit o scrisoare. Coșurile erau de la o mexicană numită Isidora.
În al doilea rând, îi dă 500 de dolari unui mexican numit Miguel Diaz, ca să îl ucidă pe mustanger. Mexicanul îl ura și el pe vânătorul de cai pentru că o iubea pe Isidora, dar ea îl iubea pe mustanger.
Într-o noapte Maurice se întâlnește cu Louise pentru a își spune jurăminte de iubire unul altuia, dar Casey îi vede și îl trezește pe Henry spunându-i că mustangerul o necinstește pe Louise și îi dă pistolul și pumnalul său ca să îl ucidă pe Maurice.
Când se duce la cei doi Louise îi ia apărarea mustangerului, care între timp fuge. Părându-i rău, Henry vrea să își ceară scuze. Îi dă armele lui Casey și se duce călare pe calul său după Maurice.
Îl ajunge din urmă într-o pădure. Fumează împreună și își schimbă hainele între ei ca semn de împăcare. Henry se duce înapoi la el acasă, iar Maurice se culcă sub un copac.
Dar Casey îi urmărește și vede ieșind din pădure un călăreț ce poartă hainele mustangerului.
Din greșeală, crezând că este mustangerul, îl ucide pe Henry (îl împușcă și îi taie capul). Dimineață,
Maurice Gerald văzând mortul, îi prinde trupul de șeaua calului și îi prinde capul de coapsă. Calul se plimbă prin prerie cu cadavrul în spate și îi sperie pe locuitorii fortului Indge. De aici vine și titlul cărții.
Casey face tot posibilul ca Maurice să pară vinovat de crimă. Dar într-un final, cu ajutorul unui prieten de al mustangerului, numit Zeb Stump, i se descoperă fapta(gloanțele lui Casey aveau inițialele sale ,,C.C.C."). În fața judecătorului, Casey scoate pistolul și îl împușcă pe Maurice, după aceea pe sine. Din fericire Maurice purta un colier primit de la Louise ce l-a protejat de glonț și nu a murit. Louise se căsătorește cu el și au șase copii, iar Woodly scapă de datorii.
De asemenea Miguel Diaz o ucide pe Isidora.

Personaje
 Woodly Pointdexter
 Henry Pointdexter
 Louise Pointdexter
 Casey Callhown
 Maurice Gerald
 Zeb Stump
 Miguel Diaz
 Isidora
 Phelim O'Neill

Timpul și spațiul acțiunii
Acțiunea are loc între anii 1850 și 1859 în sud-vestul Texasului, Fortul Inge, râuri:Leona, Alamo, Rio de Nueces

Ediții în limba română
 Călărețul fără cap, Mayne Reid, Editura Tineretului 1961, 461 pag.
 Călărețul fără cap, Mayne Reid, editura Albatros, ediția a II-a, publicat în 1971

Note

Legături externe

Romane din 1865
Romane americane după care s-au făcut filme

Călărețul fără cap (roman)


2PM este o trupă de băieți din Coreea de Sud formată din JYP Entertainment . Membrii actuali sunt Jun.K (cunoscut anterior ca Junsu), Nichkhun, Taecyeon, Wooyoung, Junho și Chansung . Fostul lider Jaebeom a părăsit oficial trupa la începutul anului 2010.

Istoria 2PM a început când muzicianul coreean Park Jin-young a format o trupă de unsprezece membri cunoscută sub numele de One Day. Până la urmă trupa a fost împărțită în 2PM și un grup similar, dar independent, cunoscut sub numele de 2AM. 2PM a debutat cu piesa "10 Jeom Manjeome 10 Jeom" ("10 puncte din 10 puncte"), care și-a prezentat stilurile de dans acrobatic.  Au obținut primul lor număr 1 cu "Again & Again". Ambele single-uri au apărut pe primul lor album de studio, The First Album 1:59 PM, lansat în 2009. Trupa a continuat să lanseze un alt album coreean, cunoscut sub numele de Hands Up, în 2011. Și-au făcut debutul japonez mai târziu în acel an cu Republic of 2PM. . După mai bine de un an, grupul a revenit în 2013 cu al treilea album de studio Grown . La începutul lunii septembrie 2014, 2PM s-au întors cu al patrulea album de studio Go Crazy. Pe 15 iunie 2015, 2PM au revenit cu al cincilea album de studio No.5. După multe așteptări, 2PM s-au întors pe 13 septembrie 2016 cu al șaselea album de studio Gentlemen's Game.

Discografie

 01:59PM (2009)
 Hands Up (2011)
 Grown (2013)
 Go Crazy! (2014)
 No.5 (2015)
 Gentlemen's Game (2016)

Note

Formații K-pop
Formații muzicale fondate în 2008
Formații sud-coreene
Cvintete muzicale

2PM


La estación de Louvres es una estación ferroviaria francesa situada en la comuna de Louvres, en el departamento del Valle del Oise al norte de París. Por ella circulan los trenes de cercanías de la línea D del RER.

Historia
Fue inaugurada en 1859 por parte de la Compañía de Ferrocarriles del Norte con el nombre de Louvres - Marly-la-Ville y ello a pesar de que esta última comuna está más cerca de Survilliers - Fosses que de Louvres. En 1907 ese tramo de vías fue desdoblado.

El 27 de septiembre de 1987 la estación se integró, con su nombre actual, en la línea D del RER

La estación
Fue construida siguiente el modelo estándar de las estaciones de segunda categoría de la compañía del norte con un edificio central y dos anexos adosados. Con el desdoblamiento de la línea pasó a ser considerada de primera categoría, su entrada fue ampliada y sus anexos elevados uno piso alcanzando los tres pisos.

Se compone de dos andenes laterales al que acceden tres vías. Otras dos vías más, fruto del desdoblamiento de ese tramo cruzan la estación sin acceso a andén.

Bibliografía

Enlaces externos

Estaciones de la línea RER D
Estaciones de ferrocarril de Francia inauguradas en los años 1850
Estaciones de ferrocarril del departamento de Valle del Oise
Estaciones de la línea París-Norte a Lille
Estaciones de ferrocarril inauguradas en 1859
Zona 5 de transporte público de Isla de Francia
Francia en 1859

Estación de Louvres


Jørgen Engebretsen Moe ( 22. apríl 1813 -  27. mars 1882)  var norskt ljóðskáld, biskup og þjóðsagna- og þjóðkvæðasafnari. Hann safnaði frá unga aldri ævintýrum, vísum og þjóðkvæðum og tók saman ásamt  Peter Christen Asbjørnsen  saman ritsafnið Asbjørnsen og Moes Norske folkeeventyr.   Asbjørnsen og Moe  voru í Noregi  eins og Grimmsbræður í Þýskalandi.

Tengill
 Wikiheimild Jörgen Moe

Norsk skáld
Norskir þjóðfræðingar
Norskir biskupar

Jørgen Moe


Guillermo I de la Roche (muerto en 1287) sucedió a su hermano, Juan I, como duque de Atenas en 1280. Fue el primer oficial «duque» de Atenas, los duques anteriores habían sido en realidad «señores».

Guillermo revirtió las pérdidas territoriales del reinado de su hermano, extendiendo su control sobre Lamía y Gardiki hasta Argos y Nauplia. Se casó con Helena Comnena Ducaina, hija de Juan I Ducas, gobernante de Tesalia, asegurando una alianza militar con él.

En 1285, mientras Carlos II de Nápoles, nominal príncipe de Acaya, fue encarcelado, Roberto I de Artois, regente del reino, llamó a Guillermo bailío y vicario general de Acaya. Construyó el castillo de Dimatra para defender Mesenia del Imperio bizantino. Era entonces el barón franco más poderoso en Grecia. En 1286, arbitró la sucesión del Marquesado de Bodonitsa después de la muerte de Isabel Pallavicini. Guillermo eligió al primo de Isabel Tomás en lugar de su viudo Antonio el Flamenco.

El gobierno de Guillermo fue pacífico, pero corto, ya que murió dos años después de asumir el poder en Acaya. Fue sucedido por su hijo menor Guido.

Bibliografía
Setton, Kenneth M. (general editor) A History of the Crusades: Volume II - The Later Crusades, 1189 - 1311. Robert Lee Wolff and Harry W. Hazard, editors. University of Wisconsin Press: Milwaukee, 1969.

Referencias

Nacidos en el siglo XIII
Fallecidos en 1287
Duques de Atenas
Señores de Argos y Nauplia
Bailíos del Principado de Acaya
Familia de la Roche
Latinos de las guerras bizantino-latinas

Guillermo I de la Roche