George Salmon FBA FRS FRSE (25 September 1819 – 22 January 1904) was a distinguished and influential Irish mathematician and Anglican theologian. After working in algebraic geometry for two decades, Salmon devoted the last forty years of his life to theology. His entire career was spent at Trinity College Dublin.

Personal life
Salmon was born in Dublin, to Michael Salmon and Helen Weekes (the daughter of the Reverend Edward Weekes), but he spent his boyhood in Cork City, where his father Michael was a linen merchant. He attended Hamblin and Porter's School there before starting at Trinity College in 1833.

In 1837 he won a scholarship and graduated from Trinity in 1839 with first-class honours in mathematics. In 1841 at the age of 21, he attained a paid fellowship and teaching position in mathematics at Trinity. In 1845 he was additionally appointed to a position in theology at the university, after having been ordained a deacon in 1844 and a priest in the Church of Ireland in 1845.

He remained at Trinity for the rest of his career.

He died at the Provost's House on 22 January 1904 and was buried in Mount Jerome Cemetery, Dublin. He was an avid reader throughout his life, and his obituary refers to him as "specially devoted to the novels of Jane Austen."

Family

In 1844 he married Frances Anne Salvador, daughter of Rev J L Salvador of Staunton-upon-Wye in Herefordshire, with whom he had six children, of which only two survived him.

Mathematics
In the late 1840s and the 1850s Salmon was in regular and frequent communication with Arthur Cayley and J. J. Sylvester. The three of them, together with a small number of other mathematicians (including Charles Hermite), were developing a system for dealing with n-dimensional algebra and geometry. During this period Salmon published about 36 papers in journals. In these papers for the most part he solved narrowly defined, concrete problems in algebraic geometry, as opposed to more broadly systematic or foundational questions. But he was an early adopter of the foundational innovations of Cayley and the others. In 1859 he published the book Lessons Introductory to the Modern Higher Algebra (where the word "higher" means n-dimensional). This was for a while simultaneously the state-of-the-art and the standard presentation of the subject, and went through updated and expanded editions in 1866, 1876 and 1885, and was translated into German and French.

From 1858 to 1867 he was the Donegall Lecturer in Mathematics at Trinity.

Meanwhile, back in 1848 Salmon had published an undergraduate textbook entitled A Treatise on Conic Sections. This text remained in print for over fifty years, going through five updated editions in English, and was translated into German, French and Italian. Salmon himself did not participate in the expansions and updates of the more later editions. The German version, which was a "free adaptation" by Wilhelm Fiedler, was popular as an undergraduate text in Germany. Salmon also published two other mathematics texts, A Treatise on Higher Plane Curves (1852) and A Treatise on the Analytic Geometry of Three Dimensions (1862). These too were in print for a long time and went through a number of later editions, with Salmon delegating the work of the later editions to others.

In 1858 he was presented with the Cunningham Medal of the Royal Irish Academy. In June 1863 he was elected a Fellow of the Royal Society followed in 1868 by the award of their Royal Medal "For his researches in analytical geometry and the theory of surfaces". In 1889 Salmon received the Copley Medal of the society, the highest honorary award in British science, but by then he had long since lost his interest in mathematics and science.

Salmon received honorary degrees from several universities, including that of Doctor mathematicae (honoris causa) from the Royal Frederick University on 6 September 1902, when they celebrated the centennial of the birth of mathematician Niels Henrik Abel.

 is named in honor of George Salmon.

Theology
From the early 1860s onward Salmon was primarily occupied with theology. In 1866 he was appointed Regius Professor of Divinity at TCD, at which point he resigned from his position in the mathematics department at TCD. In 1871 he accepted an additional post of chancellor of St. Patrick's Cathedral, Dublin.

One of his early publications in theology was in 1853 as a contributor to a book of rebuttals to the Tracts for the Times. Arguments against Roman Catholicism were a recurring theme in Salmon's theology and culminated in his widely read 1888 book Infallibility of the Church in which he argued that certain beliefs of the Roman church were absurd, especially the beliefs in the infallibility of the church and the infallibility of the pope. Salmon also wrote books about eternal punishment, miracles, and interpretation of the New Testament. His book An Historical Introduction to the Study of the Books of the New Testament, which was widely read, is an account of the reception and interpretation of the gospels in the early centuries of Christianity as seen through the writings of leaders such as Irenaeus and Eusebius.

Chess
Salmon was a keen chess player. He was a patron to the University Chess Club, and was also the President of Dublin Chess Club from 1890–1903. He participated in the second British Chess Congress and had the honour of playing the chess prodigy Paul Morphy in Birmingham, England, on 27 August 1858.  He beat Daniel Harrwitz in an interesting game.

Even in his book Infallibility of the Church, Salmon mentions chess a few times:
He argues that the doctrine of papal infallibility is vitally important for opponents of Catholicism to refute; otherwise all other arguments would be of little importance, as when a chessplayer wins many pieces but his king is checkmated.
In another chess reference Salmon said that if one met someone who says that he has never been beaten, this player could be given rook odds. Thus "the delusion of invincibility can never grow up in the mind of anyone except one who has never met a strong antagonist."
Salmon said that if one played someone who would normally receive queen odds, then one would go easy and not be too strict, e.g. allowing take-backs. Thus he is so convinced that the Popes have erred that he is not threatened by acknowledging when they have been right.

Provost of Trinity College Dublin

Salmon was Provost of Trinity from 1888 until his death in 1904. The highlight of his career may have been when in 1892 he presided over the great celebrations marking the tercentenary of the College, which had been founded by Queen Elizabeth I.

Admission of women to Trinity
In 1870, Trinity had introduced the Examinations for Women, following a request from Alexandra College. In 1880, while Humphrey Lloyd was provost, Samuel Haughton, Anthony Traill, John Jellett and others proposed that degrees be open to women, on the same terms as men. Lloyd, as provost, was not a supporter, and the motion was defeated. In 1881, Jellett became provost, and committee was set up in 1882 to investigate the matter, including future provosts Salmon and Trail, respectively opposing and supporting admission. Despite the support of the provost, the committee was not effective.

Salmon was provost during the campaign for admission by the Central Association of Irish Schoolmistresses (CAISM), in which Alice Oldham was an important figure. Salmon and the board were not generally receptive to the campaign. While Salmon was a conservative, his strong opposition to the admission of women cannot be dismissed simply; he had been a member of the council of Alexandra College, had supported girls competing on equal terms with boys in Intermediate examinations and his daughter, from the provost's house, had acted as coordinator for the Examinations for Women and was a member of CAISM. In 1896, all eight members of the board were over 70 years of age, but by 1901 retirements and deaths had resulted in the majority of the board being pro-admission.

In 1902, John Mahaffy proposed that the time had come to take action on the issue of awarding degrees to women. This was passed by the board, and, though the motion was opposed by Salmon, a committee was set up to report, and by the end of the year the board resolved that the Lord Lieutenant, William Ward should be petitioned to move the king to issue new Letters Patent for admission of Women. In 1903, Ward replied, indicating that the agreement of the provost was essential before Letters Patent would be issued. Salmon wrote withdrawing his formal objections in July 1903. The Letters Patten were received by the board on 16 January 1904. This was Salmon's last board meeting.

He is alleged to have said that women would only be admitted to Trinity as students over his dead body. Coincidentally, immediately after his death on 22 January 1904, Isabel Marion Weir Johnston became the first woman undergraduate to succeed in registering at Trinity, and by the end of year dozens of other women had done likewise. She recalled, "When I arrived in Dublin 1904, I was informed that he [Salmon] had died that day, and the examination had to be put off until after the funeral."

Death

Salmon continued to attend board meetings up to his death. At his death, Salmon had been a familiar figure in Trinity for over 62 years, and was held in affection even by those who disagreed with him. Both Trail and Mahaffy were eager to succeed Salmon as provost, and were lobbying to secure the position on the day of his death.  Just before his death, Salmon is said to have anticipated this in another apocryphal story. He dreamed that he was dead, and his funeral was processing across front square, followed by weeping Fellows and Scholars. His coffin was laid in the chapel, "and then", he said, "I sat up in my coffin, whereupon Mahaffy and Trail wept louder than ever".

Bibliography
 1848: A Treatise on Conic Sections, Third edition, 1855, Fourth edition, 1863 via Internet Archive
 1852: A Treatise on Higher Plane Curves: Intended as a sequel to a Treatise on Conic Sections, Third edition, 1879
 1859: Lessons Introductory to the Modern Higher Algebra 172 pages. 2nd edition (1866) 326 pages. 3rd edition, 1876 354 pages. 4th edition (1885) 360 pages (with some additions by Cathcart to the chapters on binary quantics). 5th edition (1964) 376 pages  (the contents of the 4th edition, together with some sections from the 2nd edition omitted in the 3rd and 4th editions).
 1862: A Treatise on the Analytic Geometry of Three Dimensions; 5th edition, 1915 via Internet Archive, Reviews:
 1864: The Eternity of Future Punishment
 1873: The Reign of Law
 1881: Non-miraculous Christianity
 1885: Introduction to the New Testament
 1888: The Infallibility of the Church, Third edition, 1899
 1897: Some Thoughts on the Textual Criticism of the New Testament via Internet Archive

See also
Cubic surface
Glossary of invariant theory
Quaternary cubic
Ternary quartic
Salmon points

References

Further reading
 C. J. Joly (1905) "George Salmon 1819 — 1904", Proceedings of the Royal Society 75:347–55.

External links

 Sarah Nesbitt (2005) George Salmon: from Mathematics to Theology  from University of Saint Andrews.
 G. Salmon (1879) Treatise on Conic Sections, link from University of Michigan Historical Math Collection.
 Salmon's Tracts from Evangelical Tracts
 Rod Gow (1997) George Salmon: His Mathematical Work and Influence from Bulletin of the Irish Mathematical Society.

1819 births
1904 deaths
Alumni of Trinity College Dublin
Burials at Mount Jerome Cemetery and Crematorium
Donegall Lecturers of Mathematics at Trinity College Dublin
Fellows of the British Academy
Fellows of the Royal Society
Fellows of Trinity College Dublin
Irish chess players
Irish Anglican theologians
Christian clergy from Cork (city)
Provosts of Trinity College Dublin
Recipients of the Copley Medal
Regius Professors of Divinity (University of Dublin)
Royal Medal winners
Scholars of Trinity College Dublin
19th-century Irish mathematicians
19th-century chess players
Scientists from Cork (city)

George Salmon


La résolution 1550 du Conseil de sécurité des Nations unies fut adoptée le .

Le conseil de sécurité demande aux parties d'appliquer la résolution 338 du 22 octobre 1973, de renouveler pour une période de six mois, soit jusqu'au 31 décembre 2004, le mandat de la Force des Nations unies chargée d'observer le dégagement et prie le Secrétaire général de lui présenter un rapport à la fin de la dite période.

Voir aussi

 Guerre du Kippour

Notes et références

Lien externe

 Texte de la résolution sur undocs.org

Juin 2004
1550

Résolution 1550 du Conseil de sécurité des Nations unies


El Desfile militar alemán-soviético en Brest-Litovsk (, ) se refiere a la ceremonia oficial entre las tropas de la Alemania Nazi y la Unión Soviética el 22 de septiembre de 1939, durante la invasión de Polonia en la ciudad de Brest-Litovsk (, en ese entonces en la Segunda República Polaca, ahora Brest en Bielorrusia), que marcó la retirada de tropas alemanas y la entrega de la ciudad y su fortaleza al Ejército Rojo soviético, según lo acordado previamente entre los dos gobiernos.

Según el acuerdo inicial, la ceremonia incluía el desfile de tropas alemanas y soviéticas delante de sus comandantes, seguido del cambio de banderas y acompañado de los himnos de Alemania y la Unión Soviética. Sin embargo, el comandante en jefe soviético, Kombrig Semión Krivoshéin, escribió más adelante en sus memorias de que no permitió que las tropas soviéticas pasaran al lado de las fuerzas alemanas, ya que temía que sus soldados se vieran inferiores en comparación con los alemanes debido a que se encontraban agotados después de la larga marcha hacia Brest, a diferencia de los alemanes que llevaban en la ciudad varios días. En lugar de esto, propuso que las columnas soviéticas entrasen la ciudad de forma separada y saludasen a los alemanes mientras estos salían. El desfile tuvo lugar en la calle Unión de Lublin (), la calle principal de la ciudad de Brest.

Antecedentes

El Protocolo Adicional Secreto del Pacto Ribbentrop-Mólotov, firmado el 23 de agosto de 1939 definía la frontera entre las esferas de influencia de la Alemania nazi y la Unión Soviética. Sin embargo, durante la invasión de Polonia, algunas fuerzas alemanas, especialmente las de Heinz Guderian, habían avanzado más allá de esta frontera para alcanzar sus objetivos estratégicos.

El 19.º Ejército  alemán llegó a Brest el 13 de septiembre y derrotó a la resistencia polaca en la Batalla de Brest Litovsk, estableciendo su base de operaciones en la ciudad. Durante los días siguientes, Guderian fue informado, para su disgusto, que la línea de demarcación entre las zonas de control alemana y soviética había sido delimitada a lo largo del río Bug y que sus fuerzas debían retirarse atrás de esta línea para el 22 de septiembre.

El 17 de septiembre, luego de que Vasili Chuikov del 4.º Ejército soviético recibiera la orden de cruzar la frontera polaca, su 29.º Brigada de Tanques, liderada por el Kombrig (comandante de brigada) Semión Krivoshéin, entró en el pueblo de Baránavichi (Baranowicze en polaco). Luego de capturar el pueblo y un par de miles de soldados polacos que se encontraban estacionados allí, sus tropas siguieron avanzando hacia el oeste, alcanzando la aldea de Pruzhany el 19 de septiembre.

El 20 de septiembre, unidades de avanzada de la 29.º Brigada de Tanques, se encontró con las fuerzas de Guderian en la aldea de Vidomlya, tres días después de la invasión soviética de Polonia y veinte días después de la invasión alemana de Polonia. La brigada soviética casi no encontró resistencia ya que casi todas las batallas había terminado a esas alturas.

Según Krivoshéin, un equipo de reconocimiento regresó con un grupo de 12 oficiales alemanes que se identificaron como parte del 19.º Ejército a mando de Guderian y le explicaron que ellos también se encontraban camino a Brest. Fueron invitados a la tienda de campaña de Krivoshéin, quién luego propuso un brindis para ambos comandantes e invitó a los oficiales alemanes a Moscú luego de haber obtenido una rápida victoria sobre la "Inglaterra capitalista". A través de ellos, Krivoshéin también envió sus saludos al general alemán y se aseguró de entrar a la ciudad en la dirección opuesta de la que lo haría la Wehrmacht.

Al llegar la mañana del 22 de septiembre, Krivoshéin se dio cuenta de que las tropas alemanas ya se encontraban saqueando el pueblo y que Guderian ya había establecido un centro de operaciones allí. Poco tiempo después, los representantes de Guderian llegaron y saludaron al "glorioso Ejército Rojo" y su general. Luego de un breve intercambio de formalidades, Krivoshéin ofreció visitar a Guderian. La oferta fue aceptada y Krivoshéin fue llevado al centro de operaciones alemán para compartir el desayuno con el general alemán.

Durante la reunión, Guderian propuso un desfile conjunto de tropas soviéticas y alemanas a través del pueblo, incluyendo formaciones de soldados de ambos ejércitos en la plaza central. Debido a que las tropas Soviéticas estaban cansadas luego de una larga marcha, Krivoshéin declinó la propuesta, pero ofreció proveer una banda militar, unos cuantos batallones y acordó, a solicitud de Guderian, de que él y Guderian se encuentren presentes para pasar revista al desfile juntos.

El desfile
El desfile comenzó a las 16:00, y los "arcos de la victoria" por donde pasaron las tropas alemanas fueron erigidos y luego decorados por tropas soviéticas con esvásticas y estrellas rojas. Los soviéticos desfilaron con el 4.º batallón de la 29.º Brigada de tanques, el cual fue el primer grupo de soldados del Ejército Rojo en entrar a la ciudad. Los generales soviéticos y alemanes se rindieron homenajes los unos a los otros por sus victorias sobre las fuerzas polacas.

Repercusiones
Luego del desfile, el cual Niall Fergusson describió como "cordial", los alemanes se retiraron a la orilla oeste del río Bug, y los soviéticos tomaron control de la ciudad, además del resto del este de Polonia (ahora Bielorrusia occidental y Ucrania Occidental).

Desfiles militares alemanes-soviéticos en otras ciudades polacas
Varios trabajos históricos publicados en los años 1980 y 1990  hablan sobre otros desfiles del Ejército Rojo y la Wehrmacht alemán en otras ciudades ocupadas de Polonia.

Por ejemplo, el historiador ruso Mijaíl Semiryaga escribió en su libro de 1992, Los secretos de la diplomacia de Stalin que los "desfiles militares conjuntos con ambos países como participantes tomaron lugar en Grodno, Brest, Pinsk y varias otras ciudades (los alemanes los llamaron "desfiles de victoria"). El desfile en Grodno fue supervisado por el Kombrig Vasili Chuikov".

Aleksandr Nékrich escribió: "La conclusión de las operaciones militares contra Polonia fue marcada por desfiles militares soviéticos y alemanes en Brest y Leópolis en los primeros días de octubre de 1939".

Publicaciones posteriores de los historiadores rusos Mijaíl Meltyujov y Oleg Vishlyov descartaron la posibilidad de que hubiese habido desfiles en otras ciudades como un "mito".  Vishlyov también puso en duda de que los eventos de Brest fueron un desfile militar y los llamó "la retirada ceremonial de las fuerzas alemanas bajo la supervisión de representantes soviéticos.

Véase también
 Pacto Ribbentrop-Mólotov
 Tratado Germano-Soviético de Amistad, Cooperación y Demarcación
 Segunda Guerra Mundial
 Invasión alemana de Polonia de 1939
 Invasión soviética de Polonia de 1939
 Territorios polacos anexionados por la Alemania nazi
 Territorios polacos anexionados por la Unión Soviética
 Masacre de Katyn

Referencias

Enlaces externos
 (en alemán) Texto del "Acuerdo sobre la entrega de la ciudad de Brest-Litovsk y acciones posteriores de las tropas rusas" (página 1) , (página 2)
 Reporte noticioso alemán sobre el desfile
 Guderian y Krivoshéin presiden el desfile conjunto del ejército nazi y el Ejército Rojo
 Colección de fotos ilustrando la cooperación nazi-soviética en septiembre de 1939.  Página oficial del Institute of National Remembrance de Polonia
 El desfile conjunto nazisoviético de 1939 en Polonia que algunos niegan. Contando estrellas, 1 septiembre 2017

Política de la Segunda Guerra Mundial
Polonia en 1939
Política en 1939
Territorios ocupados durante la Segunda Guerra Mundial
Unión Soviética en la Segunda Guerra Mundial
Polonia en la Segunda Guerra Mundial
Desfiles militares


Türkiye'deki tüm üniversitelerin listesidir. Toplamda 208 üniversite vardır. 129 devlet üniversitesi (11 teknik üniversite, 2 güzel sanatlar üniversitesi ve 1 yüksek teknoloji enstitüsünün yanı sıra Jandarma ve Sahil Güvenlik Akademisi, Polis Akademisi ve Milli Savunma Üniversitesi), 75  vakıf üniversitesi ve 4 vakıf meslek yüksekokulu bulunmaktadır.

Liste

Meslek Yüksekokulları

Eski / Kapatıldı

Uluslararası sıralama
THE–QS Dünya Üniversite Sıralamaları'na göre:

Diğer uluslararası sıralamalara göre:

Galeri

Ayrıca bakınız
 KKTC'deki üniversiteler listesi
 Devlet üniversitesi
 Vakıf üniversitesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Üniversite
Avrupa'daki üniversite ve kolejler listeleri
Asya'daki üniversite ve kolejler listeleri
Türkiye'deki yüksek öğretim kurumları
Ülkelere göre üniversite ve kolej listeleri

Türkiye'deki üniversiteler listesi


NFL sezona 2018. je trenutna i 99. po redu sezona nacionalne lige američkog nogometa.

Sezona je počela 6. rujna 2018. pobjedom branitelja naslova Philadelphia Eaglesa nad Atlanta Falconsima. Super Bowl LIII je bio završna utakmica sezone, u kojoj su se 3. veljače 2019. u Atlanti u Georgiji na Mercedes-Benz Stadiumu sastali pobjednici AFC konferencije New England Patriotsi i pobjednici NFC konferencije Los Angeles Ramsi. Pobijedili su Patriotsi s 13:3 i osvojili svoj šesti naslov prvaka u povijesti.

Poredak po divizijama na kraju regularnog dijela sezone

Napomena: * - ušli u doigravanje kao pobjednik divizije, ** - ušli u doigravanje kao wild-card, % - postotak pobjeda,

P± - postignuti/primljeni poeni

Doigravanje

Pozicije za doigravanje

Utakmice u doigravanju

Nagrade za sezonu 2018.

Statistika

Statistika po igračima

U napadu

Najviše jarda dodavanjem: Ben Roethlisberger, Pittsburgh Steelers - 5129
Najviše jarda probijanjem: Ezekiel Elliott, Dallas Cowboys - 1434
Najviše uhvaćenih jarda dodavanja: Julio Jones, Atlanta Falcons - 1677

U obrani

Najviše obaranja (tackleova): Darius Leonard, Indianapolis Colts - 163
Najviše obaranja quarterbacka (sackova): Aaron Donald, Los Angeles Rams - 20,5
Najviše presječenih lopti:  Kyle Fuller, Chicago Bears, Damontae Kazee, Atlanta Falcons,  Xavien Howard, Miami Dolphins - 7

Statistika po momčadima

U napadu

Najviše postignutih poena: Kansas City Chiefs - 565 (35.3 po utakmici)
Najviše ukupno osvojenih jarda: Kansas City Chiefs - 425.6 po utakmici
Najviše jarda osvojenih probijanjem: Seattle Seahawks - 160.0 po utakmici
Najviše jarda osvojenih dodavanjem: Tampa Bay Buccaneers - 320.3 po utakmici

U obrani
Najmanje primljenih poena: Chicago Bears - 283 (17.7 po utakmici)
Najmanje ukupno izgubljenih jarda: Baltimore Ravens - 292.9 po utakmici
Najmanje jarda izgubljenih probijanjem: Chicago Bears - 80.0 po utakmici
Najmanje jarda izgubljenih dodavanjem: Buffalo Bills - 179.2 po utakmici

Izvori

2018

NFL sezona 2018.


Film
 Gang War (1928 film), an American film about gangsters
 Gang War (1940 film), a Million Dollar Productions film
 Gang War, an alternative name for Paper Bullets, a 1941 American film
 Gang War (1958 film) a 1958 American film starring Charles Bronson
 Gang War a 1962 British film featuring David Davies
 Gang War (1971 film), a 1971 Italian comedy film
 Gang War in Milan, a 1973 film
 Gang War: Bangin' In Little Rock, a 1994 documentary film

Video games
 Gang Wars (video game), a 1989 video game
 Crime Life: Gang Wars, a 2005 video game
 Gang conflicts in the Grand Theft Auto series, normally as part of the storyline.

See also
Turf war (disambiguation)
:Category:Organized crime conflicts
Gangwar (social group), a community from India

Gang war


Li Jie  () né vers 1035 à Zhengzhou (aujourd'hui dans la province du Henan) et décédé en 1110 est un architecte impérial chinois de la dynastie Song du Nord, notamment connu pour le Yingzao Fashi, un traité d'architecture, publié et imprimé vers 1100.

Biographie

Bibliographie
 .
 .

 宋 /K.168 (réédition contemporaine)
  (réédition)

Liens externes

Architecte chinois
Écrivain chinois du XIe siècle
Écrivain chinois du XIIe siècle
Personnalité de la dynastie Song
Architecte du XIe siècle
Architecte du XIIe siècle

Li Jie (architecte)


Tvornica Vitezit, tvornica vojnog eksploziva u Vitezu.

3. srpnja 1950. godine, rješenjem predsjednika Vlade FNRJ osnovano je u Vitezu poduzeće "202", koje je kasnije dobilo naziv Poduzeće kemijske industrije "Slobodan Princip Seljo". U pogonima ovoga poduzeća proizvode se namjenski proizvodi, raketni baruti, flegmatizatori, antifriz, zatim privredni eksplozivi i štapin, a formira se i treća proizvodna jedinica ("Sintevit") čiji su proizvodni programi PVC-granulati, ekstruzija i prerada od PVC materijala, izrada ambalaže i ostalih proizvoda od visokotlačnog polietilena, ploča od termoplasta i sl.
U toj tvornici je proizveden jedan od najpoznatijih eksploziva u ovom dijelu Europe. Nazvan je po nazivu grada, "Vitezit". To je pak bio običan eksploziv kao i svi drugi, ali mu se je dodalo željezova(III) oksida 20% i tako je postajao crvene boje i bio je prodorne snage.

Prije raspada Jugoslavije tvornica se zvala Slobodan Princip Seljo, skraćeno SPS. Poznata po proizvodnji eksploziva vitezita. Bio je najveći proizvodni kompleks te vrste u Europi. U Domovinskom ratu se u prostorijama tvornice nalazilo zapovjedništvo 3. gardijske brigade Jastrebova prije nego što je izgrađena nova vojarna. Cijeli je rat bila u rukama Hrvata. Tvornica je bila strateški važna jer je proizvodila vojni eksploziv. Jedina je bila takve vrste na području cijele BiH i bez nje je Armiji BiH bilo praktično beskorisno što su držali diljem BiH sve pogone za izradu topovskih i minobacačkih granata. Zbog toga je tvornica SPS bila jedan od glavnih ciljeva napada Armije BiH. Hrvatske snage bile su spremne na očajničke mjere. Bila je sva minirana i spremna za dizanje u zrak, ako bi došlo u opasnost da padne u ruke bošnjačko-muslimanskih snaga. Detonacijom bi cijeli prostoru u perimetru od 3 km bio uništen, a 15 km uokolo prostor bi bio kontaminiran zbog kiselina jake toksičnosti koje se primjenjuje u proizvodnom procesu. Sigurnosna zona počinjala bi tek 20 km od mjesta lokacije ove tvornice. Dizanjem u zrak nastupila bi kataklizma po regiju Lašvanske doline, ali i zeničke kotline. Osvajanjem tvornice muslimanske bi snage imale uvezan cjelokupni proizvodni sustav, uključujući i proizvodnju kompozitnih eksploziva za VBR-ove dometa 65 km. Bošnjačko-muslimanske snage su u ofenzivama pogađale i krug tvornice, srećom samo u zgrade.

Izvori

Vitez
Bosanskohercegovački proizvođači oružja i vojne opreme

Tvornica Vitezit


Willis Smith (December 19, 1887June 26, 1953) was an American attorney and Democratic U.S. senator from the state of North Carolina between 1950 and 1953.

Early life and education
Born in Norfolk Virginia, he moved to North Carolina before age 2. After graduating from Trinity College (now the undergraduate liberal arts college of Duke University) in 1910 and Duke University Law School in 1912, he became a practicing attorney—but interrupted his work to serve in the United States Army during World War I. In 1912, he founded the law firm that eventually became known as Smith, Anderson, Blount, Dorsett, Mitchell & Jernigan (informally "Smith Anderson").

Political career
Smith served in the North Carolina House of Representatives from 1927 to 1932, and was briefly the speaker of that body in 1931.  He also served as a U.S. observer at the Nuremberg Trials in 1946, as chairman of the American delegation to the Inter-Parliamentary Union in Bern, Switzerland in 1952, as chairman of the Duke University board of trustees (1947 - 1953), and as president of the American Bar Association (1945-1946).

In the Democratic primary of 1950, Smith defeated incumbent Sen. Frank Porter Graham for the nomination. Graham had been appointed to fill the vacancy caused by the death of J. Melville Broughton and had served only a little over a year at the time of his defeat. In a campaign distinguished by race-baiting, Graham, who was well known for his antiracist sympathies, was supported by President Harry Truman and the state's liberal Democratic faction, while Smith was aided by a young strategist named Jesse Helms.

Smith's service in the Senate was brief and unremarkable.

Death
He died due to coronary thrombosis in 1953 in Bethesda, Maryland and was interred at the Historic Oakwood Cemetery in Raleigh, North Carolina.

See also
 List of United States Congress members who died in office (1950–99)

References

Speakers of the North Carolina House of Representatives
Democratic Party members of the North Carolina House of Representatives
Duke University Trinity College of Arts and Sciences alumni
Duke University School of Law alumni
North Carolina lawyers
1887 births
1953 deaths
Burials at Historic Oakwood Cemetery
Democratic Party United States senators from North Carolina
20th-century American politicians
Old Right (United States)

Willis Smith


Semen Stepanovytch Houlak-Artemovsky (en  ; en , Semion Stepanovitch Goulak-Artemovski), né le  et mort le , est un compositeur d'opéra, chanteur (baryton), acteur et dramaturge ukrainien qui a vécu et travaillé dans la Russie impériale.

Biographie
Semen Houlak-Artemovsky naît à Horodychtche, dans le gouvernement de Kiev. Fils d'un pope, il est le neveu du poète . Il fait ses études au séminaire théologique de Kiev de 1835 à 1838. Ayant attiré l'attention du compositeur Mikhaïl Glinka, le jeune Semen s'installe en 1838 à Saint-Pétersbourg, capitale de l'Empire russe, pour y travailler sa voix sous sa direction. Il intègre par ailleurs le chœur de la . L'année suivante, Houlak-Artemovsky poursuit ses études en Italie. Vers la fin de son séjour dans la péninsule, il commence à chanter dans des opéras à Florence. À son retour à Saint-Pétersbourg en 1842, Houlak-Artemovsky devient soliste de l'Opéra impérial au théâtre Bolchoï Kamenny, poste qu'il occupe pendant .

En 1850, il interprète une rhapsodie de sept chansons, Mariage ukrainien, qu'il représente en tournée avec une troupe d'opéra italienne.

En 1852 et 1853, il se voit attribuer des rôles dans les deux premiers opéras d'Anton Rubinstein,  et .

Semen Houlak-Artemovsky se produit au théâtre Bolchoï de Moscou de 1864 à 1865. Il interprète plus de cinquante rôles d'opéra au cours de sa carrière, dont Rouslan dans Rouslan et Ludmila de Glinka, Masetto dans Don Giovanni de Mozart, ainsi qu'Antonio et Lord Ashton dans Linda di Chamounix et Lucia di Lammermoor de Gaetano Donizetti.

En parallèle, Houlak-Artemovsky compose ses propres opéras, ainsi que des pièces de musique vocale et instrumentale. Il compose son œuvre majeure  en 1864, après en avoir terminé le libretto en 1862.

Son amitié avec Taras Chevtchenko débute à l'automne 1838, après une rencontre fortuite à Saint-Pétersbourg. Le lien entre les deux hommes, entretenu malgré l'incarcération puis la libération de Chevtchenko, aurait fortement influencé la vision du monde de Semen Houlak-Artemovsky, au point qu'il lui dédie sa chanson Un sycomore se dresse au-dessus de l'eau ().

Houlak-Artemovsky s'intéresse à la médecine populaire et aux statistiques, et compile des tableaux statistiques et géographiques des villes de l'Empire russe en 1854.

Il meurt le  à Moscou, à l'âge de , et est enterré au cimetière Vagankovo.

Liens externes

Encyclopédie ukrainienne
Pièce de monnaie ukrainienne émise en 2013.

Compositeur ukrainien d'opéra
Dramaturge ukrainien
Acteur ukrainien de théâtre
Baryton
Théâtre Bolchoï
Naissance en février 1813
Naissance dans le gouvernement de Kiev
Décès en avril 1873
Décès à Moscou
Personnalité inhumée au cimetière Vagankovo
Décès à 60 ans

Semen Houlak-Artemovsky


Elektronik kitap, E-kitap veya e-Kitap, bilgisayarların veya diğer elektronik cihazların düz panel ekranında okunabilen metinden oluşan dijital biçimde sunulan bir kitap yayınıdır. Bazen "basılı bir kitabın elektronik versiyonu" olarak tanımlansa da, bazı e-kitapların basılı bir eşdeğeri yoktur. E-kitaplar, özel E-kitap okuyucu cihazlar, masaüstü, dizüstü bilgisayarlar, tabletler ve akıllı telefonlar da dahil olmak üzere kontrol edilebilir bir görüntü aygıtına sahip herhangi bir cihazda okunabilir.

E-kitap kolaylık sağladığından dolayı kitap sektörünün dijitale kaymasını etkilemiştir.

E-kitap tabirinin bir endüstri olarak ortaya çıkışı 1990'ların sonlarında, Peanut Press gibi şirketlerin cep bilgisayarı aracılığıyla kitap okuma gayesine dayanır. Bununla birlikte 2002 dot-com çöküşünden sonra(bkz.Dot-com balonu) e-kitaplar yayıncılık endüstrisi tarafından geniş bir kabul ve ilgi görmedi. Bunun sonucunda e-okuma cihazlarına ve e-kitap teknolojilerine yapılan yatırımlar azaldı. Sony Corporation 2006 yılında bir e-okuma cihazı piyasaya sürmesi (Sony Portable Reader Prs-500)  endüstrinin yeniden canlanmasının başlangıç noktası olarak kabul edilebilir. Nitekim, Aralık 2008'de Sony, cihazın Ekim 2006'da piyasaya sürülmesinden bu yana dünya çapında 300.000 adet Okuyucu Dijital Kitabı sattığını açıkladı.
Buna ek olarak, Amazon (şirket) 2007 yılında Kindle'ı piyasaya sürdü, ardından Amerika Birleşik Devletleri'ndeki e-kitap satışları hızla arttı.

Bir cihazın e-kitap okuyucu olarak değerlendirilebilmesi için elektronik mürekkep özelliğinin olması gerekmektedir. Kısaca E-ink denen bu teknoloji, göz sağlığı ve okuma deneyimi olarak gerçek kitaba yakın bir deneyim sunmaktadır. E-kitap okuyucularda kullanılan farklı yazılımlar mevcuttur. Bunlar arasında en yaygınları olan Epub (.epub) ve Mobipocket(.prc .mobi) dışında e-Reader (.pdb), HTML (.html), Microsoft Reader (.lit), Kindle (.azw) sayılabilir.

E-kitap okumak için kullanılan PDF bilinenin aksine bir e-kitap formatı değildir. PDF belgeleri geçerli sayfaya, pencereye veya başka bir boyuta dinamik olarak uyum sağlamak yerine genellikle belirli bir boyuta ve düzene bağlıdır. Epub gibi e-kitap yazılımları ise kitap içeriğini sabit tutup biçimini okuyucu tarafından değiştirilebilir kılmıştır. Kitabınızı okurken zemin/metin renkleri, metin boyutu, ekran yönü gibi özellikler değiştirilebilir ve kitabın içeriği okuyucuya uyum sağlar.

Günümüzde internet tabanlı her teknolojide söz konusu olduğu gibi e-kitap ve e-kitap okuyucuları vasıtasıyla kişisel veriler takip edilebilir ve saklanabilir durumdadır. Kullanıcıların hangi e-kitapları açtığını, kullanıcıların her bir e-kitabı okumak için ne kadar zaman harcadıklarını ve her bir e-kitabın ne kadar olduğunu içeren veriler düzenli olarak toplanmaktadır. Amazon.com şirketinin bir ürünü olan e-kitap okuyucu Kindle, kullanılan uygulama veya cihaz ile etkileşim haline geçtiğinde cihaz bilgilerini, kullanım meta verilerini ve ayrıntıları Amazon servislerine gönderir ve bütün bu veriler doğrudan okuyucunun hesabına bağlıdır. Konuyla ilgili olarak Kobo e-Reader markalı e-kitap okuyucuyu piyasa süren firma olan Kobo Inc tarafından 2014 Aralık ayında 21 milyondan fazla kullanıcının okuma alışkanlıklarını gösteren veriler yayınlandı. Bu dokümanda verilen Birleşik Krallık 'ta 2014 yılında en çok tamamlanan kitap olan Casey Kelleher adlı yazarın "Rotten to The Core'' adlı eserinin insanların %83'ünün baştan sona okuduğu  bilgisi veya aynı sene en çok satılan e-kitap olan Katia Lief tarafından yazılan ''One Cold Night'' adlı eserin okuyucular tarafından tamamlanma oranın %69'u bilgisi, e-kitapların kullanıldığı zaman pek çok veriye ulaştığının bir kanıtıdır.

1990'lı yılların sonlarında ortaya çıkan ve asıl yükselişini 2000'lerin ortasında yapan e-kitaplar, özellikle çevre ve kullanıcı dostu olmaları nedeniyle dünya çapında yoğun bir ilgi gördü.  E-kitapların düşük maliyetli, güncellenebilir ve kolay temin edilebilir olmaları gerek yayıncı ve yazarlar gerekse de kullanıcılar tarafından rağbet görmesinin nedenlerinden bazılarıdır. Ayrıca, etkileşimli e-kitap adı verilen, etkileşim düzeyi yüksek ve zengin içerik sunum olanaklarına sahip  uzantıları olan e-kitaplar, okuyucunun kitapla ilgili notlar almasını, anlamını bilmediği kelimeleri aratmasına ve okumayı video, ses ve üç boyutlu nesnelerle zenginleştirmeyi mümkün kılar. E-kitaplar  kullandığı teknoloji veya okuma aracının sınırlılıklarından kaynaklanan dezavantajları da bulunur. Harici bir güç kaynağına ihtiyaç duymalarından kaynaklanan şarj problemler, düşük çözünürlüklü cihazların kullanılması nedeniyle okuyucuların yaşadığı göz ve baş ağrıları, temel sorunlardır. Özellikle etkileşimli e-kitaplarda bazı durumlarda telif hakkı ihlali gibi sorunlar yaşanabilmektedir ve telif hakkı konusunda yeterli yasal düzenlemenin olmaması nedeniyle birçok ülkede bu konu çözümsüz kalabilmektedir.

Kaynakça

Kitap formatları
Elektronik yayıncılık

Yeni medya

E-kitap


Wie eine verwehte Garbe (ungarischer Originaltitel: Mint oldott kéve) ist eine ungarische Fernsehserie aus dem Jahr 1983. Die Serie entstand nach einer Buchvorlage von György Sárközi. Regie führte György Révész und das Drehbuch schrieb István Nemeskürty. Sie wurde erstmals in der Zeit vom 10. März bis zum 21. April 1983 abends im 1. Programm des ungarischen Fernsehens gesendet.

Handlung
Die historische Abenteuerserie spielt in dem Zeitraum von 1838 bis 1857. Sie schildert die Erlebnisse dreier Brüder der Familie Mednyánszky vor dem Hintergrund der revolutionären Ereignisse von 1848/49.

Einzelnachweise

Weblinks

 Wie eine verwehte Garbe bei fernsehserien.de
 Mint oldott kéve, bei port.hu (ungarisch)

Fernsehserie (Ungarn)
Fernsehserie der 1980er Jahre

Wie eine verwehte Garbe


A chādor (Persian, ), also variously spelled in English as chadah, chad(d)ar, chader, chud(d)ah, chadur, and naturalized as , is an outer garment or open cloak worn by many women in the Persian-influenced countries of Iran, Afghanistan, Pakistan, and to a lesser extent Tajikistan, as well as in Shia communities in Iraq, Bahrain, and Qatif in Saudi Arabia in public spaces or outdoors. A chador is a full-body-length semicircle of fabric that is open down the front. The garment is pulled over the head, and is held closed at the front by the wearer; the chador has no hand openings, buttons, or clasps. It may also be held closed by being tucked under the wearer's arms. The word in classical Persian could be used in reference to almost any cloth, headscarf, or even tents. This definition is mostly retained in eastern dialects of Persian which commonly use chādar in reference to almost any cloth or scarf, including loosely worn scarves that would be inappropriate to call a chador in Iranian Persian.

Before the 1978–1979 Iranian Revolution, black chadors were reserved for funerals and periods of mourning; colourful, patterned fabrics were the norm for everyday wear. Currently, the majority of Iranian women who wear the chador use the black version outside, and reserve light-coloured chadors for indoor use.

Historical background

Ancient and early Islamic times

Fadwa El Guindi locates the origin of the veil in ancient Mesopotamia, where "wives and daughters of high-ranking men of the nobility had to veil". The veil marked class status, and this dress code was regulated by sumptuary laws.

One of the first representation of a chador is found on Ergili sculptures and the "Satrap sarcophagus" from Persian Anatolia.
Bruhn/Tilke, in their 1941 A Pictorial History of Costume, do show a drawing, said to be copied from an Achaemenid relief of the 5th century BC, of an individual with their lower face hidden by a long cloth wrapped around the head. Some have mistakenly claimed this to be a woman, but it is actually a Mede soldier. Achaemenid Iranian women in art were almost always uncovered. The earliest written record of chador can be found in Pahlavi scripts from the 6th century, as a female head dress worn by Zoroastrian women.

It is likely that the custom of veiling continued through the Seleucid, Parthian, and Sassanid periods. Veiling was not limited to noble women but was practised also by the Persian kings. Upper-class Greek and Byzantine women were also secluded from the public gaze. European visitors of the 18th and 19th centuries have left pictorial records of women wearing the chador and the long white veil.

During the Islamic era, the chador retained the meaning of adornment to some extent in Iran , but over time, it took on the meaning of Islam and the Islamic hijab which was one of the concepts of Quran  and Islam which was considered a limitation of women.

Pahlavi

The 20th century Pahlavi ruler Reza Shah banned the chador and all hijab during the Kashf-e hijab in 1936, as incompatible with his modernizing ambitions. According to Mir-Hosseini, as cited by El Guindi, "the police were arresting women who wore the veil and forcibly removing it". This policy outraged the Shi'a clerics, and ordinary men and women, to whom "appearing in public without their cover was tantamount to nakedness". However, she continues, "this move was welcomed by Westernized and upperclass men and women, who saw it in liberal terms as a first step in granting women their rights".

Iranian Revolution
After the Iranian Revolution, compulsory hijab were introduced, which was met with opposition from women during the International Women's Day Protests in Tehran, 1979.

In April 1980, during the Iranian Cultural Revolution, it was decided that it would be mandatory for women in government offices and educational institutions to observe the veil. In 1983, a dispute regarding the veiling broke out, and public conflict was motivated by the definition of veiling and its scale (so-called "bad hijab" issue), sometimes followed even by clashes against those who were perceived to wear improper clothing. Government felt obligated to deal with this situation; so, on 26 July 1984, Tehran's public prosecutor issued a statement and announced that stricter dress-code is supposed to be observed in public places such as institutions, theaters, clubs, hotels, motels, and restaurants, while in the other places, it should follow the pattern of the overwhelming majority of people. Stricter veiling implies both chador and more loosely khimar-type headscarf, along with overcoat.

Usage

Before the 1978–1979 Iranian Revolution, black chadors were worn by many women and girls for different purposes. Light, printed fabrics were the norm for everyday wear. Currently, the majority of women who wear the chador reserve the usage of light-colored chadors for around the house or for prayers. Most women who still go outside in urban areas in a light colored chador are elderly women of rural backgrounds. During the reign of the Shah of Iran, such traditional clothing was largely discarded by the wealthier urban upper-class women in favor of modernity for western clothing, although women in small towns and villages continued to wear the chador. Traditionally a light coloured or printed chador was worn with a headscarf (rousari), a blouse (pirahan), and a long skirt (daaman); or else a blouse and skirt or dress over pants (shalvar), and these styles continue to be worn by many rural Iranian women, in particular by older women.

On the other hand, in Iran, the chador does not require the wearing of a veil. Inside the home, particularly for urban women, both the chador and the veil have been discarded, and there, women and teenagers wore cooler and lighter garments; while in modern times, rural women continue to wear a light-weight printed chador inside the home over their clothing during their daily activities. The chador is worn by some Iranian women, regardless of whether they are Sunni or Shia, but is considered traditional to Persian Iranians, with Iranians of other backgrounds wearing the chador or other traditional forms of attire. For example, Arab Iranian women in Western and Southern Iran retain their overhead Abaya  which is similar to the overhead Abaya worn in Iraq, Kuwait, and Bahrain.

Beyond Iran
The Persian word entered South Asia, and appeared in the Hindustani language as  (, anglicized as chaddar, chuddar and chudder).
However, an Indian and Pakistani cādar may more closely resemble a dupatta. The Hindustani word can also refer to other type of sheets, such as bed sheets.
There is also a small Haredi Jewish group in which the women wear black head-to-toe cloaks similar to the chador.

See also

 Headscarf
 Women in Iran
 Hijab by country

References

Further reading

 Briant, Pierre (2002), From Cyrus to Alexander, Winona Lake: Eisenbrauns
 Bruhn, Wolfgang, and Tilke, Max (1973), A Pictorial History of Costume, original published as Kostümwerk, 1955, Tübingen: Ernst Wasmuth
 El Guindi, Fadwa (1999), Veil: Modesty, Privacy, and Resistance, Oxford/New York: Berg
 Mir-Hosseini, Ziba (1996), "Stretching The Limits: A Feminist Reading of the Shari'a in Post-Khomeini Iran," in Mai Yamani (ed.), Feminism and Islam: Legal and Literary Perspectives, pp. 285–319. New York: New York University Press

Islamic female clothing
History of Asian clothing
Iranian clothing
Persian words and phrases
Robes and cloaks
Veils

Chador


Bătălia de la Haifa, denumită de forțele evreiești Operațiunea Bi'ur Hametz (în  "Curățenia de Pesah"), a fost o operațiune militară întreprinsă de Haganah între 21–22 aprilie 1948 și un eveniment major în etapa finală a războiului civil din Palestina Mandatară, care a condus la Războiul Arabo-Israelian din 1948-1949. Obiectivul operațiunii a fost capturarea cartierelor arabe din Haifa.

Context
Orașul Haifa, situat pe coasta mediteraneeană, la marginea nord-vestică a câmpiei Șaron, era o poziție strategică în Palestina. Haifa era cel mai mare port cu ape adânci din țară. Punct de pornire al liniei secundare spre calea ferată Hidjaz era terminalul petrolier pentru conducta Mosul/Haifa, pe care guvernul irakian o închisese în luna aprilie 1948, iar orașul era gazda rafinăriei petroliere a Consolidated Refineries. Dacă Haganah ar fi capturat Haifa, atunci ar fi putut primi prin intermediul portului provizii și armament care să o ajute în perioada iminentului conflictul arabo-israelian. De aceea, conducerea guvernului israelian provizoriu a considerat orașul ca fiind vital pentru binele noului stat. Mai mult, Haifa se afla în zona alocată statului evreu conform Planului Națiunilor Unite pentru împărțirea Palestinei.

În 1948, Haifa era un oraș mixt, cu o populație de 135.000, împărțită între evrei palestinieni (70.000) și arabi palestinieni (65.000). Proporția de arabi din oraș a început, odată cu primele luni ale anului 1948, să scadă. Principalele zone evreiești din oraș erau Hadar Hacarmel și Neve Șa'anan, în timp ce Khalisa și Wadi Nisnas erau predominant arabe.

Între timp, în perioada ultimelor faze ale mandatului britanic, războiul civil din Palestina a escaladat. În Ierusalim, până în ianuarie 1947, britanicii evacuaseră circa 2.000 de subiecți pentru propria lor securitate. În conjunctura evacuării civililor britanici, familii arabe înstărite și mulți conducători civili arabi din Haifa și-au părăsit și ei locuințele. Acest lucru a determinat masele de palestinieni, rămase acum fără lideri și înspăimântate și de Masacrul de la Deir Yassin, să fugă și ele. Există afirmații că acest lucru a împiedicat un acord de armistițiu în Haifa,, în timp ce alte voci afirmă că exodul arabilor palestinieni din oraș se datorează presiunilor și ordinelor liderilor politici și militari arabi. Refuzul de a interveni al Ligii Arabe a cauzat o gravă lovitură de moral populației palestiniene arabe. Până la jumătatea lunii martie 1948, între 25.000 și 30.000 de arabi palestinieni părăsiseră deja Haifa.

Ofensiva Haganah din aprilie – inclusiv Operațiunea Nahșon pentru redeschiderea șoselei Tel-Aviv–Ierusalim și Operațiunea Yiftah pentru controlul estului Galileei – au părut să ia Înaltul Comitet Arab (ÎCA) prin surprindere. Comitetul Național Arab din Haifa (CNA), în comunicatul nr.7 din 22 februarie, le-a cerut arabilor palestinieni să înceteze focul și să se întoarcă la muncă. Jumătatea arabă a orașului Haifa era totuși izolată față de alte centre palestiniene arabe, iar contactul cu acestea fusese întrerupt de satele palestiniene evreiești situate de-a lungul șoselei de acces în Haifa. Magazinele și atelierele fuseseră închise și nu exista nici o perspectivă de noi angajări. Șomajul era ridicat, iar costul alimentelor escaladase.

Pregătiri
Pe 17 martie 1948, Mohammad bin Hammad Al Huneiti, comandantul milițiilor arabe din oraș, a fost ucis în ambuscada unui convoi care aducea 15 tone de armament și explozibil în oraș. Moartea sa i-a demoralizat pe simpatizanții săi. Conform istoricului și jurnalistului Jon Kimche, Haganah beneficia de un informator bine plasat și a putut astfel intercepta nouă din cele 11 convoaie cu armament pe care arabii palestinieni au încercat să le introducă în Haifa. Garnizoana arabă a zonelor palestiniene arabe din oraș era comandată de căpitanul Amin Izz al-Din, numit în funcție de comitetul militar al Armatei Arabe de Eliberare (AAE) pe 27 martie 1948, în Damasc. Pe parcursul lunii următoare, unitatea sa, compusă inițial din 450 de oameni, a fost slăbită de numeroase dezertări până când n-a mai reprezentat o forță de luptă.

Britanicii controlaseră anterior orașul și menținuseră zone tampon între populațiile arabă și evreiască. Pregătindu-se pentru repatrierea tuturor forțelor britanice din Palestina Mandatară, britanicii au început evacuarea trupelor prin portul Haifa, la începutul lunii aprilie. A fost înființată o forță de poliție alcătuită din voluntari, în anticiparea predării orașului către Comisia Națiunilor Unite pentru Palestina în calitate de guvern provizoriu al Palestinei. Intențiile originale ale guvernului britanic erau să evacueze Palestina gradual, de la sud spre nord, folosind Haifa drept port de îmbarcare, iar ultimii soldați britanici să părăsească țara în luna mai. În aceeași zi cu căderea orașului Tiberias în mâinile Haganah, pe 18 aprilie 1948, general-maiorul Hugh Stockwell, comandantul contingentului britanic din sectorul nordic, încartiruit în Haifa, l-a convocat la cartierul său general pe Harry Beilin, ofițerul de legătură al Agenției Evreiești pe lângă armata britanică. Stockwell l-a informat pe Beilin despre intențiile sale de a începe imediat evacuarea forțelor britanice de la periferiile orașului și din zonele tampon din Haifa și a adăugat că evacuarea va fi completă pe 20 aprilie. Haganah a văzut această schimbare de plan ca pe o oportunitate și s-a pregătit rapid pentru atac în trei direcții asupra cartierelor arabe Wadi Nisnas, Wadi Salib și Khalisa.

Coloniile germane de la Waldheim și Betleem fuseseră încercuite din 18 aprilie 1948, când forțele Haganah au atacat zona și au ucis doi locuitori neînarmați și au rănit alți patru. Haganah a ocupat și colonia germană din Haifa, iar locuitorii acesteia au cerut evacuarea lor spre Australia. Cele circa 270–300 de persoane au fost mai întâi transportate în Egipt, pe 20 aprilie, urmând să fie apoi evacuate în Australia. Cei circa 50 de templieri rămași au emigrat după fondarea statului Israel.

Pe 20 aprilie, căpitanul Amin Bey Izz al-Din și Harry Beilin au fost convocați la comandamentul britanic și notificați despre intențiile britanice de retragere dezvăluite de general-maiorul Hugh Stockwell, pe 18 aprilie, doar lui Beilin. Izz al-Din a părăsit rapid Haifa pentru a raporta informațiile comitetul militar al Armatei Arabe de Eliberare și i-a predat comanda milițiilor palestiniene arabe lui Yunnis Naffa, un inginer de instalații sanitare. Plecarea lui Izz al-Din a redus moralul oamenilor săi și, pe 21 aprilie, membri proeminenți ai Comitetului Național Arab din Haifa (Hakim Khalil și Ahmad Bay Khalil) au părăsit orașul.

Neașteptata evacuare a trupelor britanice i-a obligat pe comandanții brigăzii Carmeli să regândească detaliile operațiunii militare de ocupare a Haifei, numită anterior "Operațiunea Misparayim" sau "Operațiunea Foarfecele". Planul revizuit a fost denumit Mivtza Bi'ur Hametz ("Operațiunea Curățenia de Pesah").

Bătălia

Forțele Haganah erau alcătuite din 5 companii ale corpurilor terestre, o companie Palmach și un contingent al Corpului de Pază. Forțele evreilor palestinieni au atacat Wadi Salib și Wadi Nisnas dinspre Hadar Hacarmel, în timp ce grosul atacului spre Khalisa a venit dinspre Neve Sha'anan. Cartierul general al arabilor palestinieni se afla în centrul orașului, lângă port și depoul de cale ferată.

Comentând folosirea "transmisiunilor de război psihologic" și a tacticilor militare în Haifa, istoricul Benny Morris a scris:
Pe toată perioada, Haganah a folosit transmisiuni în limba arabă și furgonete-portavoce. Radio Haganah a anunțat că "ziua judecății a sosit" și a chemat locuitorii să "îi alunge pe criminalii străini" și să "părăsească fiecare casă și stradă din fiecare cartier ocupat de criminalii străini". Transmisiunile Haganah au chemat populația să "evacueze femeile, copiii și bătrânii imediat și să-i trimită la adăpost"... Tacticile evreiești de luptă erau destinate să năucească și să copleșească rapid opoziția; demoralizarea era un scop principal. Era socotită la fel de importantă precum distrugerea fizică a unităților arabe. Barajele de mortiere și transmisiunile și anunțurile de război psihologic, precum și tacticile utilizate de companiile de infanterie avansând din casă în casă, toate erau orientate spre acest țel. Ordinele Batalionului 22 Carmeli erau "să ucidă fiecare [bărbat adult] arab întâlnit" și să dea foc cu bombe incendiare "toate obiectivele care pot fi incendiate. Vă trimit articole în arabă; împrăștiați-le pe drum".

Jon Kimche descrie și el "fulgerul psihologic asupra cartierelor arabe" până când "nervii arabilor au cedat și fuga din oraș a luat proporții de panică".

Primul atac evreiesc a avut loc asupra zonei podului Rushmiyya, izolând zonele arabe. Anterior asaltului principal dinspre terenul mai înalt al cartierului palestinian evreiesc Hadar Hacarmel, cartierul arab Khalisa a fost supus unui bombardament de mortiere. Cei 3.500–5.000 de arabi membri ai unor formațiuni neregulate nu au putut opune o rezistență reală. În ziua următoare, Comitetul Național Arab din Haifa era pregătit să solicite un armistițiu prin intermediul general-maiorului englez Stockwell. Acesta a acceptat să discute cu israelienii și s-a întors după 15 minute. Totuși, termenii propuși de Haganah – dezarmare completă, predarea armelor și o interdicție de circulație – nu au fost acceptați de conducerea arabă.

După eliberarea prizonierilor din arestul din Haifa, legiunea arabă a ocupat clădirea. La ora 10:15, răniții arabi fuseseră internați la Spitalul Amin. Personalul spitalului și pacienții au fost apoi evacuați la Spitalul Guvernamental din oraș. Către prânz, luptele au slăbit în intensitate. Evreii preluaseră controlul complet al pieței Khamra și al străzii Stanton și trăgeau din pozițiile ocupate de ei în zona Suqului (pieței). De asemenea, își făcuseră apariția în forță în sfertul de est al orașului, dinspre podul Wadi Husimiyah către Tel Amal. Femeile arabe, copiii și alte persoane erau încă în curs de evacuare din zona Suqului către portul Haifa și alte zone sigure. La acel moment, arabii solicitaseră un armistițiu, iar evreii replicaseră că îl vor lua în considerare dacă arabii vor înceta focul. La ora 17:00, rezistența generală arabă din zona de est a Haifei, cu excepția câtorva locuri izolate, a încetat, iar evreii ocupau deja Suqul până la poarta de est. În zona Wadi Miamr bătălia era încă în curs de desfășurare. Se crede că pierderile arabe din această zonă au fost considerabile. La ora 18:00, liderii arabi s-au întrunit pentru a examina condițiile de încetare a focului propuse la o întâlnire dintre arabi și evrei.

În acea după-amiază a avut loc o întrunire în clădirea primăriei pentru a discuta termenii armistițiului. Din cauza neputinței Comitetului Național Arab din Haifa de a garanta că nu vor exista incidente armate ulterioare, delegația arabă s-a declarat în imposibilitate să respecte armistițiul propus și a solicitat protecție pentru evacuarea cetățenilor palestinieni arabi din Haifa. The Times a consemnat că Haganah a folosit transmisii în arabă la Radio Haganah și furgonete-portavoce pentru a face apel la locuitori "să îi alunge pe criminalii străini".

Pe 22 aprilie 1948, britanicii mai controlau doar zona portului Haifa. Restul orașului se afla în mâinile Brigăzii Carmeli a Haganah, comandată de Moshe Carmel.

Titlul de pe prima pagină din 23 aprilie 1948 a Palestine Post anunța că "principalele puncte din Haifa au căzut în fața forțelor Haganah într-o bătălie de 30 de ore...". Reportajul mai consemna că "Haganah a zdrobit întreaga rezistență, a ocupat multe clădiri majore, forțând mii de arabi să fugă pe singura rută rămasă deschisă-marea". Reportajul fusese scris pe 21 aprilie, dar nu a fost tipărit decât pe 30 aprilie, teoretic din motive de securitate. Estimările privind numărul arabilor uciși variază; o sursă evreiască consideră că e vorba de circa 300 de morți.

Urmări

Pe 23 aprilie, Moshe Carmel a declarat legea marțială în oraș. În aceeași zi, unități ale Irgun au avansat în câteva părți ale centrului Haifei. Două zile mai târziu, luptători ai Haganah le-au obligat să se retragă după o confruntare în care Irgun a suferit câteva pierderi. Unele rapoarte vorbesc de jafuri și atacuri împotriva civililor. Moshe Dayan a fost numit să administreze proprietățile arabe abandonate din oraș. El a instituit o politică de colectare a tuturor obiectelor și mijloacelor pe care le-ar fi putut folosi armata și de stocare a acestora în depozite ale Haganah, restul fiind distribuite coloniilor agricole evreiești. Golda Meir, care a fost consultată, a fost de acord cu această politică.

15.000 de civili au fost evacuați din Haifa între 21–22 aprilie, iar în oraș au rămas circa 30–45.000 de rezidenți ne-evrei. În final, la jumătatea lunii mai, doar 4.000 de palestinieni arabi din populația estimată înainte de conflict la 65.000 au mai rămas în oraș. Aceștia erau concentrați în Wadi Nisnas și Wadi Salib, pe fondul distrugerii sistematice a locuințelor arabe implementată în anumite zone de departamentele Tehnic și de Urbanism ale municipalității Haifa, în cooperare cu comandantul armatei israeliene din oraș, Ya'akov Lublini.

"Situația generală în Palestina se deteriorează rapid stop departamente guvernamentale se închid zilnic stop și activitățile normale ale țării se blochează stop Agenția Evreiască acționează ca un corp organizator general pentru zonele palestiniene evreiești și încearcă să înlocuiască activitățile guvernamentale suspendate stop zonele arabe depind de autoritățile municipale din orașe și sate fără o autoritate centrală stop serviciile de telegraf au încetat în majoritatea regiunilor, la fel și liniile telefonice interurbane stop telefoanele încă funcționează local, dar cu eficiență din ce în ce mai scăzută stop aeroportul din Lydda nu mai operează și comunicațiile aeriene regulate și serviciul de poștă aeriană ale țării au încetat stop intensitatea luptelor crește constant stop cazărmile și alte zone importante evacuate de forțele britanice devin imediat câmpuri de bătălie stop operațiuni pe scară mai largă și mai importante decât Haifa sunt așteptate curând stop zvonurile tind să sporească tensiunea nervoasă în țară."

Referințe

Haifa
Istoria Haifei

Bătălia de la Haifa (1948)


Oslofeltet er en langstrakt gravsænkning, der går fra udmundingerne af Oslofjorden og Langesundsfjorden i syd til Mjøsa i nord, skabt under yngre karbon og perm for cirka 250-295 millioner år siden. Sænkningen er 45–75 km bred

Mod det omgivende grundfjeld begrænses den af forkastninger med spring på op til 2.000-3.000 meters højde og består af i den dannede sprække indgåede magmatiske bjergarter, først og fremmest dybbjergarter som granit, syenit , monzonit og gabbro . Af de mere specielle bjergarter ses larvikit, som er en populær smykkesten. Oslofeltet har siden igen slået revner og er krydset af andre aflejringer, ofte af vulkanske bjergarter som rombeporfyr eller af diabase . Den magmatiske aktivitet i området skabte ringformede indstyrtninger af fjeldgrunden såkaldte cauldrons. I forkastningerne er også sedimentære bjergarter blevet bevaret, som ellers er blevet fejet bort af indlandsisen fra de øvrige områder, først og fremmest fra perioderne kambrium, ordovicium, silur og perm.

Kilder

 Nationalencyklopedin multimedier plus, 2000 (opslagsord Oslofältet), svensk
 Oslofeltet på Store norske leksikon

Norges geografi
Geologi

Oslofeltet


Triantha, biljni rod u porodici tofildijevki. od četiri priznate vrste, tri rastu po Sjevernoj Americi, a jedna, Triantha japonica, japanski je endem

Vrste
 Triantha glutinosa  (Michx.) Baker
 Triantha japonica  (Miq.) Baker
 Triantha occidentalis (S.Watson) R.R.Gates
 Triantha racemosa (Walter) Small

Izvori

Tofildijevke

Triantha


El coquí de Hedrick (Eleutherodactylus hedricki) es una especie de rana nativa de Puerto Rico perteneciente a la familia Eleutherodactylidae.

Referencias

Enlaces externos

hedricki
Anfibios de Puerto Rico
Fauna endémica de Puerto Rico
Animales descritos en 1963

Eleutherodactylus hedricki


Un an ceva mai lung este un film românesc din 1991 regizat de Ada Pistiner.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1991 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1991

Un an ceva mai lung


Agrafi er en erhvervet svækkelse af skriveevnen. Der skelnes mellem en perifer og central type.

Ved central agrafi er de sproglige egenskaber ramt såsom stavning, hvorimod en perifer agrafi påvirker ikke-sproglige egenskaber som perception og motorik.

Sygdomme

Agrafi


أيمن محمد عبد العزيز (20 نوفمبر، 1978، الشرقية) لاعب كرة قدم مصري سابق في مركز الوسط المدافع لعب بنادي الزمالك والآن هو المدرب العام لنادي الزمالك.

مشوار الاحتراف
بدأ مشواره الكروى مع نادى الزمالك قبل أن يسافر إلى تركيا ليبدأ رحله احترافه الطويلة في بلاد الاناضول.

رحل الي بلاد الأناضول منذ ثماني سنوات حاملا معة أماني وطموحات كبيرة، وبدا مسيرتة الطويلة هناك من اسفل الهرم حتي وصل الي قمتة، وتمر الايام والسنين ويعود أصغر قائد للزمالك عبر تاريخة الي فريقة الأول من جديد.
و سنستعرض عبر هذا التقرير مسيرة أيمن عبد العزيز عبر 8 مواسم في الدوري التركي بجميع إحصائياتها وأرقامها ولعل هذا التقرير يلقي الضوء علي مسيرة لاعب عملاق لم يظهر الاعلام المصري حجم مسيرتة الرائعة في أرض احفاد العثمانيين....

موسم 2000-2001

كانت ضربة البداية لأيمن عبد العزيز عام 2000 في أحد اندية الوسط في تركيا وهو نادي كوجالي التركي وكان دائما يحتل دائما أحد المراكز في الثلث الأخير من جدول الدوري التركي الذي يضم 18 ناديا، وابرز إنجازاتة قبل أنتقال أيمن عبد العزيز إليه هو حصولة علي المركز الرابع موسم 1993/1992 وكأس تركيا عام1997.

منذ أول مباراة في الموسم حجز أيمن مقعد أساسي في فريقة بل وكان عنصر مؤثر للغاية بتمريراتة الحاسمة واهدافة التي لم تغيب رغم طبيعة واجبات مركزة الدفاعية في المقام الأول.
لعب طوال الموسم بانتظام مع فريقة ولكن الإصابة التي لحقت بة في اوئل عام 2001 حرمتة من المشاركة مع فريقة لثلاثة أشهر كاملة قبل أن يعود مرة أخرى ويشارك حتي نهاية الموسم وكان يعتبر أحد نجوم فريقة خلال هذا الموسم.

لعب أيمن خلال موسمة الأول في تركيا 24 مباراة مع كوجالي وحصل علي 3 بطاقات صفراء طوال الموسم ولم يتعرض ابدا للطرد وهي احصائية مميزة بالنظر لواجبات مركزة التي تتطلب التدخلات العنيفة مع الخصوم.
و لم يخل رصيد أيمن عبد العزيز من الاهداف خلال موسمة الأول فاحرز هدفين لفريقة في الدوري ساهما في بقاء كوجالي ضمن اندية الدوري التركي الممتاز واحتلالة للمركز ال 13 في جدول الترتيب العام.

موسم 2001-2002

استمر أيمن مع كوجالي في هذا الموسم، وبالطبع في كان أحد الأعمدة الأساسية لفريقة خلال هذا الموسم منذ البداية الي النهاية بالنظر الي موسمة الأول مع الفريق.

و كان هذا الموسم موسما استثنائيا لأيمن عبد العزيز خلال مسيرتة في تركيا، ليس فقط لانة كان موسم تثبيت الأقدام بالنسبة للاعب، بل كان هذا الموسم أيضا هو الموسم الذي حصل فية أيمن عبد العزيز علي أول بطولة لة مع الفريق بل وكان لة أيضا جزء كبير من الفضل في الحصول عليها بعد أحرازة هدف غالي للغاية لفريقة في مباراة قبل النهائي صعد بكوجالي الي المباراة النهائية لكأس تركيا قبل أن يحصل بعدها علي البطولة ويتأهل تلقائيا الي كاس الاتحاد الاوربي في مفاجأة كبيرة هناك.
لعب أيمن خلال هذا الموسم الرائع 35 مباراة كاملة ونال 9 بطاقات صفراء ولم يحصل علي أي بطاقات حمراء للموسم الثاني علي التوالي.
و احرز هدفين لفريقة خلال الموسم كان أحدهم هو الهدف الذي سجلة أيمن عبد العزيز لفريقة في قبل نهائي كاس تركياوو احتل فريقة الترتيب الحادي عشر في جدول ترتيب الدوري التركي وصعد الي كأس الاتحاد الاوربي وفاز بكاس تركيا.

موسم 2002 - 2003

بعد قضاءة موسمين رائعين مع كوجالي التركي، اتجهت انظار العديد من الاندية التركية والاوربية الي نجمنا المصري كان أبرزها اندية طرابزون سبور وستاندرليج البلجيكي ومالطيا سبور التركي.
و كان أيمن علي وشك الانضمام الي طرابزون ولكن تحديد عدد الاجانب في الدوري التركي كان عائقا لانتقالة الي هذا النادي فقرر الانتقال الي مالطيا سبور التركي.
و يعتبر هذا الانتقال هو التطور الطبيعي لمسيرة أيمن الأحترافية التي بداها في كوجالي التركي ثم مالطيا سبور الذي يعتبر أحد اندية الوسط في تركيا ولكنة أفضل بمراحل من نظيرة كوجالي سواء في الإمكانيات المادية أو ماشابة.

لعب أيمن خلال هذا الموسم أحد أفضل مواسمة في بلاد أبناء كمال اتاتورك وقاد فريقة للحصول علي المركز الخامس في الدوري التركي متفوقا علي اندية عريقة مثل فناربخشة الذي حل سادسا وطرابزون سبور الذي حل في المركز السابع، وتأهل للمشاركة في كاس الاتحاد الاوربي في الموسم التالي.
ظهر أيمن بقمصان فريقة خلال 33 مباراة خلال موسمة الأول مع مالطيا سبور وحصل علي 11 بطاقة صفراء واحرز هدف وحيد لفريقة خلال هذا الموسم.

موسم 2003 - 2004

شهد هذا الموسم المشاركة الأولي لنجم الزمالك العائد في بطولة كاس الاتحاد الاوربي بعدما حقق فريقة المركز الخامس في الموسم الفائت.

و كانت اولي مباريات مالاطيا سبور امام نادي بازل السويسري في تركيا وتمكن بازل من الفوز بهدفين نظيفين خارج ملعبة قبل أن يحقق ماطيا سبور ما يشبة المعجزة ويفوز في مرحلة الإياب بنفس النتيجة في سويسرا ولكنة خرج بالهدف الفضي الذي أهدي التأهل لبازل للدور التالي من البطولة..
و رغم خروج مالطيا سبور من البطولة إلا أن الانظار اتجهت الي النجم المصري وخاصة عيون نادي مارسيليا الفرنسي بحسب ما ذكرت بعض الصحف التركية هناك بعد انتهاء النادي التركي من مباراتية في البطولة القارية وذكرت ان المدير الفني لمارسيليا وقتها جوزيف سكوبلاز اعجابة بأيمن عبد العزيز وانة أصبح من المطلوبين للنادي الفرنسي في الفترة المقبلة..

و لكن بسبب الإصابة التي داهمتة وتسببت في غيابة لمدة 4 شهور كاملة كانت السبب في عدم اتمام انتقالة الي مرسيليا.
و محليا فقد احتل الفريق المركز الثامن خلال هذا الموسم ولعب أيمن عبد العزيز 27 مباراة فقط نظرا لاصابتة وحصل علي 5 بطاقات صفراء والكارت الأحمر الأول لة علي الأراضي التركية واحرز هدف وحيد خلال الموسم.

موسم 2004 - 2005

ربما كان هذا الموسم هو موسم سيء بالنسبة لملاطيا سبور ولكنة كان الموسم الذي أصبح فية أيمن عبد العزيز هو النجم الأول لفريقة ووصلت لة عروض من بيشكتاش وطرابزون سبور واندية لنس ونانت الفرنسيين ولكن النادي التركي رفض التفريط في نجمة الأول وقام بتجديد عقدة لمدة سنة اضافية.

و رغم تجديدة لعقدة في بداية هذا الموسم، إلا أنة انتقل الي جينشلربيرليجي في فترة الانتقالات الشتوية في منتصف الموسم ليسدل الستار بذلك علي مسيرتة مع مالطياسبور وانهي معها نجمنا المصري محطتة الثانية لينتقل الي مرحلة ابعد.
قاد أيمن فريقة خلال 14 مباراة خلال نصف الموسم حصل خلالهما علي 3 بطاقات صفراء ولم يتعرض لاي بطاقة حمراء واضاف الي رصيدة من الاهداف هدفا جديدا خلال نصف الموسم الذي لعبة مع مالطياسبور.

موسم 2005 -2006

أنتقل أيمن الي المحطة الثالثة لة في بلاد الاناضول خلال فترة الانتقالات الشتوية في بداية عام 2005 وكان جينشلربيرليجي هو الفائز بتوقيع أيمن عبد العزيز.
و هذا النادي هو أحد اندية العاصمة انقرة وقد تأسس عام 1923 ويعتبر أحد أقدم الاندية هناك وقدفاز بكأس تركيا مرتين اعوام 1987 و2001 ويحتل دائما أحد المراكز في الثلث الأول من جدول الدوري التركي..

و في موسمة الأول مع فريق العاصمة لعب أيمن 17 مباراة خلال نصف موسم فقط ونال 3 بطاقات صفراء واحرز هدفين ليساعد بهما فريقة في احتلال المركز الخامس في الدوري التركي هذا الموسم.
و يعتبر هذا الموسم هو الأكثر غزارة تهديفيا بالنسبة لجنرال خط الوسط الذي احرز خلال 3 اهداف (هدف مع مالطياسبور وهدفين مع جينشلربيرليجي).

استمر أيمن عبد العزيز مع جينشلربيرليجي وكان كالعادة أحد أبرز نجوم الفريق بل وشهدت مباراة دينزلي سبور حدثا مهما بانسبة لأيمن وكان ارتدائة لشارة قيادة الفريق رغم حداثة عهدة بالفريق.
لعب أيمن 30 مباراة هذا الموسم وحصل علي 8 بطاقات صفراء وواحدة حمراء ووللمرة الأولي يخلو رصيدة من الاهداف خلال الموسم.

و ربما يعتبر هذا الموسم هو أقل المواسم لأيمن عبد العزيز خلال مسيرتة في تركيا ولكنة كان كافيا ليجذب انظار المسؤلين في طرابزون سبور للتعاقد معة خصوصا انة أصبح لاعب محلي بحكم حصولة علي الجنسية التركية ليصل أيمن بذلك الي المستوي الأول في تركيا.

موسم 2006- 2007

يعتبر انتقال أيمن عبد العزيز الي طرابزون سبور هو الوصول الي قمة الهرم في تركيا، فطرابزون سبور هو أحد اضلاع مربع القوي في الكرة التركية الذي يضم بيشكتاش وجلطة سراي وفناربخشة الي جانب طرابزون سبور.
و قد انتقل أيمن الي هذا النادي في بداية عام 2007 في فترة الانتقالات الشتوية ولعب معة 19 مباراة كاملة خلال نصف موسم فقط.

و حصل علي تسع بطاقات صفراء وبطاقة حمراء وحيدة ولم يحرز اهداف خلال هذا الموسم.
و حصل فريقة علي المركز الرابع ليتأهل للمشاركة في كأس الأنترتوتو المؤهلة لكاس الاتحاد الاوربي.

موسم 2007 - 2008

كان هذا الموسم هو الأخير لأيمن عبد العزيز علي أراضي تركيا وكانت بدايتة مميزة بالنسبة لأيمن بتسجيلة المشاركة الثانية لة في البطولات الاوربية عندما لعب مباراتي فريقة امام فلازينا الألباني وفاز ذهابا بستة اهداف نظيفة، قبل أن يكرر طرابزون فوزة ايابا برباعية، ليتأهل بعدها طرابزون سبور لمواجهة اوجلاتي بطل رومانيا فخسر ذهابا بنتيجة 2-1 وخرج من البطولة.

أحتل طرابزون سبور المركز السادس في نهاية البطولة ولعب أيمن خلال الموسم 34 مباراة من اصل 36 وحصل علي 9 بطاقات صفراء واحرز هدفين في موسمة الأخير في تركيا....

موسم 2008- 2009

عاد مره أخرى أيمن عبد العزيز لناديه الأول نادى الزمالك وذلك في صفقه اعتبرها الكثير مكسب لنادى الزمالك لتدعيم خط الوسط، عاد أيمن ليصبح كابت فريق الزمالك مره أخرى ليصبح كابيتانو الزمالك الجديد بعد حازم امام

البطولات
حصل أيمن عبد العزيز على أول لقب اوروبى للاعب مصري محترف عندما فاز بكأس تريكامع فريق السابق Kocaelispor.

قبل احتراف أيمن حصل على ثلالث بطولات مع نادى الزمالك وهم::
 كأس الأفرو-آسيويه عام 1998/1997
 كأس مصر عام 1998/1999
 كأس أبطال أفريقيا عام 2000

المنتخب المصري

لعب أيمن عبد العزيز مع المنتخب الأوليمى منذ ان ظهر مع نادى الزمالك وظل يشارك حتى عام 1999 مع المتخب الأوليمبى قبل أن يلفت نظر اجلهاز الفنى للمنتخب الأول ليضمه

ومثل أيمن عبد العزيز المنتخب المصري الأول:
في 25 مباراة دوليه فاز في 12 مباراة وخسر 6 مباريات وتعادل في7 مباريات واحرز أيمن مع المنتخب ثلالث اهداف دوليه.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية أتراك
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في السعودية
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم رجالية مصريون
لاعبو كرة قدم رجالية مصريون مغتربون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أتراك متجنسون
أتراك من أصل مصري
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من محافظة الشرقية
رياضيون مصريون مغتربون في السعودية
رياضيون مصريون مغتربون في تركيا
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو الدوري المصري الممتاز
لاعبو تشايكور ريزا سبور
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو طرابزون سبور
لاعبو غنتشليربيرليغي
لاعبو قونية سبور
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 2000
لاعبو كرة قدم أتراك
لاعبو كرة قدم مصريون
لاعبو كرة قدم مغتربون في السعودية
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم مغتربون مصريون
لاعبو كرة قدم من محافظة الشرقية
لاعبو مصر المقاصة
لاعبو منتخب مصر لكرة القدم
لاعبو نادي الزمالك
لاعبو نادي الشرقية
لاعبو نادي هجر
مسلمون أتراك
مسلمون مصريون
مواليد 1398 هـ
مواليد 1978
مواليد في محافظة الشرقية

أيمن عبد العزيز


Zorislav Lukić (Kopar, 29. rujna 1960.) hrvatski je povjesničar i kulturni djelatnik.

Životopis
Zorislav Lukić rođen je u Kopru 29. rujna 1960. godine, a u Zagreb je doselio 1968. godine. U Zagrebu je završio osnovnu i srednju školu. Diplomirao je povijest i etnologiju 1984. godine na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Godine 1985. zaposlio se u Historijskom arhivu u Karlovcu, i tamo radio do kraja 1989. godine. Obrađivao je građu Kraljevske kotarske oblasti s kraja 19. i početka 20. stoljeća. U propisanom roku položio je  stručni ispit iz arhivistike.

Prvoga siječnja 1990. godine zaposlio se u Tajništvu Hrvatske socijalno liberalne stranke i tamo radio do veljače 1995. godine, i to poslove tajnika za organizaciju i članstvo te pomoćnika glavnoga tajnika za organizacijske poslove. Od 1993. do 1995. godine predsjednik je kluba HSLS-a članova Gradske skupštine Grada Zagreba. Godine 1995. napušta HSLS i postaje član HDZ-a. Od veljače 1995. do kraja 1996. godine radi u Gradskoj knjižnici u Zagrebu i to u informativnoj službi, odjelu za klasifikaciju i odjelu katalogizacije. U veljači 1996. godine priredio je izložbu koja je bila postavljena u Gradskoj knjižnici u povodu stote obljetnice smrti Ante Starčevića. I u ovoj struci položio stručni, knjižničarski, ispit.

Od siječnja 1997. zaposlen u Matici hrvatskoj. Do 1999. godine na mjestu tajnika za članstvo, od 1999. do 2002. kao poslovni tajnik, od 2002. do 2021. glavni tajnik, a sada savjetnik za projekte EU-fondova.

Od važnijih projekata Matice hrvatske u kojima je sudjelovao ističu se Hrvatski pravopis  Matice hrvatske u kojem je bio tajnik projekta, edicija Povijest Hrvata u 7 svezaka  gdje je član povjerenstva; ciklus od šest znanstvenih skupova Hrvatska u XX. stoljeću, glazbeni ciklus Mladi glazbenici u MH i Komunikološka škola MH. Vodio je poslove obilježavanja 50. obljetnice Hrvatskog proljeća 2021. u MH i koordinirao obilježavanje s nacionalnim institucijama. Bio je poticatelj inicijative i povezao hrvatske nacionalne institucije u pokretanju kulturnog televizijskog programa HTV3.

Politička djelatnost
Od 2007. do 2011. godine bio je vanjski član Odbora Hrvatskog sabora za znanost, kulturu i obrazovanje. Član je (nacionalnog) Odbora HDZ-a za kulturu i Akademske zajednice HDZ-a "dr. Ante Starčević".

Član je novinarskog društva Hrvatski novinari i publicisti  u čijem je osnivanju i sudjelovao. Od 2016. član Programskog vijeća Hrvatske radiotelevizije.

Djela
 Hrvatska seljačka stranka u borbi za hrvatsku samostalnost do 1941. (2021.)
 Suautor je sa Stjepanom Damjanovićem, elektroničke knjige Matrix croatica 1842-2017.  (2021.) na engleskom jeziku. Tekst je kao članak objavljen pod naslovom "One Hundred Seventy-Five Years of Matica hrvatska (1842-2017)" u časopisu Journal of Croatian studies, br. 50, New York, 2018.
 Uredio je nekoliko knjiga (Hrvatski identitet, Represija i zločini komunističkog režima u Hrvatskoj, 110 godina Hrvatske seljačke stranke), 1914 : prva godina rata u Trojednoj kraljevini i Austro-Ugarskoj Monarhiji. Priredio je nekoliko scenarija za dokumentarne filmove (Matica hrvatska 2010., Vlaho Bukovac – hrvatski kozmopolit  i Ogranci Matice hrvatske).
 Pisao je društvene komentare, uglavnom u Vijencu.

Izvori

Vanjske poveznice

Mrežna mjesta
 Zorislav Lukić, životopis na stranicama Matice hrvatske
 Jesu li (i) Hrvatska i Tuđman krivi za početak Domovinskog rata?, Kolo 3-4/2010.
 Gubitak Srijema i Komunistička partija Hrvatske, Vijenac 485/2012.

Hrvatski povjesničari
Životopisi, Zagreb

Zorislav Lukić


is a town located in Kitauwa District, Ehime Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 3,693 in 1978 households, and a population density of 38 persons per km². The total area of the town is .

Geography
Matsuno is located in mountainous southwestern Ehime Prefecture, on the middle reaches of the Hiromi River, one of the tributaries of the Shimanto River. Forests occupy 84% of the total area. Although located due east of Uwajima across Mount Onigajo, due to lack of roads,  it is not possible to go directly to Uwajima from Matsuno without going through Kihoku. A small portion of the town is within the borders of the Ashizuri-Uwakai National Park.

Surrounding municipalities
Ehime Prefecture
 Uwajima
 Kihoku
Kōchi Prefecture
 Shimanto (city)
 Shimanto (town)

Climate
Matsuno has a Humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cool winters with light snowfall.  The average annual temperature in Matsuno is 14.5 °C. The average annual rainfall is 2010 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in January, at around 25.0 °C, and lowest in January, at around 3.9 °C.

Demographics
Per Japanese census data, the population of Matsuno has been decreased steadily since the 1950s.

History
The area of Matsuno was part of ancient Iyo Province. During the Edo period, the area was part of the holdings of Uwajima Domain ruled by the Date clan from their seat at Uwajima Castle. The villages of Meiji (明治村) and Yoshinobu (吉野生村) within Kitauwa District were established with the creation of the modern municipalities system on October 1, 1889. Meiji was elevated to town status on November 10, 1940 and renamed Matsumaru (松丸町). Matsumaru merged with Yoshinobu on March 31, 1955 to form the town of Matsuno. Proposals to merge with neighboring Kihoku and/or Uwajima were shelved in 2010 after a highly contentious referendum, leaving Matsuno is as the least populous town in Ehime.

Government
Matsuo has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral town council of seven members. Matsuno, together with Uwajima and Kihoku, contributes four members to the Ehime Prefectural Assembly. In terms of national politics, the town is part of Ehime 4th district of the lower house of the Diet of Japan.

Economy
Matsuno's economy is centered on forestry and to a lesser extent, horticulture. Matsuno is known for its peach production, but not on a large scale. There are many river terraces formed by undulating rivers, and there is little flat land.

Education
Matsuo has two public elementary schools and one public middle school operated by the town government. The town does not have a high school.

Transportation

Railways
 Shikoku Railway Company - Yodo Line
 -  -

Highways

Local attractions
The town is known for its annual half-marathon. The total area is 98.50 km².

References

External links

Matsuno official website

Towns in Ehime Prefecture
Matsuno, Ehime

Matsuno, Ehime


Sophus Vermehren (født 28. august 1866 i København, død 25. marts 1950 på Frederiksberg) var en dansk kunstmaler. Han er af en malerfamilie, idet hans far Frederik Vermehren og bror Gustav Vermehren begge var malere.

Uddannelse
Sophus Vermehren stod i malerlære i tre år og fik i øvrigt tegneundervisning af sin far. Han gik på Kunstakademiet i perioden 1883-1892 og fik på den måde en uddannelse, der i høj grad lignede hans brors. Han debuterede på Charlottenborg i 1893.

Karriere
Vermehren malede flere forskellige typer billeder, idet han både lavede portrætter, scener fra familieliv, landskabsmalerier og altertavler. Hans familiegenrebilleder var mindre præget af folkelivet og mere udtryk for borgerlige dyder. Blandt hans billeder i denne genre kan nævnes En dreng der læser avisen for sine forældre (seneste 1891), Når den syge har fået ro (1902) og Datteren er bedt ud til aften (1902). Et af hans første portrætter var af litografen professor Adolph Kittendorff, udstillet på Charlottenborg i 1893. Portrættet indbragte ham De Neuhausenske Præmier. Hans landskabsbilleder er mere idylliske i deres udtryk og er sandsynligvis inspireret af Julius Exner. Han har skabt altertavler til kirkerne i Herborg og Galten.

Vermehren bidrog til en række udstillinger, først og fremmest adskillige gange på Charlottenborgs forårsudstilling i perioden 1891-1915. Han deltog også i Kunstnernes Efterårsudstilling et par gange foruden landsudstillingen i Aarhus i 1909. Senere i karrieren var det især på Kunstnerforeningen af 18. novembers udstillinger, man kunne se hans billeder. Han modtog De Bielkeske Legater i 1896 samt andre præmier og udmærkelser.

Han fungerede i en periode som tegnelærer på Københavns Tekniske Skole og underviste endvidere på en forberedelsesskole, som han oprettede sammen med sin bror Gustav.

Familie
Sophus Vermehren var søn af maler Frederik Vermehren og hans hustru Thomasine Ludvigne Grüner, og foruden broderen Gustav havde han også en anden bror, lægen Frederik Fermehren.

Sophus Vermehren blev gift med maleren Yelva Petrea Sophie Bock. Parret fik tre sønner, Christian, Emil og Martin Vermehren, der alle malede i større eller mindre omfang, men i hvert fald de to yngste uddannede sig som læger. Sophus og Yelva Vermehren blev senere skilt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Malere fra Danmark
Personer i Dansk Biografisk Leksikon

Sophus Vermehren


A protodulia (ou suma dulia) é um culto dedicado pelo Cristianismo a São José, pai nutrício de Jesus. José, segundo as Escrituras, é descendente do Rei Davi e esposo da Virgem Maria, Mãe de Jesus pela ação do Espírito Santo. Diferenciando-se de todos os santos, São José é merecedor, na Igreja Católica, de um culto de veneração especial em honra do grau preeminente de sua paternidade, dignidade e santidade, ficando atrás apenas de Maria Santíssima.

Escolástica
Santo Tomás de Aquino, Doutor da Igreja, desenvolveu o tema da devoção a São José:
 por seu poder de intercessão junto a Jesus Cristo, Filho de Deus e da Sagrada Família, fora do comum em termos de eficácia e universalidade,
 pelo seu patrocínio e mediação à Igreja (título reconhecido séculos mais tarde pelo Papa Pio IX), em favor das famílias cristãs, dos trabalhadores, dos moribundos e daqueles que aspiram à perfeição.

Encíclica "Quamquam Pluries"
Sobre a devoção a São José, o Papa Leão XIII publicou a encíclica Quamquam Pluries, publicada por ocasião da solenidade da Assunção de Maria, em 15 de agosto de 1889. Embora não use os termos "protodulia" e "hiperdulia", o texto afirma:

Ver também
 São José
 Hiperdulia
 Dulia
 Veneração dos santos
 Intercessão

Doutrina e teologia da Igreja Católica

Protodulia


Predeal (; ) es una ciudad en el distrito de Brașov en Rumania, con una población de 5.183 habitantes (2010). Predeal es la localidad más alta de Rumania y está situada en el valle Prahova, a más de 1000 metros de altura, por lo que constituye un importante resort de montaña. El nombre de la ciudad deriva de la forma arcaica rumana "pre deal", que significa "en la colina", o de la palabra eslava "predel", que significa "límite".

La ciudad administra tres poblados: Pârâul Rece, Timișu de Jos (Alsótömös; Untertömösch) y Timișu de Sus (Felsőtömös; Obertömösch).

Referencias

Enlaces externos

 Sitio web oficial
 Mapa de Predeal
 Guía de Predeal

Localidades del distrito de Brașov
Estaciones de esquí de Rumania

Predeal


Bonadibong est un quartier de la ville de Douala au Cameroun, situé dans la Région du Littoral, Département du Wouri et Arrondissement de Douala .

Géographie
Le quartier est situé dans l'Arrondissement de Douala I. Il est limité à l'Est par le boulevard de la République; au Sud, par la Rue Pau; au Nord, par Bali et il est proche du quartier Akwa.

Population
Le recensement général réalisé en 2005, révèle une population de  pour ce quartier de Douala.

Éducation
 Université Saint Jerome qui compte en son sein quatre établissements de formation dont un en Sciences Religieuses et Sociales, un en Sciences de Gestion Appliquée, un en Sciences de l'ingénieur et un en Sciences biomédicales.
 École catholique Saint Jean Bosco
 École primaire Populaire
 L'Institut Supérieur de Management et de l'Entrepreneuriat (IME) qui est une école supérieure de commerce et de gestion basée au Cameroun.

Cultes
 Juste en face du stade Mbappe Leppe se trouve l'un des plus grands édifices religieux et le tout premier de l'Église catholique de la ville de Douala notamment la Cathédrale Saint Pierre et Paul de Bonadibong. Celle-ci a été construite en 1889 par les frères pallotins venus d'Allemagne.

Santé
 Pharmacie de la République

Économie
Le quartier Bonadibong est l'un des pôles de développement de l'économie , ceci grâce à la présence des petites et moyennes entreprises qui s'y trouvent. On en dénombre plus de entreprises dont les secteurs d'activités sont pour la plupart varies. Assurances, Transit, Banque et bien plus

Sports
Selon l'histoire, cette partie de la ville abrite depuis 1958 le stade de la réunification de Douala qui quelques années après, portera le nom de stade Mbappé Léppé en hommage au footballeur international camerounais Samuel Mbappé Léppé, mort en 1985.

Notes et références

Quartier de Douala

Bonadibong


Leifur Hauksson (f. 11. október 1951, d. 22. apríl 2022) var íslenskur útvarpsmaður, tónlistarmaður og leikari. Á yngri árum fékkst hann við tónlist og leiklist. Hann var þannig um tíma einn meðlimur hljómsveitarinnar Þokkabót ásamt því að leika eitt hlutverka í Hárinu og eitt burðarhlutverka í uppsetningu á Litlu Hryllingsbúðinni frá níunda áratugnum. Þekktastur var hann fyrir dagskrárgerð í útvarpi. Þannig stýrði hann morgunúvarpi Rásar 2 um nokkurt skeið og Samfélaginu á Rás 1.

Tilvísanir

Íslenskir útvarpsmenn
Íslenskir leikarar

Leifur Hauksson


An Dieffenbachia oerstedii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott. An Dieffenbachia oerstedii in nahilalakip ha genus nga Dieffenbachia, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dieffenbachia

Dieffenbachia oerstedii


زمن العجائب فيلم مصري تم إنتاجه عام 1952، إخراج حسن الإمام، وأداء فاتن حمامة ومحسن سرحان ومحمود المليجي. ويعتقد أن الفيلم مقتبس عن رواية شرقي عدن للروائي الأمريكي جون ستاينبيك.

ملخص الفيلم

تاجر الحبوب حمدي يعيش مع ولديه محمود وحسين وابنة أخيه وفاء، يفرق الأب في المعاملة بين محمود وحسين، على أساس أن حسين غير شقيق لمحمود وإن أمه كانت ذات ماضي مشين، في إحدى جولات حسين يكتشف أن أمه سميحه ما هي إلا فوزية رشدى الراقصة، يعرف الحقيقة أيضًا من الأب، يذهب لمقابلة أمه، التي تنكره في البداية. ينشب حريق في مطحن والده، يلجأ حسين في الحصول على المال إلى والدته الراقصة من أجل سداد بعض ديون المطحن، وتوافق الأم، لكن الأب يرفض المال ويطرد ابنه، لكنه يعود بعد أن أصيب بأزمة قلبية وشفى منها بطلب زوجته السابقة في العودة إليه. هي وحسين، ولكنها تفضل الاستمرار في حياتها مع ولدها الذي عاد إليها.

تمثيل

 فاتن حمامة
 محسن سرحان
 محمود المليجي
 سميحة توفيق
 منسي فهمي
 عبد العزيز أحمد
 كيتي
 ثريا فخري
 زوزو نبيل
 كمال ياسين
 ملك الجمل

روابط خارجية

المصادر

عناوين الثقافة

أفلام مصرية إنتاج 1952
أفلام فاتن حمامة
أفلام محمود المليجي

زمن العجائب (فيلم)


Pantellería (ítalska: Pantelleria; sikileyska: Pantiddirìa, maltneska: Pantellerija eða Qawsra), til forna nefnd Cossyra eða Cossura, er ítölsk eyja og sveitarfélag í Sikileyjarsundinu í Miðjarðarhafi, 100 kílómetra (55 sjómílur) suðvestur af Sikiley og 60 km austan við strönd Túnis. Á heiðskírum dögum sést strönd Túnis frá eyjunni. Sveitarfélagið Pantelleria heyrir undir sikileysku sýsluna Trapani.

Íbúafjöldi Pantelleria árið 2022 var 7.335, samkvæmt istat.it.

Eyjan er toppurinn á eldfjalli sem er að mestu neðansjávar og þar er mikill jarðhiti og margir hverir. Eyjan er þekkt fyrir ræktun á kapers og múskatvín.

Tilvísanir

Ítalskar eyjar
Eyjar í Afríku
Eldfjöll á Ítalíu
Eyjar í Miðjarðarhafi
Sikiley

Pantelleria


«Do the Handicapped Go to Hell?» (En España «Los Inhabilitados Van Al Infierno» y en Hispanoamérica «¿Van los Minusválidos al Infierno?») es el episodio 9 de la temporada 4 de la serie animada South Park continuado del episodio «Probably».

Trama
En la Iglesia, mientras el Sr. Mackey leía su salmo preferido, Cartman le inventa uno a Stan y Kenny: "Es del hombre su obligación, meterle su erección, dentro de la separación...", tal salmo indigna al padre Maxie, quien le da un sermón a sus feligreses sobre el Infierno; un sitio para las personas que no asisten a misa, no confiesan sus pecados ni toman la comunión, un sitio de solo padecimiento y sufrimiento. Sin embargo, en el infierno, Satan celebra un Luau con su nuevo novio Chris, Mao Tse Tung, John F. Kennedy y su hijo, Diana de Gales, Conan O'Brien, Jeffrey Dahmer, Michael Landon, Gene Siskel, Allen Ginsberg, Jerry Garcia, Tiny Tim, Walter Matthau, Bob Hope, George Burns, Dean Martin y Frank Sinatra.

Satan se muda con Chris a un lujoso condominio, aunque faltaban cajas de la mudanza, Satan acude a abrir la puerta de su departamento creyendo que eran los mudanceros, pero para su sorpresa es Saddam Hussein (quien supuestamente había muerto definitivamente en South Park: Bigger Longer & Uncut) quien niega poder morir después de muerto diciendo "Me mataste, pero a donde iba a ir, a Detroit?", y le pide que vuelvan, pero Satan le da un rotundo NO ya que tenía una vida más estable con Chris.

Mientras tanto en la tierra, Stan, Kenny y Cartman deciden quedarse en el catequismo para no ir al Infierno. Para el catecismo en los domingos, su guía sería una monja conocida como Hermana Anne, esta les enseña sobre la Eucaristía y la  confesión, aunque no aclara a los chicos porque la ostia es el cuerpo de Jesús y porque el vino era su sangre.

Por su parte Satan lava los trastos con Chris en el infierno y la distracción de Satan le extraña a Chris y Satan le dice de lo sucedido ese día con Saddam Hussein, Chris sugiere invitarlo a cenar ya como personas maduras, pero Satan le refuta que Saddam siendo un loco asesinaría a Chris para quedarse con Satan. Al rato, luego de hablar con uno de sus demonios, Satan enfurece cuando Chris le confirma que invitó a Saddam a cenar.

En la tierra luego de que la hermana Anne les dijera que debían confesar sus pecados, los chicos empiezan a reflexionar de toda mala acción hecha en el pasado y cuando llega Kyle curioso de la tradición religiosa de sus amigos. Cartman dice que por ser judío el ira directo al infierno. Kyle se asusta al saber que alguna vez haya pecado y va a su casa a preguntar si los judíos podían confesarse y comulgar pero su madre le refuta ya que eso es una tradición católica y que los judíos no hacían parte de ella. A Kyle no le importa y se lleva a Ike para evitar ir al infierno, pero al llegar al despacho del Padre Maxie les dice que como judío ira al infierno, aunque la hermana Anne no está de acuerdo, el Padre Maxie justifica que los judíos irían al infierno por crucificar a Jesús. Más tarde en el confesionario, Stan cumple una penitencia de rezar 40 avemarías, siendo interrumpido constantemente además con la curiosidad de que si los inválidos como Timmy irían al infierno. Cartman confiesa ante el Padre Maxie (sin saber que es él) muchos pecados entre ellos hacia el mismo padre que enojado lo estrangula al ver los males que le causó (defecar en el sándwich del sacerdote, orinar sobre el agua bendita, cagar en la calle y culpar de ello al perro del cura). Asustado por la suerte de él y sus amigos, Cartman hace "bautizar" a Kyle, Ike y Timmy aunque diciendo malas palabras, lo que hace que el mismo Cartman, Stan y Kenny fuesen a confesarse de nuevo, pero al cruzar una calle junto con Butters, Clyde y otros chicos, Kenny es atropellado por un bus, creyendo que Dios lo castigó por sus pecados.

Mientras en el infierno, Chris recibe a Saddam para cenar, Saddam fallidamente ataca a Chris con una papa-bomba. Posteriormente durante la cena (que era comida vegetariana) Saddam acosa a Satan y Chris pregunta sobre sus anécdotas a la vez que les dice que murió al resbalar de una escalera eléctrica y su anterior trabajo en la tierra era nutricionista. A Saddam no le agrada Chris y esa misma noche Chris trata de ser bueno en la cama con Satan sin éxito pero al dormirse Satan dice a Chris "Saddam", eso hace que desairado Satan salga a un motel barato donde Saddam lo esperaba.

En la tierra, los chicos entran por la parte de atrás de la iglesia al encontrarla cerrada pero al tratar de entrar al confesionario encuentran al Padre Maxie pecando dentro del confesionario cometiendo sexo anal con una mujer. Con miedo a que el padre y los niños fuesen al infierno, Stan, Cartman y Kyle crean un culto invitando a los niños como feligreses.

Enlaces externos
 "Do the Handicapped Go to Hell?" Full episode at South Park Studios
 "Do the Handicapped Go to Hell?"  Episode guide at South Park Studios

Episodios de South Park
Representaciones ficticias del Diablo
Representaciones culturales de Mao Zedong
Episodios de televisión sobre el infierno
Representaciones culturales de Diana de Gales
Representaciones culturales de Sadam Husein

Do the Handicapped Go to Hell?


Ares Management Corporation est une société d'investissement alternatif américaine.

Fondée en 1997 la société a son siège à Los Angeles avec des bureaux en Amérique du Nord, en Europe et en Asie.

Au 30 juin 2022 Ares avait 334 milliards de dollars d'actifs sous gestion et comptait 2300 employés à travers le monde.

Histoire
En 1997, la société est créée sous forme d'un cabinet de conseil, avec comme cofondateurs notamment Antony Ressler, Michael Arougheti, David Kaplan, John H. Kissick et Bennett Rosenthal.

Ares crée ensuite (et possède) plusieurs filiales :
 Ares Capital Corporation (créée en 2004), qui récolte et fournit du financement pour les acquisitions du marché intermédiaire, les recapitalisations et les achats à effet de levier (acquisitions par emprunt), principalement aux États-Unis. C'est une société de financement à capital fixe, non diversifiée, cotée en bourse et réglementée comme société de développement commercial, ou BDC, en vertu de la Loi sur les sociétés d'investissement de 1940.
 Ares Capital Management LLC : un bureau de conseil en investissement enregistré auprès de la SEC, est le conseiller en investissement d'Ares Capital Corporation (décrit ci-dessus)
 Ares Management Limited (créée en 2006) comme expansion de la plate-forme commerciale Ares en Europe, axée sur les marchés des capitaux européens. Elle est autorisée par la Financial Conduct Authority (FCA) au Royaume-Uni à fournir certains services de conseil en investissement.

En mai 2007 une participation minoritaire dans la société a été acquise par Abu Dhabi Investment Authority le fonds souverain de l'émirat d'Abu Dhabi, mais ADIA n'a acquis aucun droit de vote ni de gouvernance via son investissement.

En mai 2014, Ares Management finalise son introduction en bourse Elle est ensuite cotée à la Bourse de New York sous le sigle ARES.

En avril 2016, Ares Management clos son cinquième fonds mondial de capital-investissement, levant 7,85 milliards de dollars

En mai 2016, Ares Management annonce le rachat pour 3,4 milliards de dollars de la société de gestion d'actifs American Capital.

Le 30 janvier 2020, Ares Management achète une participation majoritaire dans le hedge fund basé à Hong Kong, SSG Capital Management. L'accord est officiellement conclu le 2 juillet 2020.

Depuis, SSG Capital Management opère désormais sous le nom d'Ares SSG.

Le 1er juillet 2021, Ares Management annonce finaliser l'acquisition des activités de conseil et de distribution en investissements immobiliers de Black Creek Group aux États-Unis.

Opérations
Le cabinet fait partie des plus grands acteurs du marché de la dette privée.

Les activités d'investissement d'Ares sont menées au travers de quatre business units :

 Ares Credit Group, qui gère des crédits liquides et illiquides dans le secteur du crédit de qualité inférieure, avec environ 60,0 milliards de dollars d'actifs sous gestion au 10 mai 2016. Les catégories de crédit comprennent les prêts aux entreprises, les obligations à haut rendement, le crédit institutionnel, les opportunités de crédit, les situations spéciales, les prêts adossés à des actifs et les prêts directs aux États-Unis et en Europe. Ses prêts aux entreprises aux États-Unis sont principalement effectués par l'intermédiaire d'Ares Capital Corporation et d'une entreprise de financement commercial distincte qui fournit des prêts sur actifs et des flux de trésorerie aux petites et moyennes entreprises. La plate-forme européenne de prêt direct d'Ares se concentre sur les investissements auto-organisés dans des crédits illiquides du marché intermédiaire à travers des fonds mélangés, des comptes gérés séparément et des programmes de prêt en coentreprise.
 Ares Private Equity Group, qui réalise des investissements opportunistes majoritaires ou à contrôle partagé, principalement dans des entreprises du marché intermédiaire sous-capitalisées, et gère des investissements dans des actifs énergétiques et d'infrastructure américains dans les secteurs de la production, de la transmission et des intermédiaires d'électricité. En 2016 (au 10 mai), Ares Private Equity Group gère environ 23,3 milliards de dollars d'actifs sous gestion par le biais de quatre fonds mixtes de capital-investissement axés sur l'Amérique du Nord et, dans une moindre mesure, l'Europe, un fonds de croissance en Chine et quatre fonds mixtes et six véhicules de co-investissement connexes axés sur des actifs du secteur de l'électricité et d'infrastructure aux États-Unis.
 Ares Real Estate Group, qui gère des investissements publics et privés en capitaux propres et en dette dans des actifs immobiliers en Amérique du Nord et en Europe. Avec environ 10,2 milliards de dollars d'actifs sous gestion, elle gère plusieurs véhicules d'investissement, notamment son FPI coté en bourse, Ares Commercial Real Estate Corporation, des fonds mixtes de capital-investissement immobilier américain et européen et des comptes de capitaux propres et de dette immobilières gérés séparément au 10 mai 2016.
 Ares SSG, créé par l'achat de la société d'investissement alternative, SSG Capital Management. Elle réalise des investissements de crédit, de capital-investissement et de situations spéciales dans toute la région Asie-Pacifique.

Actionnaires
Les principaux actionnaires de Ares Management en 2022 sont :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Gestion d'actifs
 Dette décotée
 Créance douteuse

Liens externes
 Ares Management (site de l'entreprise)

Gestion d'actifs
Société cotée au NYSE
Entreprise ayant son siège à Los Angeles
Fonds de capital-investissement ayant son siège aux États-Unis

Ares Management


Guam deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1988 i Seoul og har deltaget i samtlige efterfølgende sommerlege. De har deltaget en gang i vinterlege, under Vinter-OL 1988 i Calgary. Guam har aldrig vundet nogen medalje.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Guams OL-statistik  på Sports-reference.com

OL
Guam ved sommer-OL
Guam ved vinter-OL

Guam ved OL


Árið 2023 verður Íslandsmótið í knattspyrnu kvenna haldið í 52. sinn.

Liðin

Undankeppni

Staðan í deildinni

Stigatafla
Staðan eftir 18. umferð, 27. ágúst 2023.

 Útskýringar: L = Leikir spilaðir, U = Leikir sigraðir, J = Leikir sem lauk með jafntefli, T = Tapaðir leikir, Sk = Mörk skorðuð, Fe = Mörk fengin á sig, Mm = Markamunur, Stig = virkir punktar

Töfluyfirlit
Heimaliðið er vinstra megin.

Efri hluti

Stigatafla
Staðan eftir 22. umferð, 6. október 2023.

 Útskýringar: L = Leikir spilaðir, U = Leikir sigraðir, J = Leikir sem lauk með jafntefli, T = Tapaðir leikir, Sk = Mörk skorðuð, Fe = Mörk fengin á sig, Mm = Markamunur, Stig = virkir punktar

Töfluyfirlit
Heimaliðið er vinstra megin.

 Útskýringar: — = ekki spilað .

Neðri hluti

Stigatafla
Staðan eftir 21. umferð, 27. ágúst 2023.

 Útskýringar: L = Leikir spilaðir, U = Leikir sigraðir, J = Leikir sem lauk með jafntefli, T = Tapaðir leikir, Sk = Mörk skorðuð, Fe = Mörk fengin á sig, Mm = Markamunur, Stig = virkir punktar.

Töfluyfirlit
Heimaliðið er vinstra megin.

 Útskýringar: — = ekki spilað .

Félagabreytingar

Félagabreytingar í upphafi tímabils

Upp í besta deild kvenna

Fróðleikur

Heimildaskrá

Úrvalsdeildir kvenna í knattspyrnu á Íslandi
Knattspyrna á Íslandi

Besta deild kvenna í knattspyrnu 2023


Yazıboy, Karabük ilinin Eskipazar ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1896 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Karabük il merkezine 38 km, Eskipazar ilçe merkezine 6 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Eskipazar belde ve köyleri

Yazıboy, Eskipazar