Crkva Presvetog Srca Isusova katolička je župna crkva u Prozoru, u Ulici kralja Tomislava.

Povijest
U vrijeme turske uprave, a posebno dolaskom austrougarske na prostor današnje Bosne i Hercegovine, Prozor je postao administrativno središte cijele Rame. S novom vlašću u grad dolazi sve veći broj namještenika, uglavnom katolika, koji povećavaju broj domaćih vjernika, zbog čega se javlja stvarna potreba za osnivnjem nove župe.

Župa je osnovana 1906. godine. Spočetka se misa slavila na tržnici u nastrešici Vaga a župnik je privremeno bio smješten kod obitelji Brizar. Prva crkva, veličine 10x5 metara, sagrađena je od ćerpiča 1908. godine. U isto je vrijeme sagrađena i prva župna kuća, koja je uklonjena 2004. godine. Druga župna crkva sagrađena je 1936. godine. U Drugom svjetskom ratu crkva je dosta stradala i jedno vrijeme služila kao skladište partizanskim vlastima, a u kuću su se uselili partizanski stanari. Nova župna crkva završena je 1968. godine, a nova župna kuća 1991. godine. Od 1943. do 1951. godine u Prozoru nema župnika pa sve župne poslove obavljaju uglavnom franjevci sa Šćita. Prvi poratni župnik Petar Vidović stanovao je u franjevačkom samostanu na Šćitu do 1953. godine kada se vratio u župni stan u Prozor. Crkva je renovirana 2001. godine. Vitraje u crkvi uradio je akademski slikar Ante Mamuša. U povodu stote obljetnice postojanja župe, 2006. godine uređeno je crkveno dvorište.

Župa ima i područnu crkvu na Lugu gdje se redovito slavi sveta misa. U župi Prozor od 1974. godine djeluju časne sestre Družbe Služavki Malog Isusa. Župu Presvetog Srca Isusova u Prozoru vode dijecezanski svećenici. Župi pripadaju sljedeća naselja: Bare, Blace, Borovnica, Ćališi, Dobroša, Gmići, Lapsunj, Lug, Ometala, Paljike, Perići, Prozor, Šerovina, Šlimac i Tomići.Granice župe: Od kote 728 na cesti Šćit-Prozor (sjeverno od Sopota) putem na sjever i odmah na istok i opet na sjever do kote 673 i odatle sjeverozapadno do kote 1155 na Draševu, pa na istok do puta i njime na sjverozapad do kotarske međe. Odatle kotarskom međom na sjever, jugoistok, istok i opet jugoistok do vrela Bijele vode, a odatle putem na jug od kote 926 između Blaca i Rijeke i niz kosu od Ljubunačkog potoka (kota 572) potokom na zapad i polovicom kose na Troglav sjeveroistočno od Duga i putem i dolinom na jug do Rame. Dalje uz Ramu do kote 357 pa preko Rame kosom istočno od Škrobućana i dalje putićem do kote 613 i dalje jugozapadno kosom i putem do sastavka puteva sjeveroistočno od vrela Otočac pa odatle putem na sjever preko Kadina bunara na Ramu i preko nje uz potok rubom Plandišta i Stražbenice i visom preko Gradine na kotu 728 (cesta Šćit-Prozor).

Broj katolika u župi Prozor stalno se povećavao do početka 21. stoljeća: 1910. godine - 1.093 katolika; 1923. godine - 1328 katolika; 1931. godine - 1.766 katolika; 1937. godine - 2.038 katolika; 1959. godine - 2.575 katolika; 1973. godine - 3.250 katolika; 1991. godine - 4.350 katolika; 2001. godine - 4.125 katolika i 2005. godine 3.982 katolika.

Za vrijeme zadnjeg rata u BiH, od 1993. godine, neki župljani su odselili iz župe. U isto su vrijeme mnoge prognaničke i izbjegle obitelji iz župa Uzdol, Solakova Kula, Žitače-Podhum, Obri, Gračac i Doljani našli svoje privremeno utočište u župi Prozor.

Popis župnika
Od 1906. do danas župnici su bili:
Tadej Mihačević 1906. – 1912.
Stjepan Marković 1912. – 1918.
Dane Pušić 1918. – 1928.
Ivo Kotnik 1928. – 1929.
Ivo Subašić 1929. – 1930.
Pero Zubak 1930. – 1931.
Slavomir Cecek 1931., samo sedam mjeseci
Petar Perić 1931. – 1942.
Franjevci iz Samostana Rama-Šćit 1942. – 1951., a u kraćem vremenskom razdoblju na dužnosti bio je Serafin Tvrtković
Petar Vidović 1951. – 1961.
Zvonko Petrović od 22. listopada do 26. studenog 1961.
Vlado Jurjević 1961. – 1980.
Mijo Nikolić 1980. – 1991.
Josip Lubar 1991. – 1995.
Marijan Pejić 1995. – 2003.
Franjo Ivandić 2003. – 2013.
Stipo Knežević 2013. – 2017
Marko Tomić 2017. – danas

Izvori

Prozor-Rama
Katoličke crkve u Bosni i Hercegovini
Crkve Presvetog Srca Isusova

Crkva Presvetog Srca Isusova u Prozor-Rami


Jerzy Władysław Kolendo né le  à Brześć nad Bugiem, Biélorussie actuelle, et mort le  à Varsovie) est un archéologue et historien polonais de l'Empire romain. Son œuvre influencée par la deuxième génération de l'École des Annales laisse une contribution significative sur les questions des pratiques agraires et l'esclavage romains et surtout sur les relations économiques et sociales entre le Barbaricum et Rome antique.

Parcours

Jeunesse
Fils de deux parents voués à l'éducation, en 1936 sa famille déménage à Białystok. Son père est fonctionnaire dans l'éducation de la région et sa mère enseignante dans un lycée. Orphelin de son père dès un jeune âge, il se scolarise dans la même ville où il réussit son baccalauréat. Son désir est de devenir archéologue mais dans l'atmosphère communiste de l'époque et son manque apparent de talent en dessin, la seule possibilité est de faire une licence en histoire. Il entre à l'Université de Varsovie où il profite des cours de professeurs illustres d'avant guerre tels que Aleksander Gieysztor,  et . En 1955 il y obtient sa licence, sa maitrise est consacrée à une étude de la Gaule au 1er siècle c.e.

Carrière universitaire
Entre 1955 et 1971 il est engagé comme chercheur de l'Institut d'Histoire à l'Académie polonaise des sciences. En 1960 il fait son doctorat avec sa thèse, "Le colonat de l'Afrique romaine aux 1er et 2e siècles"  (Kolonat w Afryce rzymskiej w I–II wieku) sous la tutelle de professeur . Il fait son Agrégation de lettres classiques en 1968 à l'Institut d'Histoire Tadeusz Manteuffel de la Polska Akademia Nauk, (PAN). En 1979 il est nommé professeur.

Ses recherches se penchent sur l'archéologie antique de la Mer Méditerranée et sur les questions épigraphiques
. Il s'intéresse surtout aux faits économiques et sociaux de Rome antique et l'histoire de ses contacts avec le Barbaricum, et le territoire qui devient ultérieurement la Pologne. Entre 1955 et 1981 il est associé avec PAN. Par la suite il se consacre à l'archéologie à l'Institut Archéologique de l'Université de Varsovie.

Années de retraite
En 2003 il passe à la retraite mais reste à l'Institut Archéologique en tant que Professeur émérite dans le Centre de Recherches sur l'Europe antique du sud-est. Il donne des cours et des colloques à l'étranger, notamment à Paris, Lyon et à Padoue. Il reste membre de divers instituts polonais, tels que Towarzystwo Naukowe Warszawskie, correspondant de Polska Akademia Umiejętności et membre honoraire du Komitet Nauk o Kulturze Antycznej Polska Akademia Nauk. Il contribue en français et en Italien, aux revues scientifiques, dont "Archeologia", "Meander", Dialogues d'histoire ancienne et Palamedes. A Journal of Ancient History.

Œuvre
Dans l'Après-guerre, grâce aux échanges académiques, Fernand Braudel de l'École des Annales a pu influencer un nombre d'historiens polonais, dont Gieysztor, Witold Kula et les deux jeunes amis, Bronisław Geremek et Kolendo, qui reçoivent des bourses de voyage pour franchir le Rideau de fer et leur permettre de faire connaissance directe avec la méthodologie française qui restera implantée. Les travaux de Kolendo contribuent aux champs de la romanisation, la Gaule romaine, l'armée romaine, Néron et l'activité de Tacite et les relations étrangères de l'empire antique. Son travail sur le colonat nous indique combien l'Afrique du Nord a été le grenier à blé des Romains . C'est la formation communiste du jeune Kolendo, pendant son séjour dans des fermes d'Exploitation agricole d'État, qui attire son attention détaillée aux avancements techniques de l'agriculture en Italie romaine et qui résulte en une monographie publiée en italien. Ceci mène l'éminent historien Louis Robert à commenter que les seuls chercheurs qui comprennent pourquoi les latifundia romains en Italie antique furent si peu rentables, sont Kouzitchine de Moscou et Kolendo de Varsovie. Il est l'auteur de plus de six-cents articles et monographies. Il a supervisé les maitrises et les doctorats de plus d'une quarantaine d'étudiants, dont le spécialiste espagnol en Afrique du nord, , qui ont reconnu "ses connaissances quasiment encyclopédiques".

Distinctions
 Visiting Professor Université de Padoue  1983 et 1986
 Professeur Associé Université Strasbourg-II 1988
 Professeur Associé Paris I - Panthéon-Sorbonne 1993-1994
 Prix du Conseil des Ministres, Pologne 2004

En 2011 le président polonais, Bronisław Komorowski, lui décerne l'Ordre Polonia Restituta "en reconnaissance de ses recherches remarquables ainsi que son travail pédagogique et social".

En 2019 une trentaine parmi les anciens collègues de Jerzy Kolendo ont contribué à un recueil d'articles sur l'archéologie, l'épigraphie et l'histoire ancienne, en sa mémoire sous la direction de Krzysztof Jakubiak.

Publications choisies
 Kolonat w Afryce rzymskiej w I–II wieku i jego geneza, Warszawa: Państwowe Wydawnictwo Naukowe 1962 (thèse de doctorat).
 Postęp techniczny a problem siły roboczej w rolnictwie starożytnej Italii, Wrocław: Zakład Narodowy im. Ossolińskich Wydawnictwo PAN 1968.
 Le traité d'agronomie des Saserna, trad. par Janina Kasińska, Wrocław: Zakład Narodowy im. Ossolińskich 1973.
 Centres et péripheries de la civilisation antique en Afrique du Nord, phénomène urbain (avec Tadeusz Kotula), San Francisco 1975.
 Le colonat en Afrique sous le Haut-Empire, Paris: Les Belles Lettres 1976.
 Inscriptions grecques et latines de Novae, Mésie inférieure. Bordeaux: Ausonius. 1977.
 Actes du colloque sur l'esclavage, Nieborów 2–6 XII 1975, réd. par Iza Bieżuńska-Małowist et Jerzy Kolendo, Varsovie: Éditions UW 1979.
 Deux amphithéâtres dans une seule ville. Le cas d'Aquincum et de Carnuntum. dans: Archeologia. Rocznik Instytutu archeologii i etnologii Polskiej akademii nauk. vol. 30, 1979, pp. 39–55.
 À la recherche de l'ambre baltique l'expédition d'un chevalier romain sous Néron, Varsovie: Éditions Uniwersytet Warszawski 1981.
 Trigarium, lieu d'entraînement des auriges et des chevaux à Rome et à Thevestes. dans: Archeologia. Rocznik Instytutu archeologii i etnologii Polskiej Akademii Nauk, vol. 35, 1984, pp. 27–32.
 Roman acquaintance with the south-east Baltic coast. The Karbones of Ptolemy. dans: Reallexikon der Germanischen Altertumskunde Barbaricum 2 (1992) pp. 186–90.
 Dzieje archeologii na Uniwersytecie Warszawskim, praca zbiorowa pod red. nauk. Stefana Karola Kozłowskiego i Jerzego Kolendo, Varsovie: Éditions Uniwersytet Warszawski 1993.
 Les recherches sur l'antiquité : menées par des Polonais en France au XIXe s., trad. Katarzyna Bartkiewicz, Warszawa: Upowszechnianie Nauki – Oświata "UN-O" 1997.
 Świat antyczny i barbarzyńcy: teksty, zabytki, refleksja nad przeszłością, t 1–2, Warszawa: IA UW 1998.
 Kolekcje numizmatyczne rodziny Lelewelów. dans: Wiadomości Numizmatyczne. vol. 45, No. 1, 2001, , S. 45–60, (La collection numismatique de la Famille Lelewel).
 Teksty i pomniki: zarys epigrafiki łacińskiej okresu Cesarstwa Rzymskiego (avec Jerzy Żelazowski), Warszawa: OBA Novae 2003.
 Antyczne korzenie koncepcji autochtonizmu i migracjonizmu, Poznań: Wydawnictwo Contact 2007.
 Antiquarian studies in Poland from the sixteenth to the twentieth century, Warszawa: Instytut Badań Interdyscyplinarnych "Artes Liberales" UW, Kraków: Wydział Filologiczny Polskiej Akademii Umiejętności 2011.

Ouvrages collectifs
.
 Arcadiana: Arcadia in Poland: an 18th century antique garden and its famous sculptures, by Anna Jaskulska-Tschierse, Jerzy Kolendo, Tomasz Mikocki, ed. Tomasz Mikocki, Warsaw: Institute of Archeology Warsaw University 1998.
 Nowe znaleziska importów rzymskich z ziem Polski. 1 , pod red. Jerzego Kolendo, przy współpr. Jacka Andrzejowskiego, Aleksandra Bursche i Wojciecha Nowakowskiego, Warszawa: IA UW 1998.
 Nowe znaleziska importów rzymskich z ziem Polski. 2 , pod red. Jerzego Kolendo i Aleksandra Bursche, przy współpr. Borysa Paszkiewicza, Warszawa: IA UW 2001.
 A companion to the study of Novae: history of research, Novae in ancient sources, historical studies, geography, topography, and cartography, bibliography 1726–2008, ed. by Tomasz Derda, Piotr Dyczek, and Jerzy Kolendo with contributions by Renata Ciołek, Warszawa: Center for Research on the Antiquity of Southeastern Europe. University of Warsaw 2008.

Références

Liens externes

Agrégé d'histoire
Archéologue polonais du XXe siècle
Commandeur de l'ordre Polonia Restituta
Docteur en histoire
Épigraphiste
Étudiant de l'université de Varsovie
Historien polonais du XXe siècle
Historien de la Rome antique
Historien du politique
Historien de l'Italie antique
Membre de l'Académie polonaise des sciences
Professeur à l'université de Padoue
Professeur à l'université Paris I Panthéon-Sorbonne
Professeur à l'université de Strasbourg
Professeur à l'université de Varsovie
Universitaire polonais du XXe siècle
Professeur émérite
Professeur des universités
Naissance en juin 1933
Décès en février 2014
Décès à Varsovie
Naissance à Brest (Biélorussie)
Naissance en Pologne
Décès à 80 ans

Jerzy Kolendo


CBS Studio Center es un estudio de televisión y de cine ubicado en el distrito de Studio City de Los Ángeles en el Valle de San Fernando. Se encuentra en 4024 Radford Avenue. El lote, que no está abierto al público para visitas, cuenta con 18 estudios de sonido de 7.000 a 25.000 m² (2.300 m²), 220.000 pies cuadrados (20.000 m²) de espacio para oficinas y 223 vestuarios.

Es uno de los dos estudios de grabación propiedad de CBS en Los Ángeles, California, y el otro es CBS Television City. La compañía también ya tenía la propiedad de otros dos estudios: Columbia Square y la Paramount Pictures.

Las estaciones de televisión KCBS-TV y KCAL-TV tienen sus operaciónes desde 2007.

Television shows

 100 Questions
 3rd Rock from the Sun
 9JKL
 A Different World
 A.P. Bio
 Accidentally on Purpose
 According to Jim
 Alone Together
 American Gladiators
 American Housewife
 Are You Smarter Than a 5th Grader? (first 10 episodes)
 Baby Daddy
 Bad Teacher
 The Bernie Mac Show
 Bet on Your Baby
 Better with You
 Big Brother
 Big Brother: Over the Top
 The Big Valley
 The Bill Engvall Show
 The Bob Newhart Show
 Boston Common
 Boy Meets World
 Brooklyn Nine-Nine
 Cane
 Can't Hurry Love
 Card Sharks (2020)
 Caroline in the City
 Celebrity Big Brother
 Celebrity Circus
 The Class
 The Cleaner
 CSI: Cyber
 CSI: NY
 The Collen Thibile Show
 Colony
 Combat!
 Community
 Criminal Minds: Beyond Borders
 Cybill
 Dave's World
 The Defenders
 Designing Women
 The Doris Day Show (2nd–5th seasons)
 Double Dare (2018-2019)
 Duets
 The Ellen Show
 Entertainment Tonight (2008–present)
 Evening Shade
 The Exes
 Falcon Crest
 Family Affair
 Family Feud
 Food Network Star (season 12)
 The Game
 Gary Unmarried
 Get Smart
 Gilligan's Island
 Girlfriends
 Good Morning, Miami
 Grace Under Fire
 Grandfathered
 Greek
 Greg the Bunny
 Grounded for Life
 Gunsmoke
 Half & Half
 Happily Divorced
 Hearts Afire
 Hill Street Blues
 Hip Hop Squares
 Hole in the Wall
 Hot in Cleveland (2010–2015)
 How to Be a Gentleman
 If Not for You
 It's Always Sunny in Philadelphia
 The Insider (2008-2017)
 The Jeff Foxworthy Show
 Just Shoot Me!
 Kevin from Work
 Kirstie
 The Larry Sanders Show
 Last Man Standing
 Leave It to Beaver
 Less than Perfect
 Lou Grant
 Malcolm in the Middle
 Malibu Country
 Man with a Plan
 The Mary Tyler Moore Show
 Masters of the Maze
 The Mayor
 Melissa & Joey
 The Millers
 Million Dollar Password
 Minute to Win It
 The Moment of Truth
 Mulaney
 My Three Sons
 My Two Dads
 Mystery Girls
 The Naked Truth
 The family Group TV series
 Newhart
 NewsRadio
 The Nine Lives of Chloe King
 The O'Keefes
 On the Lot (Adrianna Costa-hosted shows)
 The Odd Couple (2015)
 Outsourced
 Parks and Recreation
 Passions (1999–2008)
 The Paul Reiser Show
 Perfect Couples
 Phyllis
 Planet of the Apps
 Playing House
 The Pyramid
 Rawhide
 The Real O'Neals
 Remington Steele
 Retired at 35
 Rhoda
 Richard Diamond
 Riot
 Rita Rocks (2008–2009)
 Rodney
 Romantically Challenged
 Roommates
 Roseanne (original series & 2018 revival)
 Roundhouse
 Ruby & The Rockits
 Samantha Who?
 The Sarah Silverman Program
 SEAL Team
 Seinfeld
 The Singing Bee
 The Single Guy
 The Soul Man
 Spin City
 St. Elsewhere
 State of Georgia
 Still Standing
 Superior Donuts
 Survivor Finale and reunion shows
 That '70s Show
 That '80s Show
 The Talk
 Thirtysomething
 Titus
 To Tell the Truth
 Tracey Ullman's State of the Union
 Twisted
 Unhappily Ever After
 United States of Tara
 Uzalo
 The Virginian
 The Voice
 The White Shadow
 Whitney
 The Wild Wild West
 Will & Grace (1998-2006)
 WKRP in Cincinnati
 Win, Lose or Draw
 Wisdom of the Crowd
 Yes, Dear
 Young & Hungry

Programas de televisión

Referencias

Estudios de televisión de Estados Unidos

CBS Studio Center


Zeit (Português: Tempo) é o oitavo álbum de estúdio da banda alemã de Neue Deutsche Härte Rammstein, lançado em 29 de abril de 2022 pela Universal Music.
Produzido pela banda com Olsen Involtini, o álbum não foi planejado. Foi gravado em decorrência do adiamento da turnê da banda devido à pandemia de COVID-19. O lockdown devido à pandemia estimulou a criatividade da banda, resultando em sessões espontâneas de composição e gravação. A banda gravou o álbum no final de 2020 e início de 2021 no La Fabrique Studios em Saint-Rémy-de-Provence na França, onde gravaram seu álbum anterior. A faixa-título do álbum foi lançada como single principal em 10 de março de 2022.

Antecedentes
Após o lançamento de seu sexto álbum de estúdio, Liebe ist für alle da (2009), o Rammstein dedicou quase uma década inteira a turnês e apresentações ao vivo em festivais, com os membros da banda Till Lindemann e Richard Kruspe lançando músicas com seus respectivos projetos paralelos Lindemann e Emigrate também neste período. O sétimo álbum de estúdio foi lançado em maio de 2019, encerrando esse longo hiato de gravação.

Para promover o álbum, a banda embarcou em sua turnê em estádios. Richard originalmente previu que a banda passaria três a quatro anos em turnê para divulgar o álbum. A banda anunciou datas para duas agendas na Europa e uma agenda na América do Norte. A primeira etapa europeia foi concluída em agosto de 2019, com a segunda etapa prevista para começar em maio de 2020. No entanto, depois que a pandemia de COVID-19 começou a afetar severamente a Europa e a América do Norte, resultando na aplicação de bloqueios em ambos os continentes, a banda atrasou as duas partes restantes da turnê para 2021. Ambos foram adiados mais uma vez para 2022.

Durante o início da quarentena do COVID-19 na Alemanha, a banda começou a escrever novas músicas, deixando em aberto a ideia de gravar um novo álbum. A banda optou por começar a escrever novas músicas para preencher o vazio criado pelo adiamento de sua turnê. Em setembro de 2020, a banda retornou ao La Fabrique Studios para começar a gravar seu novo material. O tecladista Flake Lorenz afirmou que as sessões foram espontâneas e que a quarentena fez com que a banda tivesse mais tempo para pensar em coisas novas e menos distração". A gravação do álbum foi finalizada em fevereiro de 2021. Em outubro de 2021, uma música do álbum foi compartilhada com o astronauta Thomas Pesquet, comandante da Estação Espacial Internacional.

Divulgação
O Rammstein começou a postar pequenos vídeos em suas contas nas redes sociais em 8 de março de 2022, com a hashtag "#ZEITkommt". A banda anunciou o título e capa do álbum em 10 de março, juntamente com o lançamento de seu primeiro single, a faixa-título e o videoclipe da música.

"Zeit" foi lançado em CD padrão e deluxe, que inclui um livreto de 56 páginas, ambos alojados como um digipak, bem como um lançamento em vinil duplo e fita cassete. A capa do álbum mostra os membros do Rammstein descendo a escada do Trudelturm, um monumento dedicado à pesquisa aérea, localizado no Adlershof, em Berlim. A fotografia usada na arte do álbum foi tirada pelo músico canadense Bryan Adams.

Em 25 de março de 2022, o site da banda anunciou que 11 "cápsulas Zeit" foram espalhadas pelos continentes que a banda fará seus shows. O fã que inserir o código encontrado na cápsula consegue desbloquear o nome de uma das 11 faixas do novo álbum. O fã também recebe uma versão da embalagem do disco autografada pela banda, além de 2 ingressos para qualquer show do Rammstein de escolha do ganhador, incluindo viagens e acomodações para o show mencionado.

Em 3 de abril, a banda divulgou imagens nas redes sociais dos membros vestidos como pessoas que passaram por procedimentos estéticos e contando com um número de telefone de uma clínica de beleza, para promover o single e vídeo da música "Zick Zack". Ao ligar no número de telefone, uma central de atendimento dá três opções, na primeira, as informações do novo vídeo, que teve sua estreia no dia 7 de abril no site rammstein.com; na segunda, um trecho instrumental da música; e na terceira, um trecho acapella da música. O vídeo foi dirigido por Jörn Heitmann.

No dia 13 de abril, foi anunciado que alguns cinemas pelo mundo apresentariam o álbum um dia antes do lançamento com tecnologia Dolby Atmos. O álbum foi apresentado em cinemas da Alemanha, Austria, Bélgica, Canadá, EUA, Espanha, Eslováquia, Finlândia, França, Luxemburgo, Letônia, México, Noruega, Países Baixos, Polônia, Reino Unido, República Checa, Suécia e Suíça. Ainda foi anunciado que o vídeo da música "Angst" seria lançado no mesmo dia, e no dia seguinte para o restante do mundo.

O álbum também conta com a tecnologia Dolby Atmos através do Spatial Audio da Apple Music.

Em 27 de abril, um teaser do vídeo de "Angst" foi divulgado.

O videoclipe de "Angst" foi lançado em 28 de abril de 2022 nos cinemas selecionados, e em 29 de abril no restante do mundo. O vídeo foi dirigido por Robert Gwisdek.

Em 23 de maio de 2022 a banda anunciou o videoclipe de "Dicke Titten", o vídeo foi lançado em 25 de maio e foi dirigido por Jörn Heitmann. O single foi lançado em 27 de maio de 2022 nas plataformas digitais.

Em 21 de novembro de 2022 a banda disponibilizou um video teaser para o videoclipe da música Adieu. O vídeo foi lançado em 24 de novembro, enquanto o single será lançado em 25 de novembro.

Faixas
Todas as faixas escritas por Rammstein (Richard Z. Kruspe, Paul Landers, Till Lindemann, Christian Lorenz, Oliver Riedel e Christoph Schneider).

Recepção crítica

"Zeit" recebeu elogios da crítica profissional. No site agregador de críticas Metacritic, ele possui uma pontuação média de 80/100, com base em 7 revisões. O portal NME avaliou Zeit como "um álbum mais reflexivo do que os discos anteriores do Rammstein, mas que ainda é uma fera enérgica e arrogante."

A Kerrang deu 4/5 estrelas, e escreveu que as músicas se encontram "emocionalmente bem investidas".

Foi considerado um dos melhores albuns de Metal de 2022 pela Metal Hammer. A mesma revista o considerou o 34º álbum de metal mais antecipado de 2022.

Desempenho comercial e posições nas paradas
Zeit estreou nas paradas no dia 06 de maio de 2022. Vendeu mais de 160.000 cópias na primeira semana, atingiu primeiro lugar em 17 países, e ficou entre os top 20 de todos os países que esteve nas paradas. Na Alemanha se tornou o álbum com o melhor desempenho de uma banda alemã depois de três anos, desde o lançamento do álbum "Rammstein".

Paradas de final de ano

Histórico de lançamento

Ficha técnica

Rammstein
Till Lindemann – vocal principal, música, letras
Richard Z. Kruspe – guitarra principal, música, letras
Oliver Riedel – baixo, música, letras
Paul Landers – guitarra rítmica, música, letras
Christian Lorenz – teclado, música, letras
Christoph Schneider – bateria, música, letras

Músicos adicionais
Konzertchor Dresden – cordas, coro (faixas 1, 2, 10, 11);
Coral Acadêmico da Companhia Nacional de Televisão e Rádio da Bielorrússia - coro (faixa 6);
Friedemann Schulz - condutor (faixas 1, 2, 10, 11)
Wilhelm Keitel - condutor (faixa 6);
Martin Fischer - gravação dos corais (faixas 1, 2, 10, 11);
Dzmitry Karshakevich - gravação dos corais (faixa 6);
Siarhei Chaika - gravação dos corais (faixa 6);
J. J. Duvét – backing vocals (faixa 2)
Sven Helbig - arranjo de corais (faixas 1-2, 6, 11); arranjo orquestral (faixas 3, 7, 9);
Orquestra Estatal de Dresden - orquestra (faixas 3, 9);
Bernd Schober - Oboé (faixa 7);
Wolfram Grosse - Clarinete (faixa 7);

Produção
Jens Dreesen - masterização
Olsen Involtini - produção, mixagem, gravação
Rammstein - produção
Florian Ammon - produção adicional, mixagem, edição, engenheiro de áudio;
Daniel Cayotte - assistente de estúdio;
Sky Van Hoff - Gravação, edição e produção adicional (guitarras);
Rossi Rossberg - Técnico de baterias;
Nando Bernaldo - Técnico de teclados;

Outros artistas
Bryan Adams - fotografia
Dirk Rudolph - arte, logomarcas

Créditos
Licenciado para a Universal Music GmbH/Vertigo Berlin;
Companhia fonográfica e Direitos autorais: Rammstein GbR;
Publicado por: Rammstein Musikverlag; Musik Edition Discoton GmbH;
Gravado em: La Fabrique; Igreja de Loschwitz, Dresden; Engine 55 Studio, Berlim; Estúdio da Companhia Nacional de Televisão e Rádio da Bielorrússia, Minsk; Horos Tonstudio, Dresden;

Álbuns de Rammstein
Z
Álbuns lançados pela Universal Music Group

Zeit (álbum de Rammstein)


József Szlávy de Érkenéz et Okány (Jura, 23. studenog 1818. – Nová Ves nad Žitavou, 8. kolovoza 1900.) bio je mađarski
političar koji je bio premijer od 1872. do 1874., predsjednik Zastupničkog doma Mađarske od 3. travnja 1879. do 12. travnja 1880. te Zajednički ministar financija Austro-Ugarske od 1880. do 1882. godine.

Vidi još
 Benjamin Kallay

Mađarski političari
Austro-Ugarska

József Szlávy


Prins Aymeric af Belgien (Aymeric Auguste Marie; født 13. december 2005) er det tredje barn af prins Laurent og prinsesse Claire af Belgium.

Familie og tidligere liv
Prins Aymeric blev født på Cliniques Universitaires Saint-Luc in Woluwe-Saint-Lambert, Belgium. Han har en ældre søster, Prinsesse Louise (født 2004), og en ældre tvillingebror, Nicolas af Belgien.

Aymeric går på skolen Lycée Français de Bruxelles.

Den 29. maj 2014 fik han og hans bror prins Nicolas deres første kommunion i Sainte-Catherine Bonlez, som er en distrikt af Chaumont-Gistoux i Walloon Brabant-provinsen, hvor den kongelige familie deltog.

Referencer

Prinser af Belgien
Huset Sachsen-Coburg-Gotha

Aymeric af Belgien


The Malbone Street wreck, also known as the Brighton Beach Line accident, was a rapid transit railroad accident that occurred on November 1, 1918, on the New York City Subway's BMT Brighton Line (now part of the BMT Franklin Avenue Line) in the Flatbush neighborhood of Brooklyn in New York City.  A speeding train derailed in the sharply curved tunnel beneath Willink Plaza, the intersection of Flatbush Avenue, Ocean Avenue, and Malbone Street (now known as Empire Boulevard). At least 93 people died, making it one of the deadliest train crashes in North American history, as well as the deadliest crash in the history of the New York City Subway.

The circumstances leading to the crash included a labor strike against the Brooklyn Rapid Transit Company (BRT). The BRT had tried to keep service running with non-striking personnel, and decided to use Antonio Edward Luciano, a crew dispatcher with no experience operating the line. Other factors in the crash included the serpentine layout of the track and the weight of the individual train cars.

In the aftermath of the crash, Luciano and BRT officials were placed on trial for manslaughter. Ultimately, all the defendants were acquitted or their indictments were dropped. The BRT gradually phased out wooden cars and additional train protection devices were installed. The two most heavily damaged train cars were scrapped. In 1923, the BRT became the Brooklyn–Manhattan Transit Corporation, having gone bankrupt due to the accident. The tunnel in which the wreck occurred remained in daily passenger operation for forty years. A memorial to the crash was installed in 2019.

Incident
The Malbone Street wreck occurred on Friday, November 1, 1918, at 6:42p.m., during the end-of-week rush hour, and involved about 650 passengers. The elevated train, consisting of five cars constructed primarily of wood, entered the tunnel portal beneath Malbone Street, going toward the Prospect Park station, negotiating a reverse curve designated to be taken at  at a speed estimated at between .

The back wheels of the first car derailed, and the two following cars completely left the tracks, tearing off their left-hand sides and most of their roofs. The first and fourth cars sustained relatively minor damage, while the second and third cars were severely damaged. The fifth suffered no damage at all. The motorman, 25-year-old Antonio Edward Luciano, was not injured and left the scene of the accident. Passengers were trapped in what The New York Times later described as "a darkened jungle of steel dust and wood splinters, glass shards and iron beams projecting like bayonets."

One surviving passenger, lawyer Charles Darling, had become so concerned about the train's speed that he dropped to the floor and braced himself moments before the crash. Darling later confronted Luciano and asked the motorman what had gone wrong. "I don't know," Luciano told Darling. "I lost control of the damn thing. That's all."

It took forty-five minutes for all rescuers to descend to the site of the accident. The nearest hospital was at capacity with patients from the Spanish flu epidemic, and a makeshift infirmary was set up at Ebbets Field for crash injuries.

Causes
The Malbone Street wreck was the result of a series of individual circumstances.

Brotherhood of Locomotive Engineers strike
The Brotherhood of Locomotive Engineers, representing some of the motormen operating elevated trains of the Brooklyn Rapid Transit Company (BRT), had just gone on strike that morning, November 1st, over issues involving union organizing and the discharge from employment of twenty-nine of its members. This created a shortage of motormen to operate the system. The BRT elected to keep service running with non-striking personnel, which included men in other unions, including the company union. Hours after the crash occurred, and less than 24 hours after the strike began, it was discontinued.

Motorman's lack of experience
Luciano, the derailed train's motorman, was a crew dispatcher who was pressed into service during the strike. He had never operated an elevated train in passenger service before, was not familiar with the Brighton Beach Line, and his only experience moving trains was parking non-revenue trains in a train yard a year earlier. Luciano had received less than three hours of classroom instruction in being a motorman, and was never officially certified as one. The norm was no fewer than 90 hours of instruction and hands-on training.

In addition to his inexperience, Luciano was mourning the death of his infant daughter who had been a victim of the Spanish flu epidemic and whose funeral had been three days before, while Luciano himself was recovering from a recent bout of the flu.

Tunnel layout
The single-track tunnel in which the wreck occurred had been opened only weeks before the accident. It consisted of a sharp curve designed to take Coney Island-bound trains of the Brighton Beach Line around a new underground mainline, which was under construction. Previously, trains entered Prospect Park southbound through the original tunnel, which provided a straighter, more direct route. Trains going northbound continued to come out of Prospect Park using the original track and straighter tunnel, still in use. Shortly following the crash, engineers were sent to investigate whether the curved tunnel may have been of faulty construction.

Train coupling
The train consisted of three motor cars and two trailer cars. The motor cars were about twice as heavy as the trailer cars, and the trailers were more top-heavy, especially with a passenger load. Standard procedure was to avoid coupling two trailer cars together by having a single trailer between two motor cars. The heavier motor cars provided stability for the lighter trailers. In the train that derailed, two trailers were coupled together, and it was these two cars, in order numbers 80 and 100, that sustained the bulk of the damage, both to the cars and to the passengers.

Train speed
The train was operating at at least , or 5 times the speed limit, when it derailed. The accident occurred within the reverse curve, which had a speed limit of . Luciano said during his interview that he had attempted to slow the train, but the subsequent investigation of the wreck indicated that he had not attempted to engage the emergency brake or to reverse the train's motors. Witnesses interviewed by The New York Times also said that the train had not slowed approaching or in the S-curve until the cars left the tracks. In the minutes leading up to the wreck, Luciano had difficulty timing the train's progress, overshooting multiple stations. Bypassing the Consumers Park station (today Botanic Garden) meant Luciano wouldn't apply the brakes as the train descended a 70-foot incline from Crown Heights to the tunnel near the Willink Plaza entrance to Prospect Park.

Investigation and trial

Mayor John F. Hylan and his administration blamed the BRT and brought Luciano and company officials to trial for manslaughter. The Brooklyn District Attorney, Harry E. Lewis, opened a separate investigation into the crash.

In a December 1918 meeting, members of the Brighton Elevated Wreck Victims and Passengers' Protective Association were allegedly heard saying, "Kill them! Shoot them!" in response to a proposed change of venue for the trial, but the association denied the allegation. Meanwhile, several BRT officers were held on bail before the trial. Upon the request of the former BRT president, Timothy S. Williams, the trial's location was changed from Brooklyn to the town of Mineola in Nassau County. This was done to ensure the BRT officials' right to a fair trial, by holding the legal proceedings as far away from Brooklyn as possible.

The trial opened in March 1919. The prosecutorial focus required the BRT to present a coherent defense on behalf of both its officials and Luciano. Because of this, neither the proximate cause of the wreck nor the excessive speed of the train was adequately explained. Luciano testified on his own behalf, contending that he was in control of the train but that the train did not respond properly. This opposed the BRT's own physical examination of the equipment, which showed that the brakes were in good operating order, were not placed in "emergency" application, and that other means of slowing or stopping the train, such as reversing the motors, had not been attempted. Since his defense focused on these contentions, other issues that could have caused him to operate the train at excessive speed were not examined, such as his insomnia, a desire to make up time because of earlier switching problems, or his unfamiliarity with the route on which he was operating.

In May 1919, the BRT settled with the widows of two victims, followed by payouts to more victims that October. The same December, the BRT was ordered to pay out another $1.2 million in damages. By 1921, all of the defendants had been acquitted or had their indictments dropped. One official, BRT vice president John J. Dempsey, received a hung jury and was not retried. By March 1921, the BRT had a combined $75 million in crash-related liens, and was out of funding to pay further claims. The BRT later went into receivership, which ended in early 1923. The Brooklyn–Manhattan Transit Corporation (BMT), which succeeded the BRT, ended up being responsible for paying the BRT's outstanding claims, a plan that was approved in September 1923. The BMT disbursed $1.6 million that year. The highest settlement was $40,000, , which went to the widow of Floyd G. Ten Broeck, a 47-year-old engineer who designed and built power plants and paper mills.

Aftermath
The Malbone Street wreck remains the deadliest crash in the New York City Subway's history, as well as one of the worst rapid transit crashes in the history of the United States. The reported death toll ranged from 93 to 102, with about 250 injuries. A report more than three years after the accident concluded that 91 people were killed.

Equipment and infrastructure changes
The accident placed more pressure on the BRT to remove wooden equipment from routes that operated through tunnel sections or in subways, though this use was already limited. Wooden cars returned to use in the tunnel for another nine years, and cars of partial wooden construction remained in elevated service until 1969. Additional safety devices were added to the subway and elevated system over the years, including speedometers, headlights, more effective dead-man's controls to halt runaway trains, and automatic trackside devices called trippers or train stops to reduce the likelihood of trains operating too fast for conditions. Further, additional subway signals were installed on New York City elevated lines.

The three motor cars involved in the wreck—lead car 726, fourth car 725, and final car 1064—were repaired and returned to service. The severely damaged trailers, 100 and 80, were scrapped; car 80 was cut up on-site during the wreck cleanup.

Fate of Luciano
Luciano adopted the name Anthony Lewis and became a house builder in Queens Village, Queens. He retired in Tucson, Arizona, where he died in 1985 at the age of 91.

Site

In the wake of the tragedy, the Board of Alderman approved the renaming of most of Malbone Street to Empire Boulevard at the beginning of December 1918, scarcely a month after the wreck., a name it still bears. A detached one-block section of the street in Crown Heights still bears the original "Malbone Street" name. The Malbone Street tunnel, in which the wreck occurred, remained in daily passenger operation for 40 years, although it was no longer part of the main line after 1920. The tunnel today is part of the Franklin Avenue Shuttle, but is not used in regular passenger service.

A  streetcar crash coincidentally occurred about a half block away on Flatbush Avenue in 1920, a collision that killed one person and injured seventy. In 1974, another accident at the same site, involving a split switch rather than an over-speeding condition, occurred when a slow-speed train of R32 subway cars derailed and hit the wall. There were no injuries, but a damaged car was scrapped.

On November 1, 2019, officials installed a permanent bronze memorial plaque at the northern exit of the Prospect Park station, and co-named the corner of Empire Boulevard and Flatbush Avenue as "Malbone Centennial Way". The plaque inscription reads:
Remembering the Malbone Street Wreck
In memory of those who lost their lives near this location on November 1, 1918, when a wooden-bodied train carrying an estimated 650 passengers derailed and crashed under Malbone Street. Nearly 100 people were killed, and nearby Ebbets Field was turned into a makeshift hospital to care for the hundreds injured. This horrific accident led to meaningful reforms and advancements in transit safety, training and infrastructure. As a result of this tragedy, Malbone Street was eventually renamed and is today known as Empire Boulevard.

Dedicated by Brooklyn Borough President Eric L. Adams and MTA NYC Transit
November 1, 2019

In popular culture
In 2018, the Park Slope Reader, a local Brooklyn newspaper, serialized the Tales of the Night Watchman comic strip, "The Ghost Train", about the elevated train involved in the infamous wreck returning to terrorize the city in the present. The story debuted in the paper's Spring 2018 edition, number 64. It was written by Dave Kelly, drawn by Simon Fraser, and colored by Gary Caldwell.

The movie "Ghostbusters 2" has a scene that is based on the Malbone Street Wreck.
However, unlike the real life accident, the accident is called "City Of Albany", happened in 1920 and killed hundreds of people.

Episode 79 of the video podcast Well There's Your Problem covers the Malbone Street Wreck. The podcast is hosted by Justin Roczniak, Alice Caldwell-Kelly and Liam Anderson, with Youtuber bsquiklehausen as guest for the episode.

See also

Similar rail accidents involving sharp curves include:
 1906 Salisbury rail crash – England (1906)
 Morpeth rail crashes – England (five occasions, 1877–1994)
 Waterfall rail accident – Australia (2003)
 Cairns Tilt Train derailment – Australia (2004)
 Amagasaki rail crash – Japan (2005)
 Valencia Metro derailment – Spain (2006)
 Santiago de Compostela derailment – Spain (2013)
 New York Metro-North derailment – United States (2013)
 Philadelphia Amtrak derailment – United States (2015)
 Croydon tram derailment – United Kingdom (2016)
 Washington State Amtrak derailment – United States (2017)

References

Further reading
 A popularized story of the wreck and its aftermath.

External links

New York City Subway accidents
Railway accidents in 1918
Accidents and incidents involving Brooklyn–Manhattan Transit Corporation
Tunnel disasters
1918 in New York City
Derailments in the United States
November 1918 events
Flatbush, Brooklyn
1910s in Brooklyn
Brotherhood of Locomotive Engineers and Trainmen

Malbone Street wreck


Larchmont bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Larchmont (New York)
 Larchmont (Pennsylvania)
 Larchmont (Virginia)
 Larchmont (Washington)
 Larchmont (Los Angeles)

Im NRHP eingetragenes Bauwerk:
 Larchmont (Massachusetts), ID-Nr. 80000492

Schiff:
 Larchmont (Schiff), US-amerikanisches Passagierschiff

Larchmont


An Uniola condensata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Albert Spear Hitchcock. An Uniola condensata in nahilalakip ha genus nga Uniola, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Uniola

Uniola condensata


An Gahnia microstachya in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Bentham. An Gahnia microstachya in nahilalakip ha genus nga Gahnia, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gahnia

Gahnia microstachya


Bald Knobs ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Bald Knobs (Indiana)
 Bald Knobs (Ohio)

Siehe auch:
 Bald Knob, Ort im White County, Bundesstaat Arkansas

Bald Knobs


Carl Rudolf Crisolli (* 25. Juli 1854 in Bernau bei Berlin; † 26. September 1922 in Berlin) war ein deutscher Jurist und Geheimer Oberkonsistorialrat.

Leben und Beruf
Rudolf Crisoll studierte ab 1873 an der Universität Göttingen Rechtswissenschaften. Er trat 1873 der Burschenschaft Hannovera bei. Das Studium schloss er in Berlin ab, wo er auch zum Dr. jur. promoviert wurde. Die Referendarzeit leistete er in Berlin ab. Im Juli 1882 wurde er zum Gerichtsassessor im Bezirk des Kammergerichts ernannt, bat jedoch vier Monate später um seine Entlassung aus dem preußischen Justizdienst und ließ sich in Berlin als Rechtsanwalt nieder. 1893 erfolgte seine Bestellung zum Notar.

Schon als Anwalt und Notar erwarb er sich Verdienste als Rechtsberater beim Ausbau kirchlicher Einrichtungen in Berlin. Einer inneren Neigung folgend trat er 1901 in den Dienst der kirchlichen Verwaltung beim Königlichen Konsistorium der Provinz Brandenburg und des Stadtkreises Berlin und wurde alsbald zum Konsistorialrat ernannt. 1907 zum Oberkonsistorialrat befördert, war er beauftragt mit der Unterstützung bzw. Vertretung des Präsidenten. 1914 wurde er Mitglied des altpreußischen Oberkirchenrates und zum Geheimen Konsistorialrat ernannt. 1919 erfolgte eine weitere Beförderung zum Geheimen Oberkonsistorialrat.

Rudolf Crisolli hat die Novellierung kirchenrechtlicher Vorschriften in Preußen maßgeblich beeinflusst.

Seine beiden Söhne Julius (* 1894) und Karl-August (1900–1935) wurden gleichfalls Juristen, sein Sohn Wilhelm (1895–1944) Offizier, zuletzt Generalmajor.

Ehrungen
Für seine Verdienste wurde er mit dem
 preußischen Roten Adlerorden III. Klasse sowie dem
 preußischen Kronenorden III. Klasse geehrt.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 mit Max Schulz: Verwaltungs-Ordnung für das Kirchliche Vermögen in den östlichen Provinzen der preußischen Landeskirche unter Berücksichtigung des Bürgerlichen Gesetzbuches und seiner Nebengesetze. Guttentag, Berlin 1904.
 mit Max Schulz: Die Preußischen Kirchensteuergesetze nebst den Ausführungsanweisungen. Carl Heymann Verlag, Berlin 1907.

Literatur
 Justiz-Ministerialblatt-Blatt für die Preußische Gesetzgebung und Rechtspflege 1882–1901.
 Handbuch über den Königlich Preußischen Hof und Staat für das Jahr 1913. Berlin 1912, S. 339.
 Kirchliches Jahrbuch für die evangelischen Landeskirchen Deutschlands 1923. Bertelsmann, Gütersloh 1923, S. 473.
 Oskar Söhngen: Hundert Jahre Evangelischer Oberkirchenrat der Altpreußischen Union 1850–1950. Berlin-Spandau 1950, S. 175.
 Helge Dvorak: Biographisches Lexikon der Deutschen Burschenschaft. Band I: Politiker. Teilband 7: Supplement A–K. Winter, Heidelberg 2013, ISBN 978-3-8253-6050-4, S. 212.
 Thomas Medicus: In den Augen meines Großvaters. Deutsche-Verlags-Anstalt, München 2004, ISBN 3-421-05577-7 (zur Familiengeschichte).

Einzelnachweise

Weblinks

Jurist im Kirchendienst
Verwaltungsjurist
Rechtsanwalt (Deutschland)
Notar (Deutschland)
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Träger des Preußischen Königlichen Kronenordens 3. Klasse
Träger des Roten Adlerordens 3. Klasse
Person (Berlin)
Deutscher
Geboren 1854
Gestorben 1922
Mann

Rudolf Crisolli (Jurist)


الجيب الكهفي  هو تجمع كبير لأوردة يوجد على جانب الغدة النخامية من كل جانب أي أن هناك وريدين كهفيين في الجمجمة يقع كل منهما على جهة من السرج التركي (sella turcica)، وبهذا فهما يقعان أيضًا على جانبي الغدة النخامية.

تركيبه
يصب في الوريد الكهفي من الأمام الوريد العيني العلوي، والوريد العيني السفلي. أما من الخلف فتصب أوردة صغيرة في الاوردة الكهفية. هناك أوردة صغيرة تمتد بين الوريدين الكهفيين فتكون طريقة الاتصال بينهما وهذه الأوردة هي:
 الأوردة بين الأوردة الكهفية (intracavernous sinuses) وهذه تقع أمام وخلف الغدة النخامية.
 الأوردة التي تجمع الدم من القسم الأسفل من الدماغ تصب في الأوردة الكهفية أيضا.
 الأعصاب القحفية رقم 3 و 4 و 5 و6 لها علاقة شديدة بهذين الوريدين ولأن الشريان السباتي الداخلي (internal carotid artery) يمشي في داخل الوريد من كل جهة (فهو بذلك الشريان الوحيد في الجسم الذي يغطى بطبقة مبطنة من الداخل وطبقة مبطنة من الخارج أيضا endothelium) ويحيط بهذا الشريان الأعصاب السمبقاوية.

إذا حدث انفجار للشريان السباتي الباطن في داخل الجيب الكهفي فسينشأ ناسور شرياني وريدي ويسمى الناسور السباتي الكهفي. معظم الأوردة داخل الأم الجافية تتصل بالأوردة التي تقع خارج الجمجمة بواسطة أوردة صغيرة تسمى أوردة مشترية. كذلك فإن أورام الغدة النخامية في الدماغ تؤثر على الوريدين الكهفيين وعلى الأعصاب المحيطة بها.

معرض صور

مراجع

أوردة الرأس والعنق
فن الاستذكار الطبي

جيب كهفي


Eminceler, Antalya ilinin Serik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Antalya il merkezine 40 km, Serik ilçesine 5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Serik'in mahalleleri

Eminceler, Serik


Gökçe alabalığı (Salmo ischchan), Salmonidae familyasından eskiden sadece Ermenistan'ın Gökçe (Sevan) gölünde bulunabilen bir alabalık türü. Sovyetler Birliği zamanında Sevan gölüne birçok diğer balık türleri yerleştirilmiş ve bu yeni türler Sevan alabalığının neslini tehlikeye sokmuşlardır. Ama aynı zamanda Sevan alabalığı Kırgızistan'da Issık Göle de yerleştirildiği için en azından orada nesilini koruyacakmış gibi gözükmektedir.

Dış bağlantılar

Salmo
Asya'daki tatlı su balıkları
Ermenistan endemik hayvanları

Gökçe alabalığı


An Phragmipedium lindleyanum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Moritz Richard Schomburgk ngan John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert Allen Rolfe. An Phragmipedium lindleyanum in nahilalakip ha genus nga Phragmipedium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phragmipedium

Phragmipedium lindleyanum


Léopold Merle, dit Duzas, né à Connaux le  et mort à Nîmes le , est un artiste lyrique ténor français.

Biographie
Léopold est le fils d'Elzéard Merle et Marie-Thérèse Duzas, tous les deux nés à Connaux.

En 1886, il est élève au conservatoire de Paris dans les classes de Romain Bussine, Louis-Henri Obin et Léon Achard. En 1887, il obtient le 2e prix dans le concours opéra et 2e accessit dans celui de l'opéra comique. Il prend alors comme nom d'artiste Léopold Duzas.

Il commence sa carrière scénique de ténor en Belgique à la Monnaie de Bruxelles, puis est engagé au théâtre royal d'Anvers.

Il interprète des œuvres d'Édouard Lalo, Jules Massenet et Richard Wagner.

Léopold Merle et son épouse Caroline née Froyé (1858-1916) ont cinq enfants : Louis (1889-1917), prêtre né à Anvers décédé à Nîmes, André (1890-1926), né à Connaux, capitaine d'infanterie mort pour la France au cours de la guerre du Rif, Marie-Thérèse (1892-1984), née à Paris décédée à Nîmes, Henri (1894-1979), né à Anvers, décédé à Lyon et Marguerite (1897-1978), née à Anvers, décédée à Nîmes.

La Première Guerre mondiale provoque un exode de la population belge vers le Midi de la France, notamment le département du Gard où la famille Merle-Duzas s'est également repliée avec quatre des enfants. Ils s'impliquent alors dans l'aide aux réfugiés belges.

Œuvre
Léopold Merle-Duzas a notamment publié L'art de bien parler, imprimerie de Vlijt, 1908, Anvers et Chez Simon le lépreux.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Chanteur français d'opéra
Ténor français
Naissance en mars 1857
Naissance dans le Gard
Décès en août 1918
Décès à Nîmes
Décès à 61 ans

Léopold Duzas


كرة القدم في سوريا دخلت لعبة كرة القدم إلى سوريا مع بداية القرن العشرين وذلك عام 1900م على يد حسين أيبش وهو أول من أدخل اللعبة إلى مدينة دمشق، وكانت تقام المباريات بين طلبة معهد الطب (الذي تحول إلى كلية الطب بعد ذلك) وطلاب مدرسة عنبر (مكتب عنبر) وذلك على ملعب المرج الأخضر على ضفة نهر بردى.

الاتحاد السوري لكرة القدم
 تأسس اتحاد كرة القدم السوري عام 1936م
 انضم الاتحاد السوري إلى الاتحاد الدولي (الفيفا) عام 1937م.
 انضم إلى الاتحاد الآسيوي لكرة القدم عام 1969م.
 المقر: دمشق / سوريا.
 عدد الأندية:121 نادياً رسمياً.
 عدد اللاعبين: 25000 لاعب.
 أفضل حارس مرمى دافع عن الشباك السورية من عام 1983م وحتى 1990م الحارس مالك شكوحي.
 المباراة الأهم في تاريخ الرياضة السورية: مباراة سوريا والعراق (المباراة النهائية المؤهلة لكأس العالم في المكسيك عام 1986م وفاز العراق آنذاك).
 المباراة المؤهلة لكأس العالم 2018 في أستراليا 10/10/2017 وفاز فيها المنتخب الأسترالي 2-1 بعد الشوطين الإضافيين.

الكرة السورية والبطولات
بدأت المشاركات والمباريات بين الفرق السورية والعربية على المستوى الرسمي منذ الثلاثينات رغم وجود لقاءات بين فرق كرة قدم سورية مع بعض الفرق العربية والأجنبية التي حضرت إلى دمشق قبل ذلك ومنذ الأربعينات.

بعض المشاركات السورية في البطولات العربية
 دورة الألعاب العربية في الإسكندرية 1953م، وحصول سوريا على الميدالية الفضية بعد خسارتها بالمباراة النهائية أمام مصر.
 دورة الألعاب العربية في بيروت 1957م، نالت سوريا الميدالية الذهبية بفوزها على تونس في المباراة النهائية 3_1.
 دورة الألعاب العربية في دمشق 1976م، فازت سوريا بالميدالية البرونزية.
 دورة الألعاب العربية في لبنان 1997م، فازت سوريا بالميدالية الفضية.

نتائج كرة القدم السورية في كأس العرب
 لبنان 1963م: فوز سوريا بالميدالية الفضية.
 العراق 1966م: فوز سوريا بالميدالية الفضية.
 الأردن 1988م: فوز سوريا بالميدالية الفضية.
 سوريا 1992م: المركز الرابع.

بطولة غرب آسيا
 الأردن 2000م: الميدالية الفضية.
 سوريا 2002م: المركز الرابع.
 إيران 2004م: الميدالية الفضية.
 الكويت 2012م: الميدالية الذهبية.

دورة ألعاب غرب آسيا
 قطر 2005م: فوز سوريا بالميدالية الفضية.

دورة ألعاب البحر الأبيض المتوسط
 اللاذقية 1987م: فوز سوريا على فرنسا وحصولها على الميدالية الذهبية.

المراجع

الرياضة في سوريا

كرة القدم في سوريا


Boynuyoğun, Adana ilinin Sarıçam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Adana il merkezine 13 km, Sarıçam ilçe merkezine 3 km uzaklıktadır.

Nüfus

Sarıçam'ın mahalleleri

Boynuyoğun, Sarıçam


Louis Ernest de Maud'huy (* 17. Februar 1857 in Metz; † 16. Juli 1921 in Paris) war ein französischer General, konservativer Politiker und erster Leiter der französischen Pfadfinderbewegung.

Leben
Louis Ernest de Maud'huy wurde in Metz geboren, das nach dem deutschen Sieg im Deutsch-Französischen Krieg 1871 zur Hauptstadt des Bezirks Lothringen im Reichsland Elsaß-Lothringen wurde. De Maud'huy wurde zu einem überzeugten französischen Nationalisten, schlug eine militärische Karriere ein und war zunächst von 1910 bis 1912 als Colonel Kommandant des 35e régiment d'infanterie.

Zu Beginn des Ersten Weltkrieges war er Kommandant der 16. Division des 8. Korps in Lothringen. Am 4. September 1914 während der Ersten Schlacht an der Marne übernahm er die Führung des XVIII. Korps, das zusammen mit dem britischen Expeditionskorps in Richtung auf Château-Thierry durchbrach, noch auf dem Schlachtfeld wurde er dafür mit dem Orden der Ehrenlegion ausgezeichnet. Von 3. Oktober 1914 bis 2. April 1915 war er Oberbefehlshaber der 10. Armee im Artois, eingesetzt im Raum zwischen Arras und Bethune.

Am 2. April 1915 erhielt er das Kommando über die neu aufgestellte 7. Armee in den Vogesen, das er bis 3. November desselben Jahres innehatte. Die Ernennung zum Kommandanten des 15. Korps im Raum westlich Verdun am 2. April 1916 bedeutete für de Maud'huy eine Degradierung.

Am 25. Januar 1917 übernahm er die Führung des 11. Korps, mit dem er Ende April in der Schlacht an der Aisne und Ende Oktober 1917 an der Schlacht bei Malmaison (Lauffaux-Ecke) beteiligt war. Während der deutschen Frühjahrsoffensive wurde das 11. Korps Ende Mai 1918 in der Dritten Schlacht an der Aisne zum Rückzug gezwungen, am 2. Juni musste Maud'huy darauf sein militärisches Kommando abgeben.
Aufgrund seiner früheren Verdienste wurde er bei Kriegsende von Marschall Foch zum Militärgouverneur von Metz ernannt.

Bald darauf wurde er als Abgeordneter des rechtskonservativen Bloc national für das Département Moselle in die Nationalversammlung gewählt. Im Juli 1920 wurde er zum ersten Leiter der französischen Pfadfinder ernannt. Er starb 1921 und wurde im Caveau des Gouverneurs der Cathédrale Saint-Louis-des-Invalides in Paris beigesetzt.

Ehrungen
In Metz wurde an seinem Geburtshaus in der Rue de la Tête d'Or eine Gedenktafel angebracht. Ebenfalls in Metz trägt die Place de Maud'huy seinen Namen. Der Platz wurde im Juni 1871 unter deutscher Herrschaft angelegt und hieß zunächst Königin-Luise-Platz, nach der Mutter des Kaisers Wilhelm II. Zudem trägt die Rue du Général-de-Maud'Huy im 14. Arrondissement von Paris seinen Namen.

Einzelnachweise

Weblinks

 De Maud'huy im Ersten Weltkrieg (engl.)

Général de division (Frankreich)
Befehlshaber im Ersten Weltkrieg (Frankreich)
Mitglied der Ehrenlegion (Kommandeur)
Mitglied der Nationalversammlung (Frankreich)
Person der Pfadfinderbewegung
Person (Metz)
Franzose
Geboren 1857
Gestorben 1921
Mann

Louis Ernest de Maud’huy


Logares (llamada oficialmente Santo André de Logares) es una parroquia y una aldea española del municipio de Fonsagrada, en la provincia de Lugo, Galicia.

Otras denominaciones

La parroquia también es conocida por el nombre de San Andrés de Logares.

Organización territorial

La parroquia está formada por doce entidades de población:
 Cabanas
 Cancelas (As Cancelas)
 Cerdeira
 Cospeito
 Graña de Chao de Fornos (A Graña de Chao de Fornos)
 Lamelas (As Lamelas)
 Lodos
 Logares
 Pandela (A Pandela)
 San Andrés (Santo André)
 Sendiña (A Sendiña)
 Viduedo (Biduedo)

Demografía

Parroquia

Aldea

Referencias

Bibliografía

Parroquias de Fonsagrada
Localidades de Fonsagrada
Localidades de la provincia de Lugo

Logares


Mater Dei Institute of Education () was a linked college of Dublin City University from 1999 until its closure in 2016, located in Drumcondra, Dublin City, Ireland, near Croke Park, on the site of what was formerly Clonliffe College, the Roman Catholic Seminary for the Archdiocese of Dublin. The college was founded by Archbishop John Charles McQuaid in 1966 as an institute for the training and formation for teachers of religion in secondary schools in the Republic of Ireland. Clonliffe was also affiliated to the Angelicum in Rome that offered a three-year course leading to a diploma and a four-year course leading to a Masters; Fr. Joseph Carroll was its first president. Other Presidents of the College included Msgr. Michael Nolan, Dr. Dermot Lane and Sr. Eileen Randles IBVN(1986-1995).
The foundation of the college was a response to the challenges posed by the Second Vatican Council. It had a Roman Catholic ethos and had approximately 800 students.

The college closed on 30 November 2016 when it was fully incorporated into the DCU Institute of Education, within which is The Mater Dei Centre for Catholic Education (MDCCE) continuing its mission.

The college offered several undergraduate courses, primarily in secondary religious education and specialized its postgraduate courses (including Doctorates) in religion, the humanities and education, and faith and culture as well as theology and philosophy in dialogue. The BA and MA in Religious Science were accredited by Maynooth(Pontifical University) which Mater Dei was affiliated to.

In 1999 Mater Dei Institute of Education became a College of Dublin City University.

In 2002 it established an Irish Studies Department and offered a BA programme in Religious Studies and Irish Studies. The Institute saw this as a contribution to the understanding what was engendered by the Good Friday Agreement. The Institute also had links with colleges in Northern Ireland, France, Italy and the USA. Mater Dei partners with the Methodist Edgehill Theological College (Belfast) co-offering such programmes as a BTh exploring faith together.

In 2008 the relationship linking Dublin City University with All Hallows, St. Patrick's College of Education, Drumcondra and Mater Dei Institute of Education was revised.

The Institute was engaged in the Erasmus student exchange programme with other colleges in Austria, Belgium, England, France, Germany, Greece, Italy, Malta, Portugal and Spain.

References

External links

Dublin City University
Former universities and colleges in the Republic of Ireland
Former teacher training colleges in Ireland
Catholic universities and colleges in the Republic of Ireland
Educational institutions established in 1966
1966 establishments in Ireland
Educational institutions disestablished in 2016
2016 disestablishments in Ireland

Mater Dei Institute of Education


بحر النجوم هو فيلم مصري من إنتاج 2008 وإخراج أحمد مهدي.

ملخص الاحداث

تتناول قصة الفيلم شاب يعيش في بلدة ساحلية سياحية، حيث يُساعد والده في إدارة أعمال العائلة التي تمر بضائقة مالية، ويُفكر في الخروج منها بالعمل على إنعاش بلدته التي ارتبطت دوماً بالموسيقى والغناء، فيتفق مع أخته وجده على إحياء مهرجان كان يُقيمه الجد وصديق له بالبلدة قبل عشرين عاماً، ويبدأ رحلته للاتفاق مع المُطربين الكِبار للمُشاركة في المهرجان الذي يبدأ كحُلم، ويتحول إلى حقيقة مبهرة.

الشخصيات
بطولة
 كارول سماحة
 وائل كفوري
 هيفاء وهبي
 رويدا المحروقي
 أحمد الشريف
 بريجيت ياغي
 كريم محمود عبد العزيز
 سعيد صالح
 لطفي لبيب

أفلام سعيد صالح
أفلام مصرية إنتاج 2008

بحر النجوم (فيلم)


Dominique Lavanant (* 24. Mai 1944 in Morlaix) ist eine französische Schauspielerin.

Leben
Nach einem Studium der östlichen Sprachen und Kultur absolvierte Dominique Lavanant eine Schauspielausbildung und trat mit Erfolg auf der Bühne auf. Im französischen Kino ist sie zwar in erster Linie durch komödiantische Rollen bekannt geworden, konnte ihr Repertoire aber auch auf Rollen in realitätsnahen Filmen erweitern. Ab den 1990er Jahren verlagerte sich ihre Tätigkeit mehr auf das Fernsehen. Zu ihren bekanntesten Auftritten zählen eine Touristin in der Komödie Die Strandflitzer (1978), die Verführerin von Claude Brasseur in La Boum – Die Fete (1980) sowie eine der Freundinnen der Hauptfigur in der Krimikomöide Paulette (2012).

Filmografie (Auswahl)
Darstellerin
 1974: Der Haarschnitt (La coupe à dix francs)
 1976: Marie-poupée
 1977: Die kleinen Pariserinnen (Diabolo menthe)
 1978: Die Strandflitzer (Les bronzés)
 1978: Nimm's leicht Mama (Vas y maman)
 1979: Ich liebe dich – I Love You – Je t'aime (A Little Romance)
 1979: Sonne, Sex und Schneegestöber (Les bronzés font du ski)
 1980: Inspektor Loulou – Die Knallschote vom Dienst (Inspecteur la Bavure)
 1980: La Boum – Die Fete (La boum)
 1980: Der Regenschirmmörder (Le coup du parapluie)
 1981: Les hommes préfèrent les grosses
 1982: Begegnung in Biarritz (Hôtel des Amériques)
 1984: Auf der Spur des Leoparden (Le léoparde)
 1985: Billy-Ze-Kick
 1985: Mit Eskorte zum Altar (Le mariage du siècle)
 1985: Rendez-Vous
 1985: Drei Männer und ein Baby (Trois hommes et un couffin)
 1986: Ich hasse Schauspieler! (Je hais les acteurs)
 1986: Der Debütant (Le débutant)
 1986: Kamikaze – TV-Tod live (Kamikaze)
 1986: Mord an einem regnerischen Sonntag (Mort un dimanche de pluie)
 1987: Agent Trouble – Mord aus Versehen (Agent trouble)
 1987: Die Beduinen von Paris (L'œil au beurre noir)
 1987: Schütze deine Rechte (Soigne ta droite)
 1988: Einige Tage mit mir (Quelques jours avec moi)
 1991: Hand aufs Herz (La fracture du myocarde)
 1993: Der Schatten des Zweifels (L'ombre du doute)
 1994: Das Monster (Il mostro)
 1996: Désiré
 2012: Paulette
 2014: Der kleine Nick macht Ferien (Les vacances du petit Nicolas)

Drehbuch
 2006: Les bronzés 3 – Amis pour la vie

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
César-Preisträger
Franzose
Geboren 1944
Frau

Dominique Lavanant


Comandamentul Național Unificat al Intifadei (CNUI) (în , translit. al-Qiyada al Muwhhada) a fost o coaliție de lideri locali palestinieni în timpul Primei Intifade care a jucat un rol important în mobilizarea sprijinului popular pentru revoltă. În 1987, Intifada a luat prin surprindere Organizația pentru Eliberarea Palestinei (OEP), conducerea acesteia, exilată în afara țării, neputând influența evenimentele decât în mod indirect. Din acest motiv a apărut o nouă conducere locală, intitulată Comandamentul Național Unificat al Intifadei și alcătuită din lideri ai diferitelor facțiuni palestiniene. Tulburările, inițial spontane, au intrat curând sub conducerea locală a grupărilor și organizațiilor locale loiale OEP care operau în Cisiordania și Fâșia Gaza: Fatah, Frontul Popular, Frontul Democratic și Partidul Comunist Palestinian. CNUI a fost punctul central al coeziunii sociale care a susținut perturbările persistente. După ce Regele Hussein al Iordaniei a proclamat separarea administrativă și legală a Cisiordaniei de Iordania, în 1988, CNUI s-a organizat pentru a umple golul politic rezultat.

Membrii comandamentului au rămas în anonimat și numele lor nu sunt cunoscute majorității palestinienilor. Participarea lor la revolta populară a fost ținută secretă pentru a nu deveni subiectul arestării și expulzării de către Israel.

Nașterea comandamentului
Timp de aproximativ o lună de la începerea revoltelor, fiecare organizație a OEP a acționat independent de celelalte, în timp ce notabilitățile oficiale și-au recunoscut în mod public marginalizarea totală. Abia spre sfârșitul primei luni a Intifadei au apărut idei privind înființarea unui comandament comun al partizanilor OEP; deși apărute concomitent, aceste idei erau încă de factură independentă. Aceste propuneri nu au fost de fapt fructul unor decizii luate de eșaloanele superioare ale organizațiilor și grupărilor în cauză și nici al vreunei discuții între formațiunile membre ale OEP. Comunicatul nr. 1, care constituie primul apel la constituirea acestei noi structuri, a fost în realitate un text unilateral emis de Fatah, semnat de "Forțele Naționale [sau Patriotice] Palestiniene" (Al-Quwâ al-Wataniyya al-Filastîniyya). Datat 8 ianuarie 1987, Comunicatul nr. 1 a fost scris de Abdallah Awad, Salah Zuhayka, reverendul 'Uda Rantisi și Sari Nusseibeh. Documentul a fost imprimat de frații Musa și Ali Darwiș, tipografii obișnuiți ai diverselor mișcări politice, la Isawiya, un cartier din Ierusalim.

Sari Nusseibeh, fost rector al Universității Al-Quds, a înregistrat într-un articol din 1989 nașterea CNUI:

"De două săptămâni flacăra [revoltei] atinsese proporții nebănuite. Chiar și comitetele populare locale, activiștii și liderii fuseseră luați pe nepregătite. ... Primii fluturași subterani ai intifadei și-au făcut apariția timid. ... A fost publicat și Comunicatul nr. 2 al Intifadei. Zvonurile spun că în acest stadiu, prin consultări cu și cu ajutorul și binecuvântarea lui Abu Jihad [Khalil Wazir, numărul 2 din Fatah] a fost conceput și creat Comandamentul Unificat. ... Comunicatul nr. 3, care consacră nașterea Comandamentului Unificat, a fost publicat și el. Fluturașii revoltelor au căpătat dintr-o dată un format special, care continuă să existe până în această zi".

Preluarea de către OEP
De la apariția sa, comandamentul a fost obligat să acționeze în clandestinitate, nu doar pentru a evita represaliile israeliene, dar și pentru a le evita pe cele ale liderilor din exil ai OEP, care se temeau că și-ar putea pierde rolul de forță conducătoare în teritoriile palestiniene ocupate. Pentru ei, Comandamentul Unificat al Intifadei trebuia să supraviețuiască doar ca să execute deciziile conducerii din exil. Yasser Arafat, de exemplu, a cerut ca toate pliantele distribuite de Comandamentul Unificat să poarte și semnătura OEP pe lângă cea a comandamentului.

S-a ivit și o polemică privind statutul comandamentului. Arafat l-a definit drept un simplu braț al OEP, adică un instrument de execuție golit de orice putere proprie, dar acest lucru a fost refuzat de partizanii comandamentului. Un asistent al Universității Bir Zeit a încercat să propună o formulă după care Comandamentul Unificat ar fi fost definit drept  sau  OEP, lucru refuzat de conducerea Organizației pentru Eliberarea Palestinei, deoarece ar fi însemnat că membrii comandamentului ar fi devenit partenerii dotați cu o anumită putere ai conducerii OEP, și nu simple persoane care execută niște ordine.
În această situație, conducerea locală a Comandamentului Unificat a început să-și piardă independența, controlul său fiind preluat treptat de OEP și nici unul din membrii săi nu se poate prezenta ca un erou independent al Intifadei. În plus, Arafat s-a opus mobilizării opiniei publice în favoarea lor. Comandamentul a explicat concepția sa prin primele sale două comunicate: OEP hotărăște obiectivele politice și gestionează diplomația palestiniană, iar comandamentul se ocupă de structurarea mobilizării revoltei în teritoriile palestiniene și îi stabilește acesteia obiective punctuale de îndeplinit. Conform acestei concepții, nu există o ierarhie ci doar o diviziune a sarcinilor.

În paralel, Mișcarea Islamică de Rezistență Hamas a sfidat mișcarea națională seculară, mai ales în Gaza, și a căutat și ea să preia conducerea Intifadei în zonele în care gruparea avea influență.

Organizare

Încă de la jumătatea anului 1987, înainte de izbucnirea primei Intifade, politicianul palestinian Faisal Husseini a venit cu ideea înființării unei conduceri centrale care să dirijeze diferitele comitete de coordonare ale facțiunilor palestiniene. Acest proiect, întrerupt ca urmare a arestării sale, a permis ulterior Comandamentului Unificat al Intifadei să umple golul creat. Anumiți activiști, precum Muhammad Labadi, vedeau Comandamentul Unificat drept o construcție capabilă să dea ordine diferitelor organizații care activau în teritoriile palestiniene, în timp ce Fatah o vedea mai degrabă ca pe afirmarea revendicărilor populației. Diferitele facțiuni au căzut de acord să-i ofere funcția de ghid al tuturor palestinienilor din teritoriile ocupate. Frontul Popular pentru Eliberarea Palestinei a propus organizarea unor alegeri secrete pentru a-i desemna pe membrii comandamentului, dar această idee, fiind dificil de realizat, a fost abandonată.

În consecință, fiecare din cele patru formațiuni care alcătuiau OEP a trebuit să numească un reprezentant. Cei patru reprezentanți aveau același statut, indiferent de ponderea organizației din care proveneau, iar organizațiile mai mici, precum Partidul Comunist Palestinian, aveau dreptul de veto. Comandamentul nu a numit un președinte, dar a fost guvernat de un sistem prin rotație și fiecare organizație își dirija membrii fără amestecul celorlalte.

Rivalii OEP în această activitate erau organizațiile islamice Hamas și Jihadul Islamic. OEP privea în general celelalte organizații sau conducerile locale ale unor orașe precum Beit Sahour și Betleem ca pe o amenințare directă față de poziția sa politică predominantă. Totuși, revolta a fost gestionată mai ales de consilii locale conduse de Hanan Ashrawi, Faisal Husseini și Haidar Abdel-Shafi, care promovau rețele de educație independente (școli secrete, deoarece școlile legale erau închise de armata israeliană drept represalii pentru revoltă), asistență medicală și alocații de hrană. Comandamentul Național Unificat al Intifadei a câștigat credibilitate în locurile în care societatea palestiniană a respectat comunicatele emise.

Liderii OEP din Tunisia lansau comunicate pentru CNUI prin intermediul postului de radio Al-Quds, care opera cu ajutor sirian.

Activități
În Beit Sahour, CNUI și Ghassan Andoni au încurajat populația să nu mai plătească taxe și impozite către Israel, care moștenise și modificase regimul anterior de colectare a taxelor instituit de Iordania în perioada anexării Cisiordaniei. "Nici o taxare fără reprezentare" afirma o declarație făcută publică de organizatori. "Autoritățile militare nu ne reprezintă, nu noi le-am invitat să vină pe pământul nostru. Trebuie să plătim gloanțele care ne ucid copiii sau cheltuielile armatei de ocupație?" Locuitorii din Beit Sahour au răspuns acestui apel printr-o grevă fiscală extinsă la scara întregului oraș și care includea refuzul de a depune declarațiile de venit sau de a plăti taxele datorate.

Ministrul israelian al Apărării, Yitzhak Rabin, a răspuns: "Îi vom învăța că există un preț pentru refuzarea legilor Israelului".

Comandamentul din Gaza
La puțină vreme după înființarea Comandamentului Național Unificat al Intifadei în Cisiordania, Frontul Democratic pentru Eliberarea Palestinei (FDEP) a creat un comandament similar și în Fâșia Gaza, grație în special lui Muhammad Labadi, care a inițiat acest proces prin intermediul lui Jamal Zakut, cumnatul său și militant activ al FDEP. Zakut își imagina o organizație care să cuprindă reprezentanții tuturor grupărilor care activau în Fâșia Gaza. Într-unul din comunicatele FDEP, această filială a fost definită drept "o largă coaliție de luptă creată de revoltă" care "este compusă din principalele forțe active în Teritoriile ocupate reprezentate în sânul OEP […] precum și din alte forțe naționaliste (sau patriotice) […] și din forțele patriotice religioase angajate în programul OEP". Conform comunicatului, comandamentul urma să-și "asume responsabilitatea pentru alegerea formelor revoltei și a revendicărilor ei pe baza realităților concrete din interior".

Prima reuniune a comandamentului a fost organizată la domiciliul lui Jamal Zakut. Drept condiție pentru aderarea sa la comandament, Jihadul Islamic a solicitat ca semnătura facțiunii sale să apară alături de cea a comandamentului pe toate documentele. Organizația chiar a încercat să impună introducerea preambulului "În numele lui Allah Cel Milostiv" în toate comunicatele, ceea ce Partidul Comunist Palestinian a refuzat, justificând că acestea sunt documente de ordin politic și nu religios. Membrii filialei comandamentului din Gaza, cu excepția unui reprezentant al Partidului Comunist, erau mai tineri decât cei din Cisiordania, iar pliantele acesteia au fost copii exacte ale celor imprimate de comandamentul de pe malul de vest al Iordanului. Dar comandamentul din Gaza nu a reușit niciodată să aibă aceeași statură ca și ramura din Cisiordania, iar influența sa a fost una limitată.

Spre mijlocul lunii februarie 1988, Shin Beth a dezmembrat gruparea, iar Jamal Zakut a fost mai întâi interogat și a refuzat să colaboreze, iar după mărturiile altor trei alți membri ai mișcării a fost în final deportat în Liban. Ulterior acestor incidente, comandamentul din Gaza n-a mai publicat comunicate decât sporadic, ca o simplă filială a Comandamentului Național Unificat al Intifadei care își avea activitatea în zona urbană a Ierusalimului.

Membrii Comandamentului Unificat

Fatah
Direcția de mers a Intifadei era în principiu determinată de gruparea Fatah, care oscila între linia dură propovăduită de Frontul Popular pentru Eliberarea Palestinei și poziția mai moderată a Partidului Comunist Palestinian.

Partidul Comunist Palestinian
Contrar altor organizații palestiniene, Partidul Comunist Palestinian era condus de persoane care locuiau în teritoriile palestiniene ocupate, care nu primeau instrucțiuni din străinătate și care nu depindeau de birouri executive exilate în afara granițelor. Liderul său, Bashir Barghouti, numea Comandamentul Național Unificat drept "un excrement birocratic" și îl considera un "exemplu dezolant" al manierei în care OEP căuta să-și impună punctele de vedere. Membrii partidului criticau obediența anumitor membri ai comandamentului cel puțin față de Arafat deoarece, potrivit lor, conducătorii din Tunis nu cunoșteau situația reală din teritorii și nu erau capabili să gestioneze Intifada. Din acest motiv, ei au cerut o libertate deplină de inițiativă. În ciuda rezervelor sale, partidul nu a refuzat să se alăture comandamentului, dar a lăsat să se înțeleagă că nu împărtășește ideile altor organizații și nici maniera lor de acțiune.

Partidul Comunist a fost utilizat în special pentru acțiunile rapide, deoarece structura sa și prezența liderilor săi în teritoriile ocupate îi permiteau o executare eficace a ordinelor. Partidul era în favoarea unei Intifade nonviolente. El s-a opus cererilor Frontului Popular, care milita pentru escaladarea violențelor, preferând să-și îndrepte energia spre organizarea schimburilor de opinii, în special în ziarul partidului, Al Watan, care promova recunoașterea statului Israel în frontierele din 1967 și disocierea de "terorism". Partidul a cerut chiar publicarea unui manifest în ebraică pentru a sensibiliza populația israeliană, dar Frontul Popular a refuzat. În chestiunile politice comuniștii se găseau izolați. Ei se opuneau ideilor care chemau la distrugerea administrației civile și la ruptura cu economia israeliană. Pentru ei, frontierele viitorului stat palestinian se situau pe linia verde și vedeau Intifada ca pe o luptă îndreptată împotriva ocupației, nu împotriva existenței Israelului, dar eforturile lor n-au servit la nimic, iar comuniștii s-au aflat mereu în conflict cu alte grupări palestiniene care se opuneau liniei lor politice moderate. Frontul Popular pentru Eliberarea Palestinei, prin vocea secretarului general Abu Ali Mustafa, a acuzat Partidul Comunist de trădare a liniei oficiale a OEP prin susținerea discuțiilor directe cu Israelul, recunoașterea mutuală și acceptarea frontierelor din 1967.

Noua generație
În primele câteva luni ale revoltei întrunirile comitetelor populare erau încă legale, dar pe măsură ce liderii CNUI au început să fie arestați mișcarea a devenit una subterană. Vechile personalități proeminente care dominaseră anterior politica palestiniană au fost treptat înlocuite de politicieni mai tineri, apăruți dintre cadrele CNUI.

Un exemplu este Shabibeh, o mișcare palestiniană de tineret activă în timpul Intifadei, care a supraviețuit represaliilor israeliene datorită unei infuzii de membri noi, cu vârstele cuprinse între 14 și 17 ani. Conform unui lider al Shabibeh, "s-au efectuat numeroase arestări, dar e în general vorba de oameni care au mai trecut prin închisoare, oameni pe care israelienii îi cunosc deja. Dar acum crește o nouă generație de oameni necunoscuți israelienilor".

Note
 Zeev Schiff, Ehûd Yaari, Ina Friedman, Intifada, 1989, Simon & Schuster. 352 pp.

Referințe

Bibliografie
Zachary Lockman, Joel Beinin (1989) Intifada: The Palestinian Uprising Against Israeli Occupation, South End Press,
Joel Beinin, Joe Stork, Middle East Report (1997) Political Islam: essays from Middle East Report I.B.Tauris,
Suha Sabbagh (1998) Palestinian women of Gaza and the West Bank Indiana University Press,
Robert Freedman (1991) The Intifada: Its Impact on Israel, the Arab World, and the Superpowers University Press of Florida,
Gilles Kepel, Anthony F. Roberts (2006) Jihad: the trail of political Islam Translated by Anthony F. Roberts I.B.Tauris,
Glenn E. Robinson (1997) Building a Palestinian state: the incomplete revolution Indiana University Press,
Akhil Gupta, James Ferguson (1997) Culture, power, place: explorations in critical anthropology, Duke University Press,
(1994) Speaking stones : communiqués from the Intifada underground. Compiled, edited, and translated by Shaul Mishal and Reuben Aharoni Syracuse University Press,

Grupuri militante palestiniene
Naționalism palestinian
1987 în Palestina
Fondări în 1987


Miljenko Karačić (Gornji Crnač, Široki Brijeg, 11. kolovoza 1958.) je hrvatski novinar iz Bosne i Hercegovine.

Životopis

Gimnaziju je završio u Širokom Brijegu, a Ekonomski fakultet u Mostaru. Novinarstvom se počeo baviti još kao student 1979. godine kao suradnik zagrebačkih Sportskih novosti. Osim Sportskih novosti surađivao je i sa zagrebačkim Večernjim listom, SN revijom, Obzorom i Hrvatskom košarkom, sarajevskim Oslobođenjem i Večernjim novinama, banjalučkim Nezavisnim novinama, beogradskim Tempom te mostarskom Slobodom i Hercegovačkim tjednikom.

Dopisnik je Hrvatske radiotelevizije iz Mostara. Bio je urednik televizijske emisije Pogled preko granice koja se bavi temama vezanim uz bosanskohercegovačke Hrvate. Kao autor objavio je više publikacija i knjiga o sportu. Također, autor je dokumentarno-igranog filma Divin krik s Vrana.

Odlikovan je Spomenicom Domovinskog rata.

Djela

 Od Borka do Širokog Brijega, 1998.
 Široki u srcu, 2000.
 Zlatne godine – šest desetljeća nogometa u Širokom Brijegu, 2008.
 Na Olimpu Herceg-Bosne, 2022. (suautor)

Izvori

Hrvatski novinari iz Bosne i Hercegovine
Životopisi, Široki Brijeg

Miljenko Karačić


Aleksey Arhipoviç Leonov, (Rusça: Алексе́й Архи́пович Лео́нов) (30 Mayıs 1934, Listvyanka, SSCB - 11 Ekim 2019), Sovyet kozmonot ve uzayda yürüyen ilk insan.

Leonov, uzay yürüyüşünü 18 Mart 1965'te Voskhod 2 uçuşunda yaptı. Yaklaşık 12 dakika süren yürüyüş sırasında uzay aracından 15 metre kadar uzaklaştı. Bu sırada uzay elbisesi boşlukta o kadar şişmişti ki, Leonov rahat hareket edemiyor, göğsündeki fotoğraf makinesinin düğmesine basamıyordu. Leonov, uzay aracının kapısından içeri girmekte de güçlük çekti. Elbisedeki bir supabı açarak fazla havanın boşalmasını sağladı ve uzay aracına güçlükle geri döndü. Sonradan açıkladığına göre "dizine kadar tere batmıştı". Uzay aracına geri dönememesi halinde kullanmak üzere yanında bir intihar hapı götürmüştü ancak bunu kullanması gerekmedi.

Bu başarılı uçuşun ardından, Leonov, Sovyetler'in gizli Ay projesinde Ay'a inecek ilk uzay adamı olarak seçildi. Bunun için Ay'a inecek Sovyet uzay aracı LK'yı taklit eden özel bir helikopteri kullanarak eğitim aldı. Ancak Sovyetler Uzay Yarışı'nın bu safhasını kaybettiler ve Ay programı iptal edildi.

Leonov, ilk uzay istasyonu olan Salyut 1'e gidecek Soyuz 11 ekibine de seçildi. Ancak ekibindeki bir diğer astronotun verem şüphesiyle hastaneye yatmasının ardından, Soyuz 11 yedek ekiple havalandı. Leonov'un ekibi yerine uzaya giden ekipteki üç astronot da Soyuz 11'in dünyaya dönüşü sırasında meydana gelen kazada öldüler.

Leonov, bundan sonra önemli bir uçuş sayılan Apollo - Soyuz Test Projesi'nde (ASTP)görev aldı. ASTP, Leonov'un ikinci ve son uzay uçuşu oldu.

Leonid Brejnev'e yönelik suikast girişimi sırasında Leonid Brejnev'in yanında kurşunlara hedef oldu ancak yaralanmadan kurtuldu.

1976-82 arasında "başkozmonot" unvanıyla Sovyet uzay adamlarının komutanı ve Yuri Gagarin Kozmonot Eğitim Merkezi'nin müdürü oldu. Kozmonot dergisi "Neptün"ün editörlüğünü yaptı. Sovyet yönetimi ve diğer doğu bloku ülkeleri tarafından kendisine çeşitli paye ve madalyalar verildi.

Leonov, 1991'de emekli oldu. Özel bir şirkette yöneticilik yaptı. Aynı zamanda ressamdır.

Ayrıca bakınız
 Sergey Korolyov
 Soyuz
 Uzay Yarışı
 Valentina Tereşkova
 Yuri Gagarin

Kaynakça

1934 doğumlular
Kemerovo Oblastı doğumlular
Sovyet kozmonotlar
Rus kozmonotlar
1965'te uzay çalışmaları
2019 yılında ölenler

Aleksey Leonov


Der Meru Central District war ein Bezirk in der Provinz Eastern in Kenia. Die Hauptstadt war Meru. Im Distrikt lebten 1999 498.880 Menschen auf 2982 km². Eine Schätzung der Behörden gab als Einwohnerzahl im Jahr 2008 569.662 Personen an.  Der Distrikt lag am Äquator. Etwa 41 % der Einwohner lebten unterhalb der Armutsgrenze.

Im Rahmen der Verfassung von 2010 wurden die kenianischen Distrikte aufgelöst. Das Gebiet gehört heute zum Meru County.

Gliederung
Meru Central District war in zehn Divisionen aufgeteilt.

Bildung
Im Jahr 2005 befanden sich 367 Primary Schools im Meru Central District. Die Einschulungsrate lag bei rund 50 %. Außerdem verfügte der Distrikt über 72 Secondary Schools. In der Hauptstadt Meru befanden sich das Meru University College of Science and Technology und die Kenya Methodist University.

Gesundheitswesen
Meru Central District verfügte 2005 über mehr als 160 Einrichtungen des Gesundheitswesen, davon 29 Krankenhäuser. 11 Krankenhäuser waren staatlich geführt, weitere 10 wurden von kirchlichen Trägern unterhalten. Die häufigsten Erkrankungen im Distrikt waren Malaria, Atemwegserkrankungen und Wurmerkrankungen. Die HIV-Prävalenz betrug 2005 38 %. Etwa die Hälfte der zur Verfügung stehenden Krankenhausbetten im Distrikt war im Durchschnitt mit HIV-positiven bzw. an Aids erkrankten Patienten belegt.

Einzelnachweise

Ehemaliger Distrikt in Kenia
Meru County

Meru Central District


La mujer del diablo (lit. A Mulher do Diabo) é uma série de televisão na web de drama policial mexicano produzida pela W Studios para a TelevisaUnivision, em 2022 y 2023.

A série é uma história original de Leonardo Padrón.

Foi lançada pela Vix+ em 21 de julho de 2022, sendo um dos primeiros títulos de a plataforma premium após o seu lançamento.

É protagonizada por Carolina Miranda e José Ron e antagonizada por Adriana Louvier.

Enredo
Natalia Vallejo (Carolina Miranda) é uma professora primária que quer deixar sua cidade para se dedicar ao turismo. Cristo Beltran (José Ron) é um criminoso de alto escalão que finge ser o benfeitor dos necessitados. Cristo fica obcecado por Natalia, independentemente do fato de ela estar apaixonada por outro homem, fazendo o inimaginável para conquistá-la.

Elenco
 Carolina Miranda - Natalia Vallejo Peña
 José Ron - Cristo Beltrán
 Adriana Louvier - Soledad Insulza
 José Pablo Minor - Diego Carvajal
 Mónica Dionne - Cayetana Peña de Vallejo
 Alejandro Calva - Felipe Marín "Jonás"
 Samadhi Zendejas - Candela
 Jonathan Islas - Mateo Carvajal Alcántara
 Azul Guaita - Daniela Beltrán
 Ariana Saavedra - Linda Vallejo Peña
 Sofía Lama - Patricia Carvajal Alcántara
 Marco Antonio Tostado - el Padre Lázaro Beltrán
 Rodolfo Arias - Porfirio
 Álex Perea - Cachorro
 Mauricio Pimentel como Tecolote
 Irineo Álvarez - Felipe Carvajal
 Leo Casta - Chofer
 Adriana Focke - Maruja
 Martín Rojas - Honorio
 Eduardo Cortejosa - Lagarto
 José Carlos Femat - Sánchez
 Kiara Liz - Rosa "Rosita"
 Diego Cornejo - Guillermo "Memo"
 Julio Olivares - Tulio
 Manuel Rosaldo - Juan
 Epy Vélez - Guadalupe "Lupita"
 Teresa Peragui - Gabriela "Gaby"
 Christopher Valencia - amigo de Daniela
 Gabriela Carrillo -  Clemencia
 Ariane Pellicer - Malena Alcántara de Carvajal
 María de la Fuente - Isabel
 Leonardo León - Jacinto
 Alejandro Faugier - Fonseca
 Manuel Riguezza - David
 José Juan Rodríguez - Artemio
 Antonio Alcántara - Aurelio
 Ianis Guerrero - Cruz Tarazona
 Salvador Amaya - López
 Juan Roberto Valera - Juancho
 Diego Escalona - Rodrigo
 Benjamín Martínez - el Dr. Hernández
 Omar Barriga - Ernesto "Neto"
 Alejandro Briones - Murillo
 Mauro González Enríquez -Enrique
 Daniel García Parra - Tomás
 Alberto Farrés - Malpica
 Deborah Ríos - Griselda Carvajal
 Miranda Rinaldi - Matilde
 Lorena de la Torre - Sofía
 Laura Sandoval - Juana
 Jorge Farnetti - Moncho
 Víctor Civeira - Juan Bustillos
 Carlos Said - Cristo Beltrán (joven)
 Ferrán Flores - Lázaro Beltrán (joven)

Produção
A série foi anunciada em 31 de outubro de 2021 durante a apresentação inicial do Grupo Televisa para 2022, fazendo parte dos títulos iniciais nuevo servicio de streaming criado após a fusão Televisa-Univision.

A produção começou a ser filmada em 24 de janeiro de 2022 e terminou em 20 de junho de 2022. Em 31 de agosto de 2022, a Televisa-Univision anunciou a renovação da série para uma segunda temporada, que foi lançada em 18 de outubro de 2022. A terceira e última temporada foi lançada em 6 de janeiro de 2023.

Exibição internacional
No Brasil a primeira temporada já está disponível pela plataforma de streaming Globoplay desde 15 de março de 2023. A segunda e terceira temporada, estão programadas para estrear ainda esse ano.

!Artigos novos
Telenovelas do México
Telenovelas em espanhol
Telenovelas da Televisa da década de 2020
Programas de televisão do México que estrearam em 2022
Programas de televisão do México encerrados em 2023

La mujer del diablo