කෝසීකන අගය හෙවත් කොසෙක් අගය යනු යම්කිසි කෝණයක් සඳහා ගණනය කරනු ලබන ත්‍රිකෝණමිතික අනුපාතයකි.  මෙය  සමහර පැතුරුම්පත් සඳහා වන මෘදුකාංගවාල ද තවත්නොයෙක් පරිගණක භාෂාවල ද ත්‍රිකෝණමිතික ශ්‍රිතයක් ලෙසින් දක්නට ලැබේ.  මෙම අනුපාතය තේරුම් ගැනීම සඳහා ඍජුකෝණී ත්‍රිකෝණයක් භාවිතා කළ යුතුය.

ඉහත දැක්වෙන ABC ත්‍රිකෝණයේ ABC කෝණය α  වන අතර ACB කෝණය β  බව රූපයෙන් පැහැදිලි වනු ඇත. එසේම CAB කෝණය අංශක 90ක් බැවින් මෙය ඍජු කෝණී ත්‍රිකෝණයක් සේ සැලකේ.

ඇත්ත වශයෙන්ම යම්කිසි කෝණයක කෝසීකන අගය හෙවත් කොසෙක් අගය යනු එම කෝණයේ සයින්අගයේ පරස්පරයයි. එනම් යම්කිසි කෝණයක කෝසීකන අගය හෙවත් කොසෙක් අගය යනු එම කෝණය සහිත ඍජුකෝණී ත්‍රිකෝණයක කර්ණය එම කෝණයට එහි විරුද්ධ පාදයෙන් බෙදූ  විට ලැබෙන ප්‍රතිඵලයයි.

එනම් කෝසීකන අගය = කර්ණය  / විරුද්ධ පාදය

මෙම නීතිය ABC හා ACB යන කෝණවලට යෙදූ විට

සෙක් α  = BC / AC   හා  සෙක් β  =  BC / AB බව පැහැදිලි වනු ඇත. කෝණය අංශකවලින් දී ඇති විට, විශේෂ කෝණ කිහිපයක සෙක් අගයයන් පහත දැක්වේ.

කොසෙක් 0   = අනන්තයට එළඹේ යැයි කියනු ලැබේ.

කොසෙක් 30 =

කොසෙක් 45 =

කොසෙක් 60 =

කොසෙක් 90 =

ත්‍රිකෝණමිතිය

කෝසීකන අගය


أسسها الشيخ عبد السلام الأسمر الفيتوري  حوالي سنة 912 هـ 1491 م بمدينة زليتن بغرب ليبيا، وحملت منذ ذلك الوقت اسم مؤسسها، وعُدت هذه الزاوية أحد أهم المراكز الإسلامية في ليبيا وذلك لدورها الكبير في نشر تعاليم الإسلام منذ أكثر من خمسة قرون..كما أنها تعتبر حلقة وصل ربطت بين أهم المراكز الإسلامية في شمال أفريقيا فهي أهم مدرسة إسلامية تقع بين جامع الأزهر في مصر شرقاً وبين جامع الزيتونة بتونس غرباً وصولا إلى جامعة القرويين بفاس.

ولا يزال هذا المركز الإسلامي يحظى باهتمام كبار العلماء المسلمين، فقد قام بزيارته علماء مهمين على مستوى العالم الإسلامي وألقوا في المسجد والجامعة العديد من المحاضرات والدروس ومن هؤلاء العلماء:
 الدكتور يوسف القرضاوي رئيس الاتحاد العالمي لعلماء المسلمين.
 الشيخ علي جمعة مفتي الديار المصرية.
 الدكتور وهبة الزحيلي أحد أبرز الفقهاء على مستوى العالم الإسلامي من سوريا.
 الدكتور محمد عمارة المفكر الإسلامي.
 الدكتور أحمد عمر هاشم رئيس جامعة الأزهر الأسبق.
 الشيخ أحمد الخليلي مفتي سلطنة عمان.

المنهج
تهتم الزاوية الأسمر بتدريس القرآن والحديث والفقه المالكي وعقيدة أهل السنة و الجماعة واللغة العربية والتربية والسلوك.

تاريخها
أنشأ عبد السلام الأسمر في جوار الزاوية مرافق لإيواء الفقراء والمريدين وجعل بها مكانا لإعداد الطعام للرواد والزائرين، عيّن عليه صهره السيد على بن عبد الرحمن الفيتوري حيث كان هو الشاوش على طعام الفقراء بالزاوية.

المسجد
أسسه الشيخ عبد السلام الأسمر وأقام في جواره الزاوية ولنجاح الزاوية أسس بها السيد عبد السلام الأسمر مرافقا لإيواء الفقراء والمريدين وجعل بها مكانا لإعداد الطعام للرواد والزائرين عيّن عليه صهره السيد على بن عبد الرحمن الفيتوري حيث كان هو الشاوش على طعام الفقراء بالزاوية وكان بها مكتبة تحوي الكثير من الكتب النفيسة ضاع معظمها يوم قتل السيد عمران بن عبد السلام الأسمر، وحظي المسجد بالتجديد مرات عديدة منذ تأسيسه، واهتم العثمانيون به عن طريق المسؤولين على ولاية طرابلس عندما كانت تابعة لهم، آخر أعمال التجديد كانت في تسعينيات القرن الماضي وساهمت فيها شركة مغربية هي ذاتها التي ساهمت في إنشاء مسجد الحسن الثاني بالدار البيضاء، لذا فإن النقوش والزخارف في مسجد الأسمر تكاد تكون مطابقة مع مسجد الحسن الثاني. يسع المسجد مع الصحن والملحقات حوالي عشرة آلاف مصلي، ويصل إلى طاقته القصوى في صلوات الجمعة والعيد والتراويح في شهر رمضان، أرضية الصحن مغطاة بالكامل بالرخام، أما المسجد فتوجد بداخله العديد من الإسطوانات المكسوّة بالفسيفساء كحال القسم السفلي من جدران النصف الخلفي للمسجد المكسوة بدورها بالفسيفساء، وتزين الزخارف المغربية القبة الخلفية الكبيرة في النصف الخلفي للمسجد الملبّسة بالجبس، أما القبة الأمامية الكبيرة فتحتوي على زخارف ونقوش مختلفة عن الخلفية، يوجد في نهاية المسجد إضافات مسيجة بالأرابيسك وفيها إسطوانات مزدانة بالفسيفساء.

الجامعة الأسمرية

تفجير الزاوية عام 2012
في يوم السبت 25 أغسطس 2012م قام مجموعة من المتشددين من السلفية بهدم وتفجير ضريح ومسجد الشيخ عبد السلام الأسمر، وزاويته، وحرق آلاف الكتب التاريخية في مكتبته، مستخدمين القنابل والجرافات، باعتبارها «مزارات وثنية» بحسب وصف السلفية. وقد استنكر رئيس المؤتمر الوطني محمد المقريف هذا الفعل وسماه «بالأعمال الإجرامية»، كما دانتها دار الإفتاء الليبية في بيان لها. كما حذر عمر مولود عبد الحميد الأمين العام لرابطة علماء ليبيا التي تضم ما يقارب 400 عالم دين من تداعيات تلك الأعمال على الوضع الأمني بليبيا، مشيرًا إلى أنها «جريمة قانونية وشرعية». كما استنكرت دار الإفتاء المصرية بشدة هذا الفعل ووصفت فاعليه «بخوارج العصر وكلاب النار»، ووصفت تلك الممارسات بأنها ممارسات «إجرامية جاهلية لا يرضى عنها الله تعالى ولا رسوله صلى الله عليه وآله وسلم ولا أحد من العالمين»

مراجع

مقالات ذات صلة
 الجامعة الأسمرية للعلوم الإسلامية
 جامعة محمد بن علي السنوسي
 مدرسة عثمان باشا

وصلات خارجية

زليتن
عمارة إسلامية
مدارس دينية
مراكز إسلامية
مساجد في ليبيا
مكتبات في ليبيا

زاوية عبد السلام الأسمر


Vračeški manastir "Svetih četrdeset mučenika" aktivan je manastir Bugarske pravoslavne crkve, dio Lovečke biskupije. Smješten je 5 km zapadno od sela Vračeš i 10 km od Botevgrada.

Vračeški manastir osnovan je u 13. stoljeću poslije bitke kod Klokotnice, kada je car Ivan Asen II. porazio vladara Epira Teodora Komnina. Spomendan bitke postao je dan proslave i sjećanja na Svetih četrdeset mučenika i pobjedonosna kralja, kojemu su u čast izgrađene mnoge crkve i manastiri koji nose njihovo ime. Kada je manastir utemeljen, u njemu su bili redovnici, koji su marljivo prepisivali i širili liturgijske knjige. U 17. stoljeću postojala je manastirska škola.

Manastir je spaljen je u 15. i 18. stoljeću. Potonuo je u zaborav sve do 1890. godine. Na starim temeljima najpoznatiji majstor Botevgrada toga vremena Vuno Markov sagradio je skromnu crkvu. Redovnički je život u manastiru obnovljen. U početku su bili samo muški redovnici, a od 1937. godine djeluju i redovnice.

Osim crkve, postoje i stambeni i poslovni objekti. Manastirska crkva ima arhitektonske elemente: brod, apside, kupolu, unutarnji i vanjski trijem, iznad kojega se uzdiže zvonik. U jednoj od stambenih zgrada kasnije je sagrađena kapela posvećena sv. Klimentu Ohridskom. Iznad manastira nalazi se oštar vrh, na kojem su ostaci utvrde Gradišće (Ceskovgrad).

Danas je manastir proglašen spomenikom kulture.

Manastiri u Bugarskoj
Botevgrad
Manastiri Bugarske pravoslavne Crkve

Vračeški manastir


Depois Daquela Festa é um curta-metragem brasileiro, escrito por Lucas Drummond e Mel Carvalho e dirigido por Caio Scot.

Sinopse
Léo nunca imaginou que veria seu pai beijando outro homem no meio de uma festa... até isso acontecer. Agora, com a ajuda de Carol, sua melhor amiga, ele precisa encontrar a maneira perfeita de contar para o pai que descobriu o seu segredo.

Elenco
Lucas Drummond – Léo
Mel Carvalho – Carol
Charles Fricks – Pai
Alcemar Vieira – Namorado do Pai

Trajetória
Depois Daquela Festa marcou a estreia de Lucas Drummond e Mel Carvalho como roteiristas. Dirigido por Caio Scot, o filme estreou no 37º REELING: The Chicago LGBTQ International Film Festival, em setembro de 2019, nos Estados Unidos.

Foi selecionado para 62 festivais em 26 países, entre eles dois dos mais prestigiados festivais de filmes LGBTQ+ do mundo: o Inside Out, em Toronto (Canadá), e o BFI FLARE, em Londres (Reino Unido). Ganhou 9 prêmios, entre eles, o Prêmio de Excelência com menção honrosa no IndieFEST Film Awards, em San Diego, nos Estados Unidos; e cinco vezes o Prêmio do Público de Melhor Curta.

Em 2020, foi um dos cinco curtas escolhidos para integrar o #FiveFilms4Freedom, campanha online em defesa dos direitos LGBTQIA+ através do cinema, promovida anualmente pelo British Council em parceria com o British Film Institute. Através deste programa, foi exibido em mais de 110 países e assistido por mais de 500.000 pessoas em 12 dias, tendo sido o segundo curta brasileiro da história a participar da campanha.

Em março de 2021, foi convidado para participar da primeira edição do Curtas Woof, mostra de filmes promovida pelo Scruff. Iniciativa inédita no ambiente de aplicativos, o evento aconteceu entre 05 de março e 10 de abril e disponibilizou oito curtas LGBTQIA+ para visualização gratuita dentro do app no Brasil e em Portugal.

Desde que encerrou sua carreira em festivais, o filme foi licenciado para diversas plataformas de streaming no Brasil e no mundo, entre elas, Spcine play, FilmeFilme, MyDekkoo, Telecine e Globoplay.

Estreias
No dia 28 de junho de 2022, "Depois Daquela Festa" fez sua estreia na televisão, pelo canal Telecine Touch. O filme foi exibido às 21:35, integrando uma programação especial em comemoração ao Dia Internacional do Orgulho LGBTQIA+.

Festivais e Prêmios

Em agosto de 2020, o filme recebeu Prêmio de Excelência com Menção Honrosa, no IndieFEST Film Awards, em San Diego, nos Estados Unidos. O júri descreveu o curta como "uma encantadora e pungente história sobre um filho que vê seu pai beijando outro homem em meio a uma festa e sua luta por encontrar uma forma de conversar com ele a respeito. Personagens deliciosos ganham vida através de um talentoso elenco e a hábil direção de Caio Scot!"

Ligações externas

Filmes independentes do Brasil
Curtas-metragens com temática LGBT do Brasil
Filmes de comédia dramática da década de 2010
Filmes de comédia dramática do Brasil
Filmes do Brasil de 2019
Curtas-metragens em língua portuguesa
Filmes em língua portuguesa

Depois Daquela Festa


Svedjerug eller finnerug er en rugsort, som er egnet til dyrkning på jord, hvor der drives svedjebrug. Svedjerugen er toårig kortdagsplante, som har behov for kulde for at kunne danne aks på samme måde som moderne rugsorter. Svedjerugen blev normalt sået tidligt på sommeren, og der blev brugt meget lidt sædekorn pr. arealenhed, mens dagens rugsorter sås på eftersommeren eller tidligt på efteråret, og der bruges langt større såmængder.

Historie
Ligesom al anden rug stammer svedjerug fra Centralasien. I højlandet i Afghanistan og Irak finnes der mange varianter af rug. Disse optrådte tidligt som ukrudt i hvede, men da sorten blev spredt med frøhandel længere nordpå og ind i Rusland, viste rugen sig bedre egnet til at dyrke her end hvede. Ekspansionen skete i perioden fra 400 f.kr. og derefter.
Nogle steder i det centrale Rusland udviklede der sig efterhånden en rugtype, som var speciel i den forstand, at den voksede bedre end andre kulturplanter i surt miljø. Dette gjorde det mulig at så den i aske fra nåletræer. (aske fra løvtræer er basisk). En gang før år 1000 nåede svedjerugen til Karelen  og Østfinland. I disse store granskovsområder skabte den efterhånden grundlag for en befolkningsekspansion, sådan at der mod slutningen af 1400-tallet opstod mangel på egnede svedjeområder som kunne afbrændes. Først drog de til Vestfinland, derefter til Østsverige og længere vestpå. Omkring 1640 nåede de første svedjefinner til Norge.

Den særegne skovfinske svedjerug var anset for mistet, men Per Martin Tvengsberg fandt nogle få rugkorn i et gammelt kornkammer i Finnskogen, og det lykkedes ham at få dem til at spire. Fra disse få korn stammer al moderne svedjerug.

Egenskaber
Ifølge det norske genressourcecenter har svedjerugen gode dyrkningsegenskaber. Den har god evne til at danne en bred bladroset, op til 94 strå fra samme plante, med over 50 korn per aks. Den bliver over to meter høj og dækker derfor jorden effektivt med godt udbytte og en speciel halm. Desuden skal den give et korn, som har en fin smag.

Såkvalitet
I 2003 fjernede man i Norge en række bestemmelser om produktion af forskellige landbrugsprodukter, heriblandt loven om sædekorn. I stedet blev der indført en lov om fødevaresikkerhed for at sikre "sundhedsmæssigt trygge næringsmidler og fremme sundhed, kvalitet og forbrugerhensyn i hele produktionskæden, samt beskytte miljøvenlig produktion." Loven skulle videre fremme god plantesundhed og dyrevelfærd.

Kort tid efter blev sædekornsbekendtgørelsen ændret i tråd med den øgede opmærksomhed på fødevaresikkerhed og sikring af produktionsmidler, sådan at kun korn- og foderstofforretninger nu har tilladelse til at indføre, eksportere, omsætte og producere sædekorn. I 2008 blev der gjort undtagelse for ikke-kommerciel omsætning af bevaringsværdige frøsorter.

Noter

Korn
Brød

Svedjerug


Yabra Ibrahím Yabra (árabe: جبرا ابراهيم جبرا, Belén, 1919 - Bagdad, 1994) fue un novelista, poeta, crítico literario, pintor y traductor palestino establecido en Irak desde 1948 tras la formación del estado de Israel.

Nacido en el seno de una familia ortodoxa siriana, estudió en Jerusalén y más tarde en la Cambridge University y Harvard, en su obra destacan sus traducciones de libros de clásicos de La Fontaine o de la literatura inglesa como Samuel Beckett, Oscar Wilde, William Shakespeare.

Bibliografía parcial trasliterada
 Tammūz fī al-Madīnah. 1959.
 al-Ḥurrīyah wa-al-Tūfān. 1960.
 Hunters in a Narrow Street. 1960.
 al-Madār al-Mughlaq. 1964.
 al-Riḥlah al-Thāminah. 1967.
 al-Safīnah. 1970.
 'Araq wa-Qiṣaṣ Ukhrā. 1974.
 Ṣurākh fī Layl Ṭawīl. 1974.
 Jawād Sālim wa-Nuṣb al-Ḥurrīyah.
 al-Nār wa-al-Jawhar. 1975.
 Baḥth 'an Walīd Mas'ūd. 1978.
 Yanābi' al-Ru'yā. 1979.
 Law'at al-Shams. 1981.
 'Ālam bi-lā kharā'iṭ. 1982.
 al-Ghuraf al-Ukhrā. 1986.
 al-Bi'r al-ulā. 1987.
 Malik al-Shams. 1988.
 Yawmiyyat Sarāb 'Affān: Riwāyah. 1992.

Referencias
 Shahin, Mariam. Palestine: A Guide (2005). Interlink Books. ISBN 156656577X (pages 43–44).

Enlaces externos
 Jabra Ibrahim Jabra: A Multitalented and Perceptive Palestinian Figure

Traductores de Palestina
Traductores de Irak
Escritores de Palestina
Escritores de Irak del siglo XX
Escritores en árabe del siglo XX
Escritores en inglés del siglo XX
Personas de Belén
Emigrantes de Palestina
Cristianos ortodoxos siríacos
Cristianos de Palestina

Yabra Ibrahím Yabra


Boreopteridae (nombre que significa "alas del norte") es una familia de pterosaurios ornitoqueiroides del Aptiense, en el Cretácico Inferior, hallados en la formación Yixian de Liaoning, en la actual China.

Paleoecología

Los taxones conocidos proviene de la formación Yixian Formation de Liaoning, el cual representaba un sistema de lagos, lo que sugiere que estos animales habitaban en ambientes de agua dulce. Se piensa que estos se alimentaban mientras nadaban, atrapando a sus presas con sus dientes semejantes a agujas; este método de pesca era probablemente análogo al de los delfines de río  Platanista, los cuales poseen una dentición similar.

Muchos posibles restos de ornitoqueíridos podrían realmente pertenecer a boreoptéridos, siendo un posible ejemplo Aetodactylus, el cual se ha afirmado que es parecido a Boreopterus.

Referencias

Fósiles del Cretáceo
Fósiles de Asia

Boreopteridae


León Binet  (Beauchery-Saint-Martin, 11 de octubre de 1891-París, 10 de julio de 1971)fue un  médico francés del , especialista en reanimación cardiaca.

Biografía
León Binet nació de padres maestros el 11 de octubre de 1891 en Beauchery-Saint-Martin, departamento de Sena y Marne, Francia.

Viajó a París a la edad de 17 años y en 1910 ingresó a la Facultad de Medicina de París.
En 1913 inició el internado en un hospital de esa ciudad pero al estallar la Primera Guerra Mundial en 1914 se incorporó al batallón médico de su nación.

Tras permanecer hasta 1916 en el frente, fue destinado a un centro de rehabilitación de mutilados en Grand Palais.

Finalizada la guerra en 1918 se doctoró con la tesis "Investigaciones acerca de los temblores".

Fue Jefe de un Laboratorio de Medicina Experimental, profesor asociado de Fisiología en la Facultad de Medicina de París (1923), médico de hospital (1925), jefe del Laboratorio de Fisiología (1927), Doctor en Ciencias (1929) con una tesis titulada "El bazo, un órgano de reserva" y profesor pitular de Fisiología en la Facultad de Medicina de París (1931).

Efectuó estudios sobre circulación pulmonar, hemorragia aguda y asfixia. Entre sus innumerables logros profesionales se destaca un respirador artificial que desarrolló con Madeleine Bochet.

Su libro "La anoxemia, sus efectos, su tratamiento", le valió el Premio Montyon de la Academia de Ciencias en 1940.

El 3 de noviembre de 1942 fue designado miembro de la Academia de Ciencias de Francia y en 1957 fue nombrado presidente de la institución.

Fue miembro de la Academia Nacional de Medicina (Francia) y de la Academia Nacional de Cirugía (Francia).

En 1946 se convirtió en el primer decano de la Facultad de Medicina de la Universidad René Descartes-Paris V.

En la década de 1940 fue también médico en jefe en el Hospital Necker, donde fundó un centro de reanimación respiratoria, entonces una nueva disciplina, y hasta 1963 en el de Sainte Florine, donde estableció las bases científicas y clínicas de la gerontología.

El 29 de noviembre de 1959 el alcalde Peurusson lo nombró ciudadano de honor de Saint-Priest-la-Feuille, donde el "el mejor médico en Francia" pasaba sus vacaciones.

En marzo de 1962 fue condecorado por la ciudad de París. Recibió numerosos premios y condecoraciones a lo lago de su carrera, incluyendo la Gran Cruz de la Legión de Honor.

Después de varios meses de enfermedad, falleció el 10 de julio de 1971 en París.

Estaba casado con Anne-Marie Pradeau. Uno de sus hijos, Jacques-Louis Binet (1932) fue profesor de la Facultad de Medicina de la Universidad París VI, jefe del servicio de hematología del hospital Pitié-Salpêtrière (1980-1996), presidente del comité de ética del Pitié-Salpêtrière (1989-1991), presidente de la Fundación de lucha contra la leucemia (1996), secretario adjunto de la Academia Nacional de Medicina (1999).

Un hospital de Provins (Sena y Marne) y el principal anfiteatro del centr universitario de Saints-Pères llevan su nombre.

Entre sus obras, tanto de carácter médico como biológico, se encuentran:

La Vie de la mante religieuse, 1931
Scènes de la vie animale, 1933
Nouvelles scènes de la vie animale, 1934
Autres scènes de la vie animale. Voyage en Amérique du Sud, 1935
Les Scènes de la vie animale, 1946
En marge des congrès, 1939
Au bord de l'étang, 1939
Les Animaux au service de la science, 1940
Cent pas autour de ma maison, biologie de campagne, 1941
Comment se défend l'organisme, Que sais-je? N°5, 1941
Problèmes de physiologie comparée (con François Bourlière), 1948
Feuilles d'hopital. Médecine d'hier, médecine d'aujourd'hui. Recherches sur la physiopathologie de l'appareil respiratoire. Avec de l'eau et du sel. Le soufre auxiliaire de la vie. Le besoin d'oxygène. Un service parisien pendant l'occupation, 1940-1944, Paris, Amédée Legrand,1949
Au service de la médecine, 1951
Univers de la biologie, 1951
Esquisses et notes de travail inédites de Claude Bernard, recueillies et commentées par Léon Binet, 1952
La faculté de médecine de Paris. Cinq siècles d'art et d'histoire (con Pierre Vallery-Radot), 1952
Les Curiosités de la vie animale, 1952
Médecins, biologistes et chirurgiens, 1954
Le Roman de la mante religieuse, 1954
Le Roman du moineau, 1955
La Vie des bêtes sur la terre, dans les airs et dans les eaux, 1955
Secrets de la vie des animaux, 1956
Creuse, mon beau pays, 1958
Ce monde passionnant des oiseaux, 1959
Leçons de biologie dans un parc, 1961
Gérontologie et gériatrie. La lutte contre les années, 1961
Mes oiseaux, 1964
Mes conseils de santé, 1968

Notas y referencias

Enlaces externos
Léon Binet, physiologiste et médecin 1891 -1971
Sur la vie et l'oeuvre de Léon Binet
Le Professeur Léon Binet (1891-1971)

Médicos argentinos

Médicos de Francia
Candidatos al Premio Nobel de Fisiología o Medicina
Doctores honoris causa por la Universidad Laval
Miembros de la Academia Nacional de Medicina de Francia
Fallecidos en París
Nacidos en Sena y Marne

León Binet


Umweltbundesamt steht für:
 Umweltbundesamt (Deutschland), eine deutsche Behörde
 Umweltbundesamt (Österreich), ein staatliches Unternehmen mit hoheitlichen Aufgaben

Siehe auch:

 Bundesamt für Umwelt (Schweiz)
 Umweltamt

Umweltbundesamt


Celestino Mukavhi  es un escultor de Zimbabue conocido por sus tallas en piedra, nacido el año .

Datos biográficos

Nativo de la zona de Bikita en la provincia de Masvingo, fue el último nacido en una familia de nueve hijos. Sus padres eran labradores dedicados a la agricultura de subsistencia, con poca educación. En 1975, su madre murió en fuego cruzado durante la Guerra civil de Rodesia. Mukhavi creció en las tierras comunales, abandonó la escuela en 1987 para empezar a trabajar como agricultor. En 1989 su padre fue asesinado, y se vio obligado a trasladarse a Harare en busca de mejores trabajos.

Persona sin hogar por un tiempo, estaba durmiendo cerca de la carretera a Chapungu cuando fue descubierto por Boira Mteki, quien le invitó a estudiar el arte de la talla de piedra. Masvingo fue su alumno y le ayudó durante seis meses. También ha trabajado con Agnes Nyanhong, Arthur Fata, Cosmas Muchenje y Garrison Machinjili . Su trabajo obtuvo el reconocimiento en la exposición de 1992 Zimbabwe Roots (Raíces de Zimbabue) y en 1993 se convirtió en un artista en residencia en el Parque de Esculturas Chapungu.

Notas y referencias

Enlaces externos

Enlaces externos

Escultores de Zimbabue
Escultores del siglo XX
Escultores del siglo XXI

Celestino Mukavhi


Verpackungsverordnung heißen:

 Verpackungsverordnung (Deutschland) – VerpackV
 Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen – VerpackVO (Österreich)

Verpackungsverordnung


Kuzuluk, İskilip - Çorum ili İskilip ilçesine bağlı köy
 Kuzuluk, Refahiye - Erzincan ili Refahiye ilçesine bağlı köy
 Kuzuluk, Aziziye - Erzurum ili Aziziye ilçesine bağlı mahalle
 Kuzuluk, Akyazı - Sakarya ili Akyazı ilçesine bağlı mahalle
 Kuzuluk, Durağan - Sinop ili Durağan ilçesine bağlı köy
 Kuzuluk, Şalpazarı - Trabzon ili Şalpazarı ilçesine bağlı mahalle

Kuzuluk


Carl Christian Lorents von Kohl (født Sørensen 24. januar 1869 i København, død 11. december 1958 sammesteds) var en dansk officer og forfatter. Han var søn af overstyrmand Christian Sørensen og hustru Laura Camilla Sørensen, født Mortensen, og blev i 1881 adopteret af Adolph Carl Christian von Kohl, der havde giftet sig med hans mor. Han er således halvbror til Aage, Lilli og Louis von Kohl.

Carl von Kohl blev sekondløjtnant i 1888 og premierløjtnant i 1891. Han var i hæren frem til 1908, hvor han blev afskediget på grund af svagelighed. Herefter var han i en årrække frem til 1939 i Krigsministeriets arkiv.

Bøger
Carl von Kohl debuterede i 1902 med en skeptisk afhandling om okkultisme, heksetro og satanisme, Satan og hans Kultus i vor Tid. To år senere kom hans skønlitterære debut med romanen Babel. Siden skrev han også om krigens psykologi, og i 1946 udkom hans bog om hærens arkivs historie.

Eksterne links
 Noter om Carl von Kohl
 Carl von Kohl i Dansk Biografisk Leksikon

 Carl von Kohl på Dansk Forfatterleksikon
 Carl v. Kohl i litteraturpriser.dk

Faglitterære forfattere fra Danmark
Romanforfattere fra Danmark

Carl von Kohl


The Puli is a small-medium breed of Hungarian herding dog known for its long, corded coat. The tight curls of the coat appear similar to dreadlocks. A similar-looking, but much larger breed – also Hungarian – is the Komondor.
The plural form of Puli is Pulik in Hungarian.

Description

Appearance

The Puli is a solid-colored dog that is usually black. Other less common coat colors are white, gray, or cream (off-white or fakó in Hungarian). A variety of the cream-coated dogs have black masks. The white Pulis are not albino, nor do they have blue eyes. They commonly have dark pigment, black pads, black noses and black pigment inside the mouth. The white gene is recessive to the pure black gene. The breed standard for females is about 16.5 inches (42 cm) at the withers and 17 inches for males.  Females weigh 23-25 pounds and males slightly more. The coat of some Puli dogs can be different with either thinner or thicker cords which can be flat or round depending on the texture of the coat and the balance of undercoat to outer coat.

The coat is the result of a controlled matting process. Thin, rope-like corded coats are desired and the grooming should control the coat towards the forming of thinner ropes. The Puli's coat needs considerable grooming to keep its cords clean, neat, and attractive. With age, the coat can become quite long, even reaching the ground. Alternatively, the coat can be trimmed short regularly for easy maintenance although the corded coat is what attracts many people to the breed. Contrary to some beliefs, the coat of a healthy puli will grow out again after trimming. This breed has little to no shedding.

Temperament
The Puli is an intelligent and active dog. It needs obedience training while still young. If a Puli gets enough exercise, it can live in the city,
but they do best when not kept indoor pets in small living spaces. Pulis kept indoors need a lot of exercise to use up their energy, or they can become either shy or overactive. They need to get the kind of exercise they were created for. Pulis are best kept in a house with a garden. Cozy and very friendly especially towards children, they are sensitive and prone to resentment.

Activities

Despite their bulky appearance and very thick coat, pulis are very fast, agile, and able to change directions rapidly. They are obedient enough to train for athletic competition. Pulis are devoted and form close bonds with their owners.

Traditionally, the Puli dog breed was used as a herding dog and sometimes even as a livestock guarding dog, as well. They make very good guard dogs, since they are very protective of their masters and territory. The Puli is sensitive, fun-loving, courageous, but also, at times, tough and headstrong.

They are loyal to their owners and wary of strangers. They are highly active and keep a playful, puppy-like behavior their entire lives. They need a lot of exercise and free space, preferably outdoors. They can be trained and housebroken, but Pulis are generally not very well suited as city or indoor pets. When restricted to closed spaces for long periods of times, they grow restless and may develop unwanted personality traits, such as becoming hyperactive or, instead, increasingly aloof and lazy.

As a working dog, the Puli is focused and determined when assigned a task. Some of them are used as police dogs. As a livestock guarding dog, they are fiercely protective of their territory and flock, and, despite their relatively small size, will fearlessly try to scare and drive any intruder away; however, they very rarely inflict any real injuries.

Pulis can compete in dog agility trials, obedience, Rally obedience, showmanship, flyball, tracking, and herding events. Herding instincts and trainability can be measured at noncompetitive herding tests. Pulis exhibiting basic herding instincts can be trained to compete in herding trials.

Training
Pulis are valued for their energy and determination which is a result of their sheepdog history. Every Puli is a natural shepherd and instinctively knows how to herd a flock of sheep or livestock even if they have been raised as a family dog and have never been trained to do it. It is advisable to start training the Puli early in age, especially in obedience. They are very independent, strong-willed, and difficult to train in adulthood.

History

The Magyars probably brought the Puli to Hungary in the 9th Century when they invaded westwards from Siberia, and it has been a sheepdog on the Hungarian plain since then. It is the ancestor of the Poodle. The breed was first studied by Dr Emil Raitsitz from Hungary's veterinary college in the 1920s.

The Puli would commonly work together with the much larger, white Komondor, a Hungarian breed of (solely) livestock guardian dog. The Komondor is a large, solidly built dog, around 30 inches tall. The Komondor (or several Komondors if there was a large amount of livestock) guarded the sheep or cattle mostly at night, while the Puli herded and guarded them during the day.

When wolves or bears attacked the livestock, the Puli would alert the pack and the Komondors would come and fight the intruders. Pulis can be good at fighting off wolves, because the thick coat protects their skin from being bitten. The Komondors usually rested during daytime but at night walked around the flock, constantly moving, patrolling the area.

Nomadic shepherds of the Hungarian plains valued their herding dogs, paying as much as a year's salary for a Puli.

Although the coats may look slightly similar, the Puli has never worked in water and the Puli's coat does not grow continuously in the same fashion as a corded Poodle's coat once the cords are formed.

Possibly the Puli's ancestors are ancient Hungarian shepherd dogs. Travelers brought the Puli with them to the Carpathian basin, to help organize the flocks and herd the stallions of the area. Large Komondor or Kuvasz were used for guarding the flock. The Puli was also a suitable guard for flock protection but was primarily used for herding the animals. Around the beginning of the 20th century, a real turning point for the breed came when it was rediscovered but no longer used much as a sheepdog; extensive shepherding was replaced by intensive farming. The Puli's role was reduced in the life of the flock. Although their traditional duty was kept, they started to fulfill jobs that were convenient in the circumstances of their owner: they became house dogs. After World War II, the breed became a less popular pet; even now, the breed has not been able to regain the popularity it previously enjoyed.

The U.S. Department of Agriculture imported four purebred Pulis in 1935 to Beltsville, Maryland as part of an experiment when trying to help American agriculturists concerned with the problem of herding dogs which sometimes killed the animals to which they had been entrusted to control. The Pulis were bred among themselves and crossed with the German Shepherd, the Chow Chow and perhaps with two Turkish sheepdogs which were quartered there at the time. On the tests given by researchers there, Pulis scored, on the average, between 75 and 85, where other herding breeds, scored in the range of 12 to 14. Because tests were inconclusive, they were never published. When WWII broke out, the Pulis were auctioned off to professional breeders, and, it is thought that, it is from these four dogs and their progeny that history of the Puli in the United States began.

Notable Pulis

In 1978, a Puli called Cinko Duda Csebi won the world exposition organized by the Fédération Cynologique Internationale. The Mexican-born dog was owned by breeder Roberto Hernández Ávalos.

The dog known as "The Auditor" is assumed to be a Puli.  It lived in the contaminated Berkeley Pit copper mine in Butte, Montana. Notable for being one of the few things that could live and thrive in such a place, in time it became a sort of mascot for the town. After The Auditor died, several memorials were erected celebrating its existence.

Facebook CEO Mark Zuckerberg has a white Puli named Beast.

In the 1960s, writer Harlan Ellison adopted a Puli named Ahbhu and wrote about him in the 1975 Hugo-winning novelette "The Deathbird" (part of the 1975 collection Deathbird Stories). In addition, Ahbhu appeared in the 1969 short story "A Boy And His Dog" as a predecessor to the main character's telepathic dog Blood.

American novelist T.C. Boyle used to own several Pulis and still has one. One of them, named "Kutya" (Hungarian for "dog"), is commemorated in his novel The Harder They Come.

Puli pictures

See also
 Hungarian dog breeds
 Dogs portal
 List of dog breeds

References

External links

Dog breeds originating in Hungary
Herding dogs
Hungarian words and phrases
FCI breeds
Rare dog breeds

Puli dog


Johan van Herck (* 24. Mai 1974 in Herentals) ist ein ehemaliger belgischer Tennisspieler.

Leben
Van Herck begann im Alter von sechs Jahren Tennis zu spielen. Er erreichte 1992 das Viertelfinale des Juniorenturniers der French Open. 1993 wurde er Tennisprofi und spielte zunächst auf der ATP Satellite Tour, um erste Weltranglistenpunkte zu erringen. Noch im selben Jahr spielte er sein erstes Match auf der ATP World Tour. 1994 erreichte er das Finale des Challenger-Turniers von Ostende und stand bei vier weiteren Turnieren im Halbfinale. Im darauf folgenden Jahr gewann er drei Challenger-Turniere und war infolgedessen erstmals in den Top 100 der Tennis-Weltrangliste notiert. Im Laufe seiner Karriere konnte er acht Turniere auf der Challenger Tour gewinnen. Seine größten Erfolge auf der ATP World Tour waren Halbfinalteilnahmen in Palermo, Kopenhagen und Delray Beach. Die höchste Notierung in der Tennis-Weltrangliste erreichte er 1997 mit Position 65 im Einzel sowie Position 291 im Doppel.

Sein bestes Einzelergebnis bei einem Grand-Slam-Turnier war das Erreichen der dritten Runde bei den French Open 1998, als er in seiner Erstrundenpartie den Weltranglisten-Vierten Greg Rusedski in drei Sätzen schlug.

Van Herck spielte zwischen 1995 und 1999 10 Einzel- sowie 2 Doppelpartien für die belgische Davis-Cup-Mannschaft. Seine Einzelbilanz war 7:3, hierbei gelangen ihm Siege über Jewgeni Kafelnikow, Thomas Enqvist und Cédric Pioline. Seine beiden Doppelpartien verlor er. Seit 2012 ist er Teamkapitän der belgischen Mannschaft.

Turniersiege

Einzel

Weblinks

Davis-Cup-Spieler (Belgien)
Belgier
Geboren 1974
Mann

Johan van Herck


ග්ලැඩියේටර්
 රොබින් හුඩ්
 අ බියුටිෆුල් මයින්ඩ්
 ද නයිස් ගායිස්
 නෝවා
 අ ගුඩ් ඉයර්

රසල් ක්‍රෝ රඟපෑ චිත්‍රපටි


Safiye Ayla Targan (14 Temmuz 1917, İstanbul - 14 Ocak 1998, İstanbul), Türk Klasik Türk müziği sanatçısı.

Ailesi
1917'de İstanbul'un Kadırga semtinde dünyaya  geldi. Babası, Hicazîzade Hafız Abdullah Bey, annesi Suudi Arabistan'dan gelip küçük yaşta Osmanlı sarayına girmiş ve daha sonra çıkarılmış Seyyide Hanım'dır. Safiye Ayla'nın doğumundan önce babası Abdullah Bey,  üç yaşındayken ise annesi Seyyide Hanım yaşamlarını yitirdi. Kimsesiz kalan Safiye Ayla Sadabad Sarayı olarak inşa edilmiş Kağıthane'deki Çağlayan Darüleytamı'na bırakıldı ve ilkokulu bu kurumda bitirdi. I. dönem Bursa milletvekilliği yapan Şeyh Servet Efendi tarafından evlat edinildi ve Bursa Muallim Mektebi'ne kaydoldu. Okul yaşamı Bursa, Konya ve Adana'da çeşitli okullarda devam etti.

Sanatı
Müziğe küçük yaşta piyano çalarak başladı. Geçirdiği hastalıklar sonucu Muallim Mektebi'nden diploma alamadan ayrıldı ve  Eyüpsultan'da bir ilkokula öğretmen yardımcısı olarak atandı. Bu dönemde Eyyubi Mustafa Efendi ile tanıştı; ondan usul ve makam öğrendi. Ardından Yesari Asım Bey'den de müzik dersleri aldı.

İlk plağını 1930'da Columbia Plak Şirketi adına doldurdu. Yesari Asım Bey'in "Sevda Yaratan Gözlerin" ve "Bekledim de Gelmedin" şarkılarını seslendirdi. Kısa süre içinde meşhur oldu.

Darüttalim Musiki Heyeti'nin bir konserinde sahneye çıkan sanatçı, siyah önlükle sahneye çıkmasına maarif müfettişlerinin tepkisi nedeniyle bir süre sonra öğretmenlikten ayrıldı ve gazinolarda çalışmaya başladı. Hafız Ahmet Irsoy, Selahattin Pınar, Saadettin Kaynak ve Udi Nevres Bey'in müzik bilgilerinden yararlandı. Küçükçiftlik Parkı'nda ve Mulen Ruj Gazinosu'nda (1931) sahneye çıkan Ayla, assolistliğe yükseldi.

1932'de İstanbul Vali Yardımcısı Nuri Bey'in evinde verilen bir davette, Atatürk'ün huzurunda ilk kez şarkı söyledi ve kendisinin en beğendiği seslerden biri oldu. Mustafa Kemal Paşa adına düzenlediği konserde Sadettin Kaynak'ın Türk Kurtuluş Savaşı'nı konu alan "Yanık Ömer" adlı bestesini seslendirmiş ve konser sonunda Mustafa Kemal "Bu şarkının Batı müziği tarzında çok sesli düzenlemesinin güzel olacağını ifade etmişti. Atatürk'ün ölümünden sonra  onun vasiyeti yerine getirmek için girişimlerde bulunan Ayla, Muammer Sun'a orkestrasyonunu hazırlatıp Cumhurbaşkanlığı Senfoni Orkestrası eşliğinde çok sesli seslendirerek bant kaydını gerçekleştirdi.

Safiye Ayla,  sanat yaşamı boyunca başta İstanbul Radyosu olmak üzere Türkiye radyolarında sayısız konser verdi, beş yüzden fazla plak doldurdu. Doldurduğu plaklar satış rekorları kırdı. Büyük beğeni toplayan sesiyle ünü yurt sınırlarını aştı. Hüseyin Sadeddin Arel'in başkanlığı sırasında İstanbul Belediye Konservatuvarı İcra Heyeti'nde görev aldı.

Konservatuvar İcra Heyeti'nde çalışırken tanıştığı besteci Şerif Muhittin Targan ile 8 Nisan 1950 tarihinde evlendi. Evlilikleri 1967'de eşinin ölümüne kadar sürdü. Evlendikten sonra gazino sahnelerinden uzak kalan Ayla, ayda bir verdiği Saray Sineması Konserleri'nde dinleyicilerle buluştu. 1951'de başladığı bu konserleri 1974'e kadar sürdürdü. En son sahne konserini Atatürk'ün anısına Türk Kültürüne Hizmet Vakfı yararına 1987'de İstanbul AKM'de verdi.

Eserleri ölçüye uyarak, iyi bir diksiyonla, düzgün, aynı zamanda da coşkun, çekici bir tavırla okurdu. Sesindeki pürüzsüz akış en tiz perdelerde bile kaybolmazdı. Zamanın gözde şarkılarıyla fantezilerini olduğu kadar, Rumeli türküleriyle klasik örnekleri de içine alan repertuvarlarıyla geniş bir dinleyici kesimince çok sevildi.

"Seninle doğan güldür bu gönül" ve "Aşk yaprağına konarak koza öresim gelir" adlı iki de bestesi bulunan Safiye Ayla, 1942'de Rey Kardeşler'in "Alabanda" revüsünde Kraliçe Mimoza rolünü canlandırarak oyunculuk yapmıştır.

Ölümü ve vasiyeti
Sanatçı, 14 Ocak 1998'de, İstanbul 'da yaşamını yitirdi. Cenazesi Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedildi.

1968 yılında hazırladığı vasiyetname üzerine mal varlığının tamamı Türk Eğitim Vakfı'na bağışlanmıştır

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Discogs'ta Safiye Ayla
 Gazel: "Yârin bu kadar cevri gelir miydi hayâle"

Klasik Türk müziği şarkıcıları
1917 doğumlular
1998 yılında ölenler
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler
VikiProje Tarih kaynak bekleyen maddeler
20. yüzyıl kadın şarkıcıları

Safiye Ayla


Akşamdan kalmalık ya da mahmurluk, yüksek miktarda alkol tüketimini takiben yaşanan olumsuz belirtilerin tümü.

En bilinen belirtileri baş ağrısı, mide bulantısı, bitkinlik, ışığa ve sese duyarlılık ve susuzluktur. Hipoglisemi, dehidrasyon ve B12 vitamini eksikliği, akşamdan kalmalığı açıklamak üzere ortaya atılan nedenlerdir. Akşamdan kalmalık 12 ila 36 saat kadar sürebilir, 48 ila 72 saat sürdüğü hakkında raporlar da vardır.

Belirtiler
Akşamdan kalmalık çok sayıda belirtiyle ortaya çıkar: Dehidrasyon, yorgunluk, başağrısı, mide bulantısı, kusma, ishal, kesiklik, ateş, tükrük salgılamada artış, konsantrasyon bozukluğu, sıkıntı, huzursuzluk, ışığa ve sese duyarlılık, motor işlevlerde düzensizlik ve uyuma zorluğu. Belirtiler kişiden kişiye değişir ve genellikle içki tüketiminden birkaç saat sonra başlar. Akşamdan kalmalığın bilişsel kabiliyetleri etkileyip etkilemediği bilinmemektedir.

Tedavi

Muhtemelen etkili ilaçlar
 Asprin. Yatmadan önce alınan asetilsalisilik asit.
 B6 vitamini. Bazı araştırmalara göre akşamdan kalmalığa iyi gelir.

Halk hekimliği
Aşağıdaki maddeler tüketilmekle birlikte, geçerliliklerini gösteren bilimsel bir çalışma yoktur.

 Su içmek
 Alkol aldıktan sonra veya sabahı çorba, daha doğrusu; bol sirke sarımsaklı işkembe çorbası içmek.
 Boğa dikeni
 Maden suyu
 Dışkılamak (Defakasyon)
 Kusmak. Ne kadar çok alkol bedenden atılırsa beden o kadar çabuk iyileşir. Bu yöntem halk arasında bilinen en iyi yöntemlerdendir.
 Profesyonel masaj, refleksoloji ve diğer zehir atıcı yöntemler
 Ayran, özellikle yayık ayranı
 Cinsel ilişki veya mastürbasyon, endorfin salgılattığı için akşamdan kalmalığı tedavi edebilir.
 Kahve veya kafeinli içecekler özellikle Türk kahvesi mideyi yatıştırır.
 Nikotin. Ancak sigara içmek bazı kişilerde akşamdan kalmalığın belirtilerini artırabilir.
 Domates
 Uzun bir bardakta karıştırılan iki yumurta, karabiber, tabasko sosu veya acı biber sosu ve cin çırpılarak içilir. Yumurtadaki sistin iyi gelebilir.
 Daha çok alkol almak, akşamdan kalmalık bir kesilme sendromu yarattığı için daha fazla alkol bu durumu çözer. Fakat bu kesinlikle tavsiye edilmez. Kısa bir süreliğine iyi gelebilir fakat bağımlılık etkisi yaratabilir.
 Deniz ürünleri yemek. Şili'de uygulanan bir tedavi yöntemi.
 Kola (Coca-Cola, Pepsi Cola, vs.). Kafein, kabarcıklar ve şekeri hazmetmek kolaydır. Düşük pH seviyesi, mide enzimlerine yardımcı olur, sakkaroz ise glükoneojenlerin inhibasyonunu telafi eder.
 Duş almak, art arda sıcak ve soğuk su dökünmek.
 Yatmadan kuşkonmaz yemek. Kuşkonmaz idrar sökücü olduğu için tavsiye edilir, ancak sık idrara çıkma kendi başına bir sorun olabilir.
 Ginseng çayı. Eğer işe yarıyorsa, antioksidan ve kan dolaşımını, özellikle kılcal damar dolaşımını artırması sayesinde olabilir.

Kaynakça

Alkolizm
Baş ağrıları

Akşamdan kalmalık


Die Dorfkirche Alt-Staaken,  Hauptstraße 12 im Berliner Ortsteil Staaken des Bezirks Spandau zählt zu den über 50 unter Denkmalschutz stehenden Dorfkirchen in Berlin. Von 1962 bis 1999 gehörte sie zum Kirchenkreis Falkensee, seitdem zum Kirchenkreis Spandau im Sprengel Berlin der Evangelischen Kirche Berlin-Brandenburg-schlesische Oberlausitz.

Geschichte
Staaken wurde erstmals am 26. März 1273 urkundlich erwähnt, als Heinrich und Arnold von Döberitz von ihrem Rittergut acht Hufen in Staaken dem 1239 gegründeten Kloster der Benediktinerinnen in Spandau übereigneten. Seit 1295 unterstand das Dorf Staaken der Stadt Spandau. Einige Rechte – so das Kirchenpatronat – blieben beim Kloster der Benediktinerinnen (acht Hufen) und von 1420 bis zur Reformation beim Heilig-Geist-Spital (zwölf Hufen).

Im Jahr 1308 wird Staaken als "Pfarrdorf" bezeichnet, muss also zu diesem Zeitpunkt schon eine Kirche besessen haben, vermutlich aus Holz oder Fachwerk. Über ihr Aussehen ist nichts Näheres bekannt. Nach einem Dorfbrand im Jahr 1433 wurde sie als Feldsteinkirche zwischen 1436 und 1442 neu errichtet.

Als Folge der Reformation wurde 1560 die Dorfkirche der nun lutherisch gewordenen Gemeinde zur Filialkirche von St. Nikolai in Spandau. 1893 wurde sie wieder zur eigenständigen Pfarrkirche.

Pfarrer Johannes Theile (1892–1964), der von 1927 bis 1958 als Pfarrer in Staaken amtierte, geriet mehrfach in Konflikte mit dem Nationalsozialismus, weil er sich offen für Verfolgte des Nazi-Regimes einsetzte. Er war enger Vertrauter von Superintendent Martin Albertz, für den er "geschliffen und geschickt" Eingaben formulierte. In der Gemeinde Staaken-Dorf hatte Theile großen Rückhalt; die Bekenntnisgemeinde beschloss am 15. März 1935, die Leitung der Bekennenden Kirche als rechtmäßige Kirchenleitung anzuerkennen. 1934 zeigte sich Johannes Theile aus Solidarität mit anderen, von der Amtskirche verwarnten Pfarrern selbst bei der Kirchenleitung an, 1937 wurde er einige Wochen inhaftiert, weil er eine verbotene Kollekte abhielt. Ab 1942 führte der Gemeindediakon Otto Drephal einen Kleinkrieg gegen Johannes Theile; Drephal konnte sich letztlich nicht durchsetzen, weil er durch unberechtigte Amtshandlungen und das Tragen von ihm nicht zustehender Amtstracht anfechtbar war.

Johannes Theile begleitete – wie sein katholischer Amtsbruder Pfarrer Georg Jurytko aus Gatow – von 1943 bis zum Kriegsende zahlreiche Soldaten auf dem Weg zur Hinrichtung und betreute die Hinterbliebenen. Er war zunächst auf dem Friedhof In den Kisseln beerdigt und wurde 2002 auf den Alt-Staakener Friedhof umgebettet.

Im Jahr 1951 wurde Staaken im Rahmen eines Gebietsaustausches geteilt. Der westliche Teil kam im Austausch gegen ein von den Briten zum Ausbau des Flugplatzes Gatow benötigtes Gebiet zum Kreis Nauen der DDR. Staaken war nun durch eine Grenze geteilt, die Dorfkirche lag in dem von der DDR verwalteten Gebiet. Für die Bewohner West-Berlins war sie unzugänglich, den Bewohnern von West-Staaken diente sie jedoch weiterhin als Gemeindekirche. Seit der Öffnung der innerdeutschen Grenze im November 1989 steht die Kirche wieder allen Besuchern offen.

Der östliche, zu Westberlin gehörende Teil Staakens wuchs durch Zuzüge ab 1960 stark an. Für die Evangelischen wurde ab 1961 am Brunsbütteler Damm 312 ein Gemeindezentrum errichtet, die dortige Zuversichtskirche wurde 1966 eingeweiht. In der Satellitenstadt Heerstraße Nord wurde 1971 eine weitere Kirche im Gemeinwesenzentrum eingeweiht. Die Kirchengemeinden der Dorfkirche Alt-Staaken, der Zuversichtskirche und die Evangelische Gemeinde Heerstraße Nord wurden am 1. Mai 1999 zur Evangelischen Kirchengemeinde zu Staaken zusammengeschlossen.

Baubeschreibung

Die etwas vom rechten Winkel abweichende spätgotische Saalkirche von 15,20 Meter Länge und 8,55 Meter Breite wurde 1436–1438 unter Verwendung der Grundmauern des Ursprungsbaus neu gebaut, mit einer gewölbten Sakristei auf der Nordseite, die im 17. Jahrhundert wieder abgerissen wurde. Der damalige Zugang wurde mit Backsteinziegeln zugesetzt. Auch die Umrahmung der Tür war aus diesem Material gearbeitet, wie vermutlich die ganze Sakristei. Die Außenwände der Dorfkirche bestehen im Sockelbereich aus ungequaderten Feldsteinen unterschiedlicher Größe und darüber aus Backsteinziegeln. Dieses Baumaterial ist heute unter Putz verborgen, aber an einigen Stellen der Nordwand freigelegt. Der einfache, flach gedeckte Saal ohne jegliche Differenzierung, d. h. ohne Chor und Apsis, ist der älteste Typ des christlichen Sakralbaus und bei Dorfkirchen am weitesten verbreitet. Er ist ostwestlich ausgerichtet.

Die Dorfkirche erhielt 1558 auf Veranlassung der Staakener Kirchenvorsteher einen Glockenturm, der vom Baumeister Boeldicke vom Stresow errichtet wurde. Der quadratische Turm im Westen steht nicht axial, sondern fluchtet mit seiner Südwand mit der des Kirchenschiffs. Im Jahre 1712 wurde die Dorfkirche in barockem Stil umgebaut. Der baufällig gewordene Turm wurde abgerissen und ein neuer als Mauerwerksbau auf dem alten Fundament errichtet. Bedeckt ist der verbretterte Turm mit einem Pyramidendach. Aus dem gleichen Jahr 1712 ist der als Leichenhaus gedachte Anbau der Südseite, der heute als Sakristei dient. 1729 erhielt der Turm eine Uhr; sie kostete 72 Taler. 1770 fand eine Renovierung der Kirche statt. Bei der 1837 erfolgten klassizistischen Umgestaltung wurden die Mauern des Schiffs zur Aufnahme von Emporen erhöht und verputzt. Das Kirchenschiff erhielt große Segmentbogenfenster.

Ausstattung

Alte Inventarstücke von 1837, wie Leuchter, Altarkreuz und Taufbecken aus Gusseisen, werden noch heute genutzt. Der geschnitzte Altar, Anfang des 16. Jahrhunderts entstanden, wurde 1896 an das Märkische Museum verkauft. Die Figuren der Maria auf der Mondsichel, der Maria Magdalena und zweier Jünger sind erhalten geblieben.

Der klassizistische Umbau hatte bis 1962 Bestand. Danach erlebte die Dorfkirche eine Umgestaltung unter den Aspekten einer "neuen Sachlichkeit". 1970 wurden die zwei seitlichen Emporen wieder beseitigt, die Orgelempore blieb erhalten. Orgel und Kanzel wurden entfernt. 1992 bekam die Dorfkirche wieder eine kleine Orgel. Ihre Disposition kann hier eingesehen werden. Erst in den Jahren 2000–2002 erfolgte eine umfassende Renovierung und Neugestaltung.

Von den drei Fenstern an der Ostwand war das mittlere zugemauert gewesen. Nunmehr wurden die zwei seitlichen Fenster verschlossen und das den einen Endpunkt der Ost-West-Achse der Kirche bildende Fenster zwischen ihnen wurde wieder geöffnet, um die liturgische Mittelachse der Kirche wiederherzustellen.

Wandgemälde
Der Berliner Maler Joachim Bayer (* 1950) schuf 2002 nach Entwürfen des italienischen Künstlers Gabriele Mucchi und einem Konzept von Pfarrer Norbert Rauer die Wandmalerei Versöhnte Einheit im Stil des Neuen Realismus. Unter dem Bild des gekreuzigten Christus sind zwölf historische Persönlichkeiten versammelt, die im 16. Jahrhundert bei der Erneuerung der Kirche und des Weltbildes eine wichtige Rolle gespielt haben und Reformation und Gegenreformation verkörpern:
 Nikolaus Kopernikus mit einem astrologischen Spiegel,
 der Reformator Ulrich Zwingli mit der Zürcher Bibel,
 Johannes Calvin, der auf den Gekreuzigten weist,
 der Gründer des Jesuitenordens Ignatius von Loyola mit seinem Exerzitienbuch,
 der englische Staatsmann und Philosoph Thomas Morus mit einem Zepter,
 Luthers Ehefrau Katharina von Bora (an der Stelle unter dem Kreuz, an der häufig Maria dargestellt ist),
 Martin Luther als Mönch mit dem Neuen Testament (an der Stelle des Johannes),
 Thomas Müntzer mit seinem deutsch-evangelischen Messbuch,
 der Theologe Johannes Bugenhagen als Beichtvater mit violetter Stola und Kelch,
 Philipp Melanchthon mit der Confessio Augustana,
 der Maler Lukas Cranach mit Stift und Skizzenblock,
 der Humanist Erasmus von Rotterdam mit seinem Novum Testamentum.

Kanzel

Ein Tischler rekonstruierte 1995/96 die Kanzel von 1648 auf dem alten Kanzelfuß und fügte die alten Kanzelbilder wieder ein. Die Kanzeluhr aus dem 16. Jahrhundert wurde wiederhergestellt.

Glasarbeiten
Vor dem wieder geöffneten Fenster – es ist aus geschichtetem, im Fusingverfahren hergestellten Glas – steht das Kruzifix. Der Altarfuß besteht ebenfalls aus solchem Glas. Das Schichtglas soll die Brüche in der Geschichte des Ortes, der Gemeinde und der Kirche symbolisieren.

Literatur
 (chronologisch geordnet)

 Günther Kühne, Elisabeth Stephani: Evangelische Kirchen in Berlin. Berlin 1978.
 Kurt Pomplun: Berlins alte Dorfkirchen. Berlin 1962, 6. Aufl. 1984.
 Hans-Jürgen Rach: Die Dörfer in Berlin. Berlin 1990.
 Markus Cante: Kirchen bis 1618. In: Berlin und seine Bauten, Teil VI: Sakralbauten. Hrsg.: Architekten- und Ingenieur-Verein zu Berlin, Berlin 1997, S. 347.
 Georg Dehio: Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler. Band Berlin. München/Berlin 2006, S. 444, ISBN 3-422-03111-1.
 Die Dorfkirche Alt-Staaken. Versöhnte Einheit. Schnell & Steiner, Regensburg 2014, Schnell, Kunstführer Nr. 2840, hrsg. im Auftrag des Freundeskreises der Dorfkirche Alt-Staaken e. V., Text: Norbert Rauer in Zusammenarbeit mit Andreas Kalesse

Weblinks

 Evangelische Kirchengemeinde zu Staaken
 Dorfkirche Alt-Staaken
 Freundeskreis der Dorfkirche Alt-Staaken e. V.

Einzelnachweise

Staaken
Berlin-Staaken
Baudenkmal in Berlin
Gotisches Bauwerk in Berlin
Staaken
Berlin Staaken
Berlin
Berlin Staaken
Berlin-Staaken

Dorfkirche Staaken


Jan Klaassens (født 4. september 1931, død 12. februar 1983) var en hollandsk fodboldspiller (venstre midtbane).

Klaassens spillede hele 57 kampe for Hollands landshold, hvori han scorede ét mål. Han debuterede i en venskabskamp mod Danmark i martsr 1953, mens hans sidste landskamp var en EM-kvalifikationskamp mod Luxembourg i september 1963.

På klubplan spillede Klaassens hele sin 19 år lange karriere i hjemlandet, hvor han repræsenterede henholdsvis VVV-Venlo og Feyenoord. Han vandt to hollandske mesterskaber med Feyenoord og én pokaltitel med Venlo.

Titler
Æresdivisionen
 1961 og 1962 med Feyenoord

KNVB Cup
 1959 med VVV-Venlo

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Holland
Fodboldspillere fra VVV-Venlo
Fodboldspillere fra Feyenoord Rotterdam

Jan Klaassens


A fosforibosilformilglicinamidina ciclo-ligase (AIR sintetase ou FGAM ciclase) é a quinta enzima que participa na síntese de novo dos nucleotídeos de purina. Catalisa a reação na qual a 2-(formamido)-N1-(5-fosfo-β-D-ribosil)acetamidina (também chamado formilglicinamida-ribonucleotíde, FGAM) é convertida em 5-amino-1-(5-fosfo-β-D-ribosil)imidazol (conhecido também como 5-aminoimidazol ribonucleotídeo, AIR).

ATP + 2-(formamido)-N1-(5-fosfo-β-D-ribosil)acetamidina  ADP + 5-amino-1-(5-fosfo-β-D-ribosil)imidazol + fosfato +

Esta reação fecha sobre si mesma a cadeia de FGAM para produzir um anel imidazol de cinco membros, que logo formará o núcleo das purinas. A AIR sintetase catalisa a transferência do oxigênio do grupo formila até o fosfato inorgânico.

O mecanismo é sequencial, a ATP se une à enzima em primeiro lugar e o ADP é o último a ser liberado. A hidrólise de ATP é utilizada para ativar o oxigênio do grupo amida com o objetivo de que o nitrogênio lhe efetue um ataque nucleofílico. Nos seres humanos, e em muitos outros organismos esta atividade catalítica está contida dentro do polipéptido chamado proteína adenosina-3 biossintética de purina trifuncional.

Nomenclatura

O nome sistemático desta classe de enzimas é 2-(formamido)-N1-(5-fosforibosil)acetamidina ciclo-ligase (formadora de ADP). Outros nomes de uso comum poden ser: AIR sintetase, 5'-aminoimidazol ribonucleotídeo sintetase, 2-(formamido)-1-N-(5-fosforribosil)acetamidina ciclo-ligase (formadora de ADP), fosforribosilaminoimidazol sintetase, e fosforribosilformilglicinamidins ciclo-ligase.

Síntese de purinas

As purinas são um dos dois tipos de bases heterocíclicas nitrogenadas, as quais, por sua vez, são um dos três componentes dos nucleotídeos que formam os ácidos nucleicos. A síntese das purinas pode ser realizada partindo praticamente do zero de novo; ou por meio de um mecanismo de reciclagem. A AIR sintetase forma parte da rota de síntese de novo. O primeiro passo desta rota metabólica começa com fosforribosil pirofosfato (PRPP) e o produto final é monofosfato de inosina (inosina monofosfato, IMP). O IMP, eventualmente, termina sendo convertido em AMP ou GMP. A estrutura do anel de purina vai sendo composto pela adição sucessiva de um ou dois átomos a um extremo do anel de ribose. A via de síntese de novo se encontra muito conservada na maioria dos organismos.

AIR sintetase de feijão-frade

A AIR sintetase é encontrada tanto en mitocondrias como em plastos; a forma mitocondrial possui 5 aminoácidos a mais que a forma plastidial. No feijão-frade (Vigna unguiculata) a enzima é codificada por um único gene, apesar de existir em ambas as formas, plastidial e mitocondrial. Isso sugere que as diferentes versões da enzima podem ser derivadas de um único transcrito primário. Um estudo propõe que haja o controle estrito do gene pur5, o gene que codifica a AIR sintetase.

Ligases

Fosforibosilformilglicinamidina ciclo-ligase


A temporada de tufões no Pacífico de 1956 não tem limites oficiais; durou o ano todo em 1956, mas a maioria dos ciclones tropicais tende a se formar no noroeste do Oceano Pacífico entre junho e dezembro. Essas datas delimitam convencionalmente o período de cada ano em que a maioria dos ciclones tropicais se forma no noroeste do Oceano Pacífico.

O escopo deste artigo é limitado ao Oceano Pacífico, ao norte do equador e a oeste da Linha Internacional de Data. As tempestades que se formam a leste da linha de data e ao norte do equador são chamadas de furacões; veja a temporada de furacões de 1956 no Pacífico. As tempestades tropicais formadas em toda a bacia do Pacífico Ocidental receberam um nome do Fleet Weather Center em Guam.

Sistemas

Um total de 39 ciclones tropicais ocorreram na Bacia do Pacífico Ocidental. De todos os 39 ciclones tropicais ocorridos, 23 atingiram a força da tempestade tropical, 15 atingiram a força do tufão, e 3 atingiram a força do super tufão. O resto das tempestades, tais como depressões e tempestades tropicais não numeradas e sem nome, são apenas classificadas pela CMA, enquanto a JMA é por vezes rara antes dos anos sessenta - setenta.

Tufão Sarah

O tufão Sarah formou-se a uma latitude baixa a 21 de março e tomou um rumo geralmente noroeste. No dia 31 à medida que se aproximava das ilhas filipinas, abrandou e em seguida inverteu a sua direção, dissipando-se a 4 de abril.

Tempestade Tropical 02W

A Tempestade Tropical 02W formou-se a 10 de abril. Atingiu as Filipinas como uma depressão tropical. Avançou para oeste, atingindo Vietname, dissipando-se a 15 de abril.

Tufão Thelma

A 16 de abril, Thelma formou-se perto do local de formação do tufão Sarah. Thelma atingiu as Ilhas Filipinas a 21 de abril e passou perto de Formosa a 23 de abril, tendo depois atingido o Japão. A Central Meteorológica da Frota dos EUA em Guam parou de seguir Thelma a 25 de abril.

Tempestade Tropical 04W

Tufão Vera

Tufão Wanda

Uma depressão tropical desenvolveu-se a sudoeste de Guam em 25 de julho. Movia-se de norte para nordeste, passando a leste das Marianas do Norte. Em 27 de julho, intensificou-se para uma tempestade tropical e foi designada Wanda. No mesmo dia, a tempestade virou-se mais para oeste, conduzida pela crista subtropical a norte. O vento fraco e as águas quentes permitiram que Wanda se intensificasse constantemente, evoluindo para um tufão intenso enquanto em 30 de julho, os aviões de reconhecimento registaram uma pressão mínima de , e os ventos de pico foram estimados em 295 km/h (185 mph). Depois de passar pelas Ilhas Miyako, Wanda enfraqueceu ligeiramente e atravessou o Mar da China Oriental. Em 1 de agosto, o tufão fez um desembarque na China Oriental perto de Zhoushan, Zhejiang, produzindo uma pressão de ; esta foi a pressão mais baixa registada na China a partir de um ciclone tropical. Wanda enfraqueceu lentamente enquanto progredia através da China, dissipando-se em 5 de agosto.

Taipé em Taiwan registou } de chuva durante três dias, enquanto o tufão passou para o norte. Ao longo da costa de Zhejiang, Wanda produziu uma onda de tempestade de } que destruiu 465 muralhas e 902 barcos. A tempestade também inundou campos de cultivo, destruindo 20.380 toneladas de trigo. Através de Zhejiang, 2,2 milhões de casas e 38,5% das estradas principais foram danificadas durante a tempestade. A nível nacional, Wanda matou 4.935 pessoas e feriu 16.617 outros.

Tufão Amy

Tempestade Tropical 08W

Tufão Babs

Tufão Charlotte

Tufão Dinah

O tufão Dinah foi formou-se a 25 de agosto. A tempestade aumentou rapidamente antes de atingir o norte de Taiwan. O tufão fez um desembarque em Fujian antes de virar através da China e Coreia do Norte. Desapareceu sobre a União Soviética/Rússia a 5 de Setembro.

Tufão Emma

Emma foi um tufão poderoso que trouxe ventos de  e  de chuva a Okinawa (então território americano das Ilhas Ryukyu) e Coreia do Sul. Emma deixou 77 pessoas mortas e mais de 8 milhões de dólares (1956 USD) em prejuízos.
Formada a partir de uma perturbação tropical perto das Ilhas Marianas, Emma virou-se para sudoeste antes de ganhar o estatuto de tufão a 3 de setembro. Emma voltou então a aparecer após alcançar o estatuto de categoria 3. Movendo-se para oeste-noroeste, Emma atingiu um pico de intensidade de  ao contornar Okinawa. Emma também escovou a Coreia do Sul e Kyushu como um forte tufão de categoria 3. Em Kyushu, Emma trouxe  de chuva que causou extensas inundações com 34 pessoas mortas e milhares sem abrigo. Na Coreia do Sul, Emma afundou dezenas de navios e naufragou casas e edifícios. No total, 42 pessoas estavam mortas e 35 desaparecidas, a maioria delas eram pescadores. Em Okinawa, a maioria dos alertas com a frente de tufão estavam a escolher evacuar ou aparafusar as persianas de tempestade e a arrumar equipamento de luz. Uma forte corrente de escape tinha esmagado os soldados e todos os onze fuzileiros navais morreram afogados. Quando Emma atingiu Okinawa, trouxe rajadas de  que rasgaram as pistas e esmagaram os hangares. As fortes chuvas trouxeram inundações que danificaram casas e edifícios. Um total de 1.059 milímetros caiu na Base Aérea de Kadena em 21 horas no dia 8 de setembro. A ilha de Okinawa território dos Estados Unidos foi duramente atingida por Emma. Numerosos aviões, pistas de descolagem e quartéis foram danificados. A Emma deixou a ilha destroçada, deixando 8 milhões de dólares americanos (1956 dólares americanos em danos). Emma dissipou-se então a 11 de setembro. Emma foi um dos vários tufões que causaram danos significativos a Okinawa durante meados da década de 1950.

Tufão Freda

Freda atingiu Taiwan e a China. Os seus remanescentes espalharam-se até às ilhas do Alasca.

Tufão Gilda

Tufão Harriet

Harriet formou-se a 19 de setembro. Foi um tufão moderadamente poderoso que trouxe ventos fortes e de  ao Japão. O tufão destruiu 600 edifícios e matou 38 pessoas. Harriet atravessou então o Mar do Japão antes de fazer um segundo desembarque na Coreia do Sul. Ali, a tempestade trouxe fortes chuvas e ventos rajados antes de se dissipar a 27 de setembro. Harriet matou 53 pessoas e deixou 50 milhões de dólares (1956) de prejuízos.

Tufão Ivy

Tufão Jean

Tempestade Tropical 18W

Tufão Karen-Lucille

Tufão Mary

Mary foi um tufão de curta duração que nunca afectou a terra.

Tufão Nadine

Nadine foi um tufão que parou e depois enfraqueceu, Nadine nunca chegou a terra.

Tufão Olive

O tufão Olive atravessou as Filipinas como um furacão.

Tufão Polly

A última tempestade da época, Polly formou-se a 7 de dezembro. Atingiu o seu pico de intensidade com ventos de 105 mph. Fez landfall nas Filipinas como um tufão de categoria 2, o que levou a Polly a enfraquecer para uma tempestade tropical e a dissipar-se. Nas Filipinas, Polly trouxe ventos de 105 mph e chuvas de 11 polegadas nas Filipinas em 8 de dezembro. O tufão matou 79 pessoas e deixou 2,5 milhões de dólares (1956 dólares) em prejuízos.

Nomes das tempestades
Estes são os nomes utilizados em 1956. Este é o mesmo utilizado na época de 1952, com excepção de Jean, Lucille e Nadine que substituíram Jeanne, Lois e Nona.

Ver também

 Temporada de furacões no Pacífico de 1956
 Temporada de furacões no oceano Atlântico de 1956
 Temporada de ciclones no Índico Norte de 1956
 Ciclone na região da Austrália: 1953–56 1956–57
 Temporadas no Pacífico Sul: 1954–56 1956–57
 Temporada no Oceano Índico Sudoeste: 1954–56 1956–57

Referências

Ligações externas

1956
1956
1956 WPAC

Temporada de tufões no Pacífico de 1956


NGC 5925 est un amas ouvert situé dans la constellation de la Règle. Il a été découvert par l'astronome écossais James Dunlop en 1826.

NGC 5925 est à  du système solaire et les dernières estimations donnent un âge de 250 millions d'années. La taille apparente de l'amas est de 20 minutes d'arc, ce qui, compte tenu de la distance et grâce à un calcul simple, équivaut à une taille réelle d'environ 20 années-lumière.

Selon la classification des amas ouverts de Robert Trumpler, cet amas renferme entre 50 et 100 étoiles (lettre m) dont la concentration est moyennement faible (III) et dont les magnitudes se répartissent sur un petit intervalle (le chiffre 1).

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du NGC

Liens externes

 NGC 5925 sur le site du professeur C. Seligman

5925
Constellation de la Règle
Amas ouvert
Objet céleste découvert en 1826
Objet céleste découvert par James Dunlop

NGC 5925


Grand Moff Wilhuff Tarkin, Star Wars'un dördüncüsü A New Hope filminde artık her şey tamamen Galactic Empire'nin kontrolünde. Tarkin Klon Savaşları döneminde General Piell'in komutasında yüzbaşıdır. Peter Cushing'in canlandırdığı karakter. İlk Ölüm Yıldızı'nın İmparator'dan sonra (Darth Vader'da bir rütbe yok) en ileri geleni. Karizması ve askeri yetenekleri geliştiği ve hatta Darth Vader'ı bile gölgede bırakabilen davranışları ile Büyük Moff unvanını almıştır. Kendine yakın askerleri bile Darth Vader'dan kurtarabilen bir şahsiyettir ki Amiral Motti olayı buna güzel bir örnektir. En büyük kusuru ise aşırı kibirli olmasıdır. İşte bu kibir kendisinin de bulunduğu I. Ölüm Yıldızı'nın yok olmasına neden olmuştur. I. Ölüm Yıldızı yok olduğunda kendisi içinde can vermiştir.

Dış bağlantılar

Yıldız Savaşları karakterleri
Kurgusal valiler
Kurgusal katiller
Kurgusal askerler
1977'de tanıtılan kurgusal karakterler
Erkek film karakterleri

Grand Moff Tarkin


Amalie Grøn Hansen (født den 30. oktober 1996 i Fredericia) er en dansk håndboldspiller, der spiller for HH Elite i Damehåndboldligaen. Hun har tidligere spillet flere sæsoner i Skanderborg Håndbold, både som senior- og ungdomsspiller. Fra 2016 til 2021, spillede hun for Viborg HK.

Grøn fik sin officielle debut på det danske B-landsholdet den 17. april 2016 mod , under ledelse af Allan Heine. Hun var også med til at vinde guld, ved U/19-VM 2016 i Rusland. Hun stod noteret for i alt 20 mål, under VM-turneringen.

Hun skiftede i sommeren 2021, på en etårig kontrakt med HH Elite.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Danmark
Håndboldspillere fra Viborg HK
Håndboldspillere fra HH Elite
Håndboldspillere fra Skanderborg Håndbold

Amalie Grøn Hansen


Çekicilik, bir ahşap oymacılığı sanatıdır. Özellikle Amasra'da, bölgede yetişen ağaçlardan elverişli olanların el tezgâhlarında oyulması, işlenmesi ile küçük ev ve hediyelik eşya yapılır. Zanaatkârların toplandığı Çekiciler Çarşısı Amasra'nın önemli merkezlerinden biridir. Bu çarşıda yöreye özgü tahta kaşık, çatal, havan ve salata tabağı türü eşya satılmaktadır.

Halk sanatları

Çekicilik


Petar Marjanović, né 1992, est un journaliste suisse, actuellement reporter politique et journaliste au Palais fédéral pour watson.ch.

En 2012, Marjanović a atteint une notoriété nationale lorsqu'il a pu, avec le directeur de Politnetz.ch Thomas Bigliel, prouver que le Conseil des États avait commis plusieurs erreurs dans le déroulement de la votation. Cette recherche a conduit la petite chambre du parlement suisse à devenir « la risée de la nation » et à introduire plus tard un système de vote électronique sous la pression publique. Dans un éditorial, le Neue Zürcher Zeitung a qualifié la recherche de Marjanović de « symbole de toute la législature 2011-2015 ». En 2021, le magazine professionnel Schweizer Journalist lui a décerné le titre de « Journaliste de l'année » dans la catégorie « Newcomer ».

Notes et références

Liens externes

 Site web personnel

Naissance en décembre 1992
Journaliste suisse

Petar Marjanović


Torres Novas  Belediyesi, Portekiz'in Centro bölgesine bağlı Médio Tejo altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 17 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Alcorochel
 Assentis
 Brogueira
 Chancelaria
 Lapas
 Meia Via
 Olaia
 Paço
 Parceiros de Igreja
 Pedrógão
 Riachos
 Ribeira Branca
 Salvador
 Santa Maria
 Santiago
 São Pedro
 Zibreira

Portekiz'in belediyeleri
Médio Tejo

Torres Novas


Jefferson est une ville du comté de Grant, dans l'État d'Oklahoma, aux États-Unis. En 2010, elle compte une population de douze habitants.

Démographie
Lors du recensement de 2010, la ville comptait une population de douze habitants, tandis qu'en 2019, elle est estimée à huit habitants.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Comté de Grant (Oklahoma)
Town en Oklahoma

Jefferson (Oklahoma)


14412 Wolflojewski este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
14412 Wolflojewski este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Tautenburg de Lutz Dieter Schmadel și Freimut Börngen. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,28 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 4,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 14001-15000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

14412 Wolflojewski


Grevskabet Hoya (tysk: Grafschaft Hoya) var et grevskab i Det tysk-romerske rige. Dets område lå i den centrale del af den nuværende tyske delstat Niedersachsen midtvejs mellem Hamborg og Bremen. Den nuværende samtgemeinde Grafschaft Hoya har sit navn fra Grevskabet Hoya.

Hoya opstod som et middelalderligt grevskab i begyndelsen af 1100-tallet. Grevskabet blev regeret af medlemmer af Huset Hoya og var fra 1345 til 1497 delt i to linjer, en i Nienburg og en i Hoya. Grev Jobst 2. konverterede til Martin Luthers lære og indledte Reformationen i 1523. Ved Huset Hoyas uddøen i 1582 blev grevskabets territorium delt mellem Fyrstendømmet Lüneburg, Fyrstendømmet Calenberg og Landgrevskabet Hessen-Kassel.

Hoya
Hoya
Hoya

Grevskabet Hoya


El barrio Villa Belgrano es un barrio de la ciudad de Córdoba, en Argentina. Se ubica en la zona noroeste y es uno de los barrios más grandes en cuanto a superficie.

Sus límites oficiales los marcan el río Suquía por el sur y el este; la avenida Recta Martinoli por el norte; y por el oeste calle Heriberto Martínez.

De manzanas largas, el barrio posee unas 87 manzanas. El barrio a la vez está dividido en otros "sub-barrios" que no están reconocidos oficialmente y catastralmente por el Municipio. Ellos reciben el nombre de Vilanova, Costa Belgrano, Parque Modelo y La Pequeña. Está situado cerca de importantes centros comerciales tales como Dinosaurio Mall, Córdoba Shopping y Villa Rivera Indarte.

Cercano al barrio, se encuentra el Aeropuerto Internacional Ingeniero Ambrosio Taravella a 11km (14 minutos aprox) y el   Estadio Mario Alberto Kempes.

Es un barrio residencial de los estratos socio-económicos altos. Es una zona que está caracterizada por sus terrenos de grandes extensiones y gran valor económico, así como también una gran cantidad de árboles y forestación. Tiene un importante área comercial (Av. Gauss y Recta Martinolli) que cuenta sobre todo con restaurantes, bares y locales de ropa de marcas reconocidas, entre otros.

Transporte
Las líneas de colectivos que unen el barrio y alrededores con otros sectores de la ciudad son:

Galería

Referencias
 Nomenclador Cartográfico. 27° edición 2010/2011. Comercio y Justicia Editores.
 Skyscrapter City.

Villa

Barrio Villa Belgrano (Córdoba)


سمسم هي قرية فلسطينية، تقع على بعد 15 كيلومتر (9.3 ميل) إلى الشمال الشرقي من غزة.
ربط القرية طرق ممهدة بالقرى المجاورة مثل دير سنيد وبرير ونجد وهوج وبيت جرجا ودمرة. يمر بطرف سمسم الجنوبي وادي الشقفات أحد روافد وادي هربيا الذي يرفد وادي الحسي المتجه غرباً نحو البحر المتوسط.

مساحة أراضي القرية 16797 دونمًا، وقدر عدد السكان في عام 1945 بنحو 1.290 نسمة. وقد أخليت من سكانها فقط قبل اندلاع حرب 1948 بين العرب وإسرائيل. يوم 12 مايو عام 1948، طردت القوات الإسرائيلية ما قبل الدولة القرويين، جنبا إلى جنب مع تلك القرية المجاورة نجد.

الواردة سمسم اثنين من المواقع الأثرية المعروفة محليا باسم على الرأس (وهذه الأخيرة التي تحتوي على المقبرة الرومانية).

في كتيب المسافرين في سوريا وفلسطين (1858)، ويصف يوشيا ليزلي بورتر القرية كما يقف «وسط بستان القليل من الأشجار، وعن الشمال 1/4 ميل من الطريق.» كارل كتاب بيديكير ورفاقه في السفر الكتابة في عام 1894 هي أكثر تحديدًا، مشيرًا إلى أن القرية تقع في بستان الزيتون والتبغ والسمسم التي هي المحاصيل الرئيسية المزروعة هناك.

التاريخ
في 1596م، كان سمسم جزءا من الإمبراطورية العثمانية، النواحي (الناحية) من غزة تحت لواء (حي) من غزة، وكان عدد سكانها 110. وكانت تؤدي الضرائب على عدد من الغلال كالقمح والشعير وأشجار الفاكهة، وكذلك على الماعز وخلايا النحل.

في أواخر القرن التاسع عشر، كان يحيط به الحدائق سمسم. وكان جيدا، وحوض سباحة، وبستان الزيتون التي كانت مزروعة في الشمال.

أعلام
 جميل المجدلاوي

مراجع

قرى فلسطين
قرى فلسطينية أخليت من سكانها في الحرب العربية الإسرائيلية 1948
قرى فلسطينية أخليت من سكانها قبل الحرب العربية الإسرائيلية 1948
قضاء غزة

سمسم (قرية)


I Feel Pretty er en amerikansk film fra 2018 skrevet og instrueret af Abby Kohn og Marc Silverstein.

Medvirkende
 Amy Schumer som Renee Bennett
 Michelle Williams som Avery LeClaire
 Emily Ratajkowski som Mallory
 Rory Scovel som Ethan
 Aidy Bryant som Vivian
 Busy Philipps som Jane
 Naomi Campbell som Helen
 Lauren Hutton som Lily LeClaire
 Tom Hopper som Grant LeClaire
 Adrian Martinez som Mason

Eksterne henvisninger

Komediefilm fra USA
Amerikanske film fra 2018

I Feel Pretty (film)


Fibula mare este una dintre podoabele de corp care fac parte din Tezaurul de la Pietroasa, zis și Cloșca cu pui, descoperit în anul 1837 de către doi pietrari Ion Lemnaru și Stan Avram. Din cele 12 obiecte care au rămas după momentul descoperirii comorii pe Dealul Istrița, cele patru fibule, cea mare denumită de români Cloșcă, două de mărime mijlocie legate printr-un lănțișor și cea mică, denumite pui, sunt piesele cele mai remarcabile care s-au descoperit pe teritoriu României, ele fiind încrustate cu granate și smaralde.

Origini
După cum a rezultat din interogatoriile ce au fost luate în anul 1838 celor care au descoperit tezaurul de la Pietroasa, a reieșit că aceștia au găsit un număr de 22 de obiecte, vase de aur, bijuterii și două inele cu inscripții. Când au fost descoperite, obiectele erau învelite într-o masă neagră de origine necunoscută, probabil un material organic ca pielea sau cârpa cu care au fost acoperite înainte de a fi îngropate. Din cele 22 de piese s-au recuperat doar 12 obiecte. Dintre toate, doar cinci au fost lucrate doar din aur: cana sau ibricul (oenochoe), platoul sau talerul cel mare, frânt în patru, patera sau sinia, cea cu decor în relief cu o statuetă ce ține un pahar în mâini, colanul cu inscripție cu rune gotice și colanul simplu. Celelalte șapte piese: patru fibule, două vase poligonale și un colan, au fost împodobite cu pietre prețioase. Se presupune că cele zece obiecte pierdute au fost patru colane din care două cu pietre prețioase, unul cu inscripție, o fibulă mică presupusă a fi pereche cu cea care s-a păstrat,  o cană similară cu cana oenochoe, o pateră simplă nedecorată și două brățări cu pietre prețioase.

Cele 12 obiecte care au putut fi recuperate, au fost furate în anul 1875 de Dumitru Pantazescu-Popescu din Muzeul de Antichități din București. Ca urmare, colanul cu inscripție a fost tăiat cel puțin în patru bucăți de către argintarul Costache Constantinescu din București, caracterele runice înscrise fiind deteriorate până la a fi indescifrabile. Din fericire, Societatea Arundel a făcut la Londra, cu ceva vreme înaintea furtului, fotografii detaliate ale colanului, astfel încât astăzi, caracterele au putut fi reconstituite cu un grad relativ de exactitate.

Prin faptul că întreagul tezaur prezintă o calitate superioară a meșteșugului cu care au fost realizate obiectele care-l formează, cercetătorii sunt sceptici că acesta ar fi fost confecționat de populația indigenă. În anul 1879 când se înregistra una dintre primele lucrări privitoare la tezaur, Taylor  a speculat ideea că obiectele ar fi o parte din câstigurile pe care goții le-au obținut ca urmare a incursiunilor pe care le făceau în provinciile romane Moesia și Tracia (perioada 238 - 251). Există și o altă teză timpurie pe care a propus-o Alexandru Odobescu în anul 1889, teorie pe care a preluat-o și Constantin C. Giurescu în anul 1976. Aceasta l-a identificat pe Athanaric, regele vizigoților ca proprietar de drept al tezaurului, fiind presupusă dobândirea lui în conflictul pe care Athanaric l-a avut în anul 369 cu Împăratul roman Valens. Catalogul Goldhelm din anul 1994, a adus ipoteza că obiectele componente ale tezaurului ar fi putut fi și cadouri pe care unii conducători germanici le-ar fi primit de la liderii romani.

Descriere
Fibulele sunt o variantă mai sofisticată a acelor de siguranță sau a broșelor de astăzi. În antichitate erau obiecte de podoabă folosite pentru prinderea veșmintelor, astfel având și o utilitate practică. Cum sunt cele din tezaur, adesea ele deveneau adevărate bijuterii. În Imperiul Roman Târziu, caracteristicilor artistice li se alăturau valori simbolice, ca însemne imperiale sau de demnitate, făcând parte din costumația de ceremonie. Se pot vedea în acest sens portretele imperiale de pe monumentele sau monedele de la mijlocul secolului al IV-lea, unde hlamida imperială se prindea cu fibule rotunde de umărul drept. Acestea erau împodobite cu multe pandative și pietre prețioase mari. Fibula mare, cea mică și cele mijlocii, părți componente ale Tezaurului de la Pietroasa, sunt cele mai somptuoase creații ale Antichității târzii. Concepția, realizarea și modul de purtare a lor, sugerează o contopire a modelelor și a valorilor lumii barbare cu cele ale Imperiului Roman Târziu. Dacă fibula mare și cea mică, par mai degrabă să aparțină unui port masculin, fiind folosite pentru prinderea mantiei pe umărul drept ca un accesoriu vestimentar și totodată ca însemn de rang, fibulele mijlocii sunt folosite ca pereche, una pe fiecare umăr, în accesoriile vestimentare ale costumului feminin gotic din perioada migrațiilor, acest ultim fapt fiind confirmat de descoperirile funerare.

Fibula cea mare, căreia i s-a spus Cloșca, are o formă care sugerează un șoim. Înălțimea ei este de 27 cm, nesocotind lungimea lănțișoarelor, cu o lățime măsurată la 15 cm. Aproape toate pietrele prețioase care au împodobit-o în trecut, au căzut ca urmare a deteriorărilor la care a fost supusă din momentul descoperirii tezaurului de Ion Lemnaru și Stan Avram, trecând pe la comerciantul Anastase arnăutul (Verussi) care turtit-o, pe la Dumitru Pantazescu-Popescu care a furat tezaurului în anul 1875 din Muzeul de Antichități din București și prin incendiul de la același muzeu din Palatul Universității din București din anul 1884. După incendiu, fibula cea mare avea capul rupt la baza gâtului, pietrele căzute și despărțiturile dintre spațiile aferente poziționării și fixării pietrelor, turtite. Prin restaurarea pe care Paul Telge a realizat-o în anul 1884 la inițiativa regelui Carol I al României, au fost îndreptate principalele linii care definesc decorul și s-a reconstituit în argint partea lipsă a gâtului care s-a pierdut.

Corpul șoimului este format dintr-o placă puțin îndoită din aur ce imită linia arcuită a pieptului.Capul și gâtul au fost lucrate tubular, ele fiint sudate de placă. Pasărea este figurată cu aripile adunate și cu o coadă puțin răsfirată. Placa din care este format corpul are sudate alveole în care au fost fixate pietrele prețioase. Aripile au fost definite printr-o mulțime de alveole mărunte, care prin rețeaua care o formează, sugerează penele, toate alveolele fiind în trecut umplute cu sticlă roșie. În capul pieptului, fixată într-un cadru dreptunghiular, era o piatră mare, un caboșon oval, azi pierdut. Culoarea acestei pietre se presupune că era albastră sau violacee. Ea era înconjurată de multe pietre cabochon mici și mari. Cadrul era mărginit de un șir de pietre rotunde și patrate mai mari. Marginea de jos a fibulei era marcată, de asemenea, de pietre mari. Din toate pietrele și sticla roșie care împodobeau șoimul, s-au păstrat doar câteva granate, restul fiind definitiv pierdute. Există doar presupuneri asupra tipurilor de pietre prețioase cu care a fost decorată fibula cea mare, acestea ar fi fost safire, granate, smaralde, perle și topaze.

În partea de jos a fibulei în chip de prelungire cu pene a cozii, există patru lănțișoare agățate cu inele de reversul plăcii ce formează corpul păsării. Lănțișoarele au fost împletite cu sârmă subțire din aur, ele terminându-se cu o capsulă ce are prins un bob ovoidal din cristal de stâncă. Capsulele erau ornamentate prin imprimarea cu cercuri. Din cele patru lănțișoare inițiale, s-au păstrat doar două.

Gâtul rotund al șoimului are dispuse concentric șiruri de inimoare care aveau încrustate granate plate. Ochii păsării au fost realizați din două granate lenticulare și sub ei, sunt lucrate gropițele în care erau fixate pietre rotunde și mărunte, probabil perle. Privind acest obiect de podoabă se constată prin comparație că, partea corpului este cea mai stilizată față de cea a capului care pare mai aproape de realitate.

Pe spatele obiectului, există sudată o placă mai subțire de formă rectangulară, scopul ei fiind cel de consolidare a pietrei centrale din capul pieptului. Similar acesteia, era întărit și sistemul de susținere, astăzi pierdut, a resortului fibulei. Un dispozitiv cu fațete este așezat vertical, fixând piciorul fibulei, în formă de teacă deschisă într-o parte. Toate sudurile care au fost făcute, au fost acoperite cu sârmă perlată subțire. Sub gâtul păsării, există patru verigi mici a căror funcționalitate nu a putut fi explicată nici până în ziua de astăzi.

Utilitatea fibulei era de accesoriu vestimentar, ea avâns scopul practic de prindere pe umăr sau pe piept un veșmânt, ca o faleră. Este foarte probabil ca de vergile neexplicate să fi fost cusută direct o parte a veșmântului și agrafa fibulei să fixeze cealaltă parte. Există emisă și o altă ipoteză cum că fibula era folosită ca podoabă a unui coif similar celui al regilor sasanizi. Ipoteza aceasta este contrazisă de chiar forma fibulei care este necoprespunzătoare unui asemenea scop.

Comparativ cu celelalte fibule ale tezaurului, fibula mare se diferențiază prin culoarea aurului, puțin mai roșcat, și mai ales prin forma sa. Nu s-au descoperit analogii pentru formă în arta romană nici în cea scito-sarmată din nordul Mării Negre și nici din alte zone geografice. Singura analogie cu care poate fi comparată sunt câteva podoabe care s-au descoperit în vestul Siberiei. Printre ele, s-a găsit o faleră de mari dimensiuni care are forma unei păsări de pradă cu o victimă în ghiare. Ea a fost încrustată cu smaralde și granate și are asemănări foarte sugestive cu privire la originea nordică a artei policrome.

Caracteristici tehnice
Fibulă în formă de pasăre stilizată cu aripile strânse și coada în evantai. Gâtul tronconic este ornamentat în tehnica "a jour" cu cercuri, inimioare și ovale, iar corpul ovoidal cu almandine montate cloisonné și cabochon. Corpul este ornamentat cu casete înfundate în care se mai păstrează: - 4 almandine mari, ovale, de cca 60,00 kt în total; -26 almandine mici, diverse forme (lacrimă, inimă, fantezie) de cca 6,00 kt în total, montate în casete înfundate. În partea inferioară atârnă 4 lănțișoare: 2 din aur și 2 din argint, 3 dintre ele având la capete câte un cristal de stâncă în formă de ghindă de cca 120,00 kt în total. Pe spatele fibulei, la nivelul umerilor - 3 mici verigi. Din dispozitivul de prindere se păstrează 3 inele fixe, care susțineau resortul și port-agrafa, în formă de teacă cu deschidere laterală; resortul lateral și acul reconstituite din metal comun.

Note

Bibliografie

 .

 .
 . PDF; Summary
Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - deuxieme partie (pdf 69 MB) (1896) - accesat 27 noiembrie 2018
Ecaterina Dunăreanu-Vulpe: Tezaurul de la Pietroasa, București, Editura Meridiane, 1967, 54 p. + 18 f.
  mnir.ro: Tezaurul de la Pietroasa, accesat 3 decembrie 2018

Lectură suplimentară
Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - tome premier (pdf 17 MB) (1889) - accesat 27 noiembrie 2018
 Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - tome deuxieme (pdf 17 MB) - accesat 27 noiembrie 2018
 Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - tome troisieme (pdf 4 MB) (1900) - accesat 27 noiembrie 2018

Legături externe

 clasate.cimec.ro: Fibula mare (Cloșca)

Pietroasele
Județul Buzău

Fibula mare (Tezaurul de la Pietroasa)


CoolWebSearch (also known as CoolWWWSearch or abbreviated as CWS) is a spyware or virus program that installs itself on Microsoft Windows based computers. It first appeared in May 2003.

Effects
CoolWebSearch has numerous capabilities when it is successfully installed on a user's computer. The program can change an infected computer's web browser homepage to 'coolwebsearch.com', and though originally thought to only work on Internet Explorer, recent variants affect Mozilla Firefox as well as Google Chrome, and others. Infected computers can create pop-up ads which redirect to other websites, including pornography sites, collect private information about users, and slow the connection speed.

CoolWebSearch uses various techniques to evade detection and removal, which many common spyware removal programs are unable to properly remove the software. Since CoolWebSearch is bundled with other potentially unwanted software or add-ons, users need to uninstall those unwanted programs first, or CoolWebSearch can return, even after the user has changed their home page and primary search engine.

Some versions of CoolWebSearch are installed through what's known as 'drive-by installation', in which browsing an infected webpage can automatically install CoolWebSearch without the user's knowledge. CoolWebSearch attempts to evade detection by not labelling the ads it presents as such, nor does it provide a EULA, nor any data about itself nor is there a website directly associated with it. Certain variants insert links on random text, leading to advertisements.  Others attempt to access websites which are redirected to pay-per-click search engines which may install more malware display ads. Some variants of CoolWebSearch also add links to pornography, and gambling sites to the user's Desktop, Internet Explorer's bookmarks and history. Certain versions attempt to edit users' trusted sites and modify security settings as well as to hide from removal programs.  Variants are often named for the effects they have such as msconfig, Msoffice, Mupdate, Msinfo and Svchost32.

Possible creators
The website claims that they are not responsible for the browser hijacking. They run an affiliate program that pays affiliates to direct others to their site with paid advertising links. Coolwebsearch.com's terms of service use the laws of Quebec, Canada, whilst their DNS registration lists an address in the British Virgin Islands, and their web server appears to be run by HyperCommunications in Massachusetts, USA. CoolWebSearch is also linked to CoolWebSearch.org and appears to be related to webcoolsearch.com.  Investigation connected Stanislav Avdeyko, the Koobface hacker, with CoolWebSearch.

Variants
CSS Cool Search Search
CWS.Addclass
CWS.Alfasearch
CWS.Bootconf
CWS.CameUp
CWS.Cassandra
CWS.Control
CWS.Ctfmon32
CWS.Datanotary
CWS.Dnsrelay
CWS.Dreplace
CWS.Gonnasearch
CWS.Googlems
CWS.Hiddendll
CWS.Homesearch
CWS.Loadbat
CWS.Look2Me
CWS.Msconfd
CWS.Msconfig
CWS.MSFind
CWS.Msinfo
CWS.Msoffice
CWS.Msspi
CWS.Mupdate
CWS.Oemsyspnp
CWS.Olehelp
CWS.Oslogo
CWS.Qttasks
CWS.Q-url3
CWS.Realyellowpage
CWS.Searchx
CWS.Smartfinder
CWS.Smartsearch
CWS.Sounddrv
CWS.Svchost32
CWS.Svcinit
CWS.Systeminit
CWS.Systime
CWS.Tapicfg
CWS.Therealsearch
CWS.Vrape
CWS.Winproc32
CWS.Winres
CWS.Xmlmimefilter
CWS.Xplugin
CWS.Xxxvideo
CWS.Yexe

Affiliate variants
CWS.Aff.iedll
CWS.Aff.Madfinder
CWS.Aff.Tooncomics
CWS.Aff.Winshow

References

Spyware

CoolWebSearch


Rock County er navnet på 3 counties i USA:

 Rock County, Minnesota
 Rock County, Nebraska
 Rock County, Wisconsin

Rock County