Hidradenitis suppurativa (HS), sometimes known as acne inversa or Verneuil's disease, is a long-term dermatological condition characterized by the occurrence of inflamed and swollen lumps. These are typically painful and break open, releasing fluid or pus. The areas most commonly affected are the underarms, under the breasts, and the groin. Scar tissue remains after healing. HS may significantly limit many everyday activities, for instance, walking, hugging, moving, and sitting down. Sitting disability may occur in patients with lesions in sacral, gluteal, perineal, femoral, groin or genital regions; and prolonged periods of sitting down itself can also worsen the condition of the skin of these patients.

The exact cause is usually unclear, but believed to involve a combination of genetic and environmental factors. About a third of people with the disease have an affected family member. Other risk factors include obesity and smoking. The condition is  caused by an infection, poor hygiene, or the use of deodorant. Instead, it is believed to be caused by hair follicles being obstructed, with the nearby apocrine sweat glands being strongly implicated in this obstruction. The sweat glands themselves may or may not be inflamed. Diagnosis is based on the symptoms.

No cure is known. Warm baths may be tried in those with mild disease. Cutting open the lesions to allow them to drain does not result in significant benefit. While antibiotics are commonly used, evidence for their use is poor. Immunosuppressive medication may also be tried. In those with more severe disease, laser therapy or surgery to remove the affected skin may be viable. Rarely, a skin lesion may develop into skin cancer.

If mild cases of HS are included, then the estimate of its frequency is from 1–4% of the population. Women are three times more likely to be diagnosed with it than men. Onset is typically in young adulthood and may become less common after 50 years old. It was first described between 1833 and 1839 by French anatomist Alfred Velpeau.

Terminology
Although hidradenitis suppurativa is often referred to as acne inversa, it is not a form of acne, and lacks the core defining features of acne such as the presence of closed comedones and increased sebum production.

Causes
The exact cause of hidradenitis suppurativa remains unknown, and there has, in the recent past, been notable disagreement among experts in this regard. The condition, however, likely stems from both genetic and environmental causes. Specifically, an immune-mediated pathology has been proposed, although there have been sources that have already contradicted the probable likelihood of such an idea.

Lesions will occur in any body areas with hair follicles, although areas such as the axilla, groin, and perineal region are more commonly involved. This theory includes most of these potential indicators:
 Post-pubescent individuals
 Blocked hair follicles or blocked apocrine sweat glands
 Excessive sweating
 Androgen dysfunction
 Genetic disorders that alter cell structure

The historical understanding of the disease suggests dysfunctional apocrine glands or dysfunctional hair follicles, possibly triggered by a blocked gland, which creates inflammation, pain, and a swollen lesion.

Triggering factors

Several triggering factors should be taken into consideration:
 Obesity is an exacerbating rather than a triggering factor, through mechanical irritation, occlusion, and skin maceration.
 Tight clothing, and clothing made of heavy, nonbreathable materials
 Deodorants, depilation products, shaving of the affected area – their association with HS is still an ongoing debate among researchers.
 Drugs, in particular oral contraceptive pills, cigarette smoking, and lithium.
 Hot and especially humid climates.
 Stress

Predisposing factors
 Genetic factors: an autosomal dominant inheritance pattern has been proposed.
 Endocrine factors: sex hormones, especially an excess of androgens, are thought to be involved, although the apocrine glands are not sensitive to these hormones. Women often have outbreaks before their menstrual period and after pregnancy; HS severity usually decreases during pregnancy and after menopause.

Some cases have been found to result from mutations in the NCSTN, PSEN1, or PSENEN genes. The genes produce proteins that are all components of a complex called gamma- (γ-) secretase. This complex cuts apart (cleaves) many different proteins, which is an important step in several chemical signaling pathways. One of these pathways, known as notch signaling, is essential for the normal maturation and division of hair follicle cells and other types of skin cells. Notch signaling is also involved in normal immune system function. Studies suggest that mutations in the NCSTN, PSEN1, or PSENEN gene impair notch signaling in hair follicles. Although little is known about the mechanism, abnormal notch signaling appears to promote the development of nodules and to lead to inflammation in the skin. In addition,  the composition of the intestinal microflora and as a consequence dietary patterns appear to play a role. Although dysbiosis of the cutaneous microbiome apparent in HS is not observed, the concurrent existence of inflammatory gut and skin diseases has led to the postulation of a gut-skin axis in which gut microbiota is implicated. Indeed, analysis of bacterial taxa in fecal samples from HS patients support the possibility of a role for intestinal microbial alterations in this chronic inflammatory skin disease.

Diagnosis
Early diagnosis is essential in avoiding tissue damage. However HS is often misdiagnosed or diagnosed late due to healthcare professionals not being aware of the condition or people not consulting with a physician. Globally the diagnosis is delayed more than 7 years in average after symptoms appear. This is much longer than with other skin conditions.

Stages

Subsequently, a secondary inflammatory response is induced with influx of numerous neutrophils [(C), arrows] and granulomatous foreign body reaction with giant cells [(C), asterisks].]]
Hidradenitis suppurativa presents itself in three stages. Due to the large spectrum of clinical severity and the severe impact on quality of life, a reliable method for evaluating HS severity is needed.

Hurley's staging system

Hurley's staging system was the first classification system proposed, and is still in use for the classification of patients with skin diseases (i.e., psoriasis, HS, acne). Hurley separated patients into three groups based largely on the presence and extent of cicatrization and sinuses. It has been used as a basis for clinical trials in the past and is a useful basis to approach therapy for patients. These three stages are based on Hurley's staging system, which is simple and relies on the subjective extent of the diseased tissue the patient has. Hurley's three stages of hidradenitis suppurativa are:

Sartorius staging system

The Sartorius staging system is more sophisticated than Hurley's. Sartorius et al. suggested that the Hurley system is not sophisticated enough to assess treatment effects in clinical trials during research. This classification allows for better dynamic monitoring of the disease severity in individual patients. The elements of this staging system are:
 Anatomic regions involved (axilla, groin gluteal, or other region or inframammary region left or right)
 Number and types of lesions involved (abscesses, nodules, fistulas or sinuses, scars, points for lesions of all regions involved)
 The distance between lesions, in particular the longest distance between two relevant lesions (i.e., nodules and fistulas in each region or size if only one lesion present)
 The presence of normal skin in between lesions (i.e., if all lesions are clearly separated by normal skin)

Points are accumulated in each of the above categories, and added to give both a regional and total score. In addition, the authors recommend adding a visual analog scale for pain or using the dermatology life quality index (DLQI, or the 'skindex') when assessing HS.

Treatment
Treatment depends upon presentation and severity of the disease. Due to the poorly studied nature of the disease, the effectiveness of drugs and therapies were unclear. Clear and sensitive communication from health care professionals, social and psychological interventions can help managing the emotional impact of the condition and aid necessary lifestyle changes. In May 2023,  the European Commission (EC) approved Cosentyx (secukinumab) for active moderate to severe hidradenitis suppurativa in adults.

Other possible treatments include the following:

Lifestyle
Warm baths may be tried in those with mild disease. Weight loss and the cessation of smoking are also recommended.

Medication
 Antibiotics: taken by mouth, these are used for their anti-inflammatory properties rather than to treat infection. Most effective is a combination of rifampicin and clindamycin given concurrently for 2–3 months. Popular antibiotics also include tetracycline and minocycline. Topical clindamycin has been shown to have an effect in double-blind placebo controlled studies.
 Corticosteroid injections, also known as intralesional steroids, can be particularly useful for localized disease, if the drug can be prevented from escaping via the sinuses.
 Antiandrogen therapy, hormonal therapy with antiandrogenic medications such as spironolactone, flutamide, cyproterone acetate, ethinylestradiol, finasteride, dutasteride, and metformin, have been found to be effective in clinical studies. However, the quality of available evidence is low and does not presently allow for robust evidence-based recommendations.
 Intravenous infusion or subcutaneous injection of anti-inflammatory (TNF inhibitors; anti-TNF-alpha) drugs such as infliximab, and etanercept This use of these drugs is not currently Food and Drug Administration (FDA) approved and is somewhat controversial, so may not be covered by insurance.
 TNF inhibitor: Studies have supported that various TNF inhibitors have a positive effect on HS lesions. Specifically adalimumab at weekly intervals is useful. Adalimumab is the only medication approved by the FDA for the treatment of HS as of 2021.
 Topical isotretinoin is usually ineffective in people with HS, and is more commonly known as a medication for the treatment of acne vulgaris. Individuals affected by HS who responded to isotretinoin treatment tended to have milder cases of the condition.

Surgery

When the process becomes chronic, wide surgical excision is the procedure of choice. Wounds in the affected area do not heal by secondary intention, and immediate or delayed application of a split-thickness skin graft is an option.
Another option is covering the defect with a perforator flap. With this technique, the (mostly totally excised) defect is covered with tissue from an area nearby. For example, the axilla with a fully excised defect of 15 × 7 cm can be covered with a thoracodorsal artery perforator flap.

Laser hair removal

The 1064-nm wavelength laser for hair removal may aid in the treatment of HS. A randomized control study has shown improvement in HS lesions with the use of an Nd:YAG laser.

Prognosis
In stage III disease, as classified by the Hurley's staging system, fistulae left undiscovered, undiagnosed, or untreated, can rarely lead to the development of squamous cell carcinoma in the anus or other affected areas. Other stage III chronic sequelae may also include anemia, multilocalized infections, amyloidosis, and arthropathy. Stage III complications have been known to lead to sepsis, but clinical data are still uncertain.

Potential complications
 Contractures and reduced mobility of the lower limbs and axillae due to fibrosis and scarring occur. Severe lymphedema may develop in the lower limbs.
 Local and systemic infections (meningitis, bronchitis, pneumonia, etc.), are seen, which may even progress to sepsis.
 Interstitial keratitis
 Anal, rectal, or urethral fistulae
 Normochromic or hypochromic anemia
 People with HS may be at increased risk for autoimmune disorders including ankylosing spondylitis, rheumatoid arthritis, and psoriatic arthritis.
 Squamous cell carcinoma has been found on rare occasions in chronic hidradenitis suppurativa of the anogenital region. The mean time to the onset of this type of lesion is 10 years or more and the tumors are usually highly aggressive.
 Tumors of the lung and oral cavity, and liver cancer
 Hypoproteinemia and amyloidosis, which can lead to kidney failure and death
 Seronegative and usually asymmetric arthropathy: pauciarticular arthritis, polyarthritis/polyarthralgia syndrome

Impact on mental health
HS is a painful and socially isolating condition which leads to a negative impact on mental health as well. 21% of people with HS have depression and 12% have anxiety. People with HS also have a higher risk of committing suicide.

Epidemiology

Prevalence
Estimates of the prevalence of HS vary worldwide and there is no accepted generalization. In the USA the prevalence is estimated to be 0.1% while in Europe it is thought to be 1% or more.

Gender
In North America and Europe, women are three times more likely to have HS. However in South Korea men are twice as likely to have HS.

Age
HS is the most prevalent in people in their 40s and 50s.

History
 From 1833 to 1839, in a series of three publications, Velpeau identified and described a disease now known as hidradenitis suppurativa.
 In 1854, Verneuil described hidradenitis suppurativa as hidrosadénite Phlegmoneuse. This is how HS obtained its alternate name "Verneuil's disease".
 In 1922, Schiefferdecker hypothesized a pathogenic link between "acne inversa" and human sweat glands.
 In 1956, Pillsbury et al. coined the term follicular occlusion triad for the common association of hidradenitis suppurativa, acne conglobata and dissecting cellulitis of the scalp. Modern clinical research still employs Pillsbury's terminology for these conditions' descriptions.
 In 1975, Plewig and Kligman, following Pillsbury's research path, modified the "acne triad", replacing it with the "acne tetrad: acne triad, plus pilonidal sinus". Plewig and Kligman's research follows in Pillsbury's footsteps, offering explanations of the symptoms associated with hidradenitis suppurativa.
 In 1989, Plewig and Steger's research led them to rename hidradenitis suppurativa, calling it "acne inversa" – which is not still used today in medical terminology, although some individuals still use this outdated term.

A surgeon from Paris, Velpeau described an unusual inflammatory process with formation of superficial axillary, submammary, and perianal abscesses, in a series of three publications from 1833 to 1839. One of his colleagues, also located in Paris, named Verneuil, coined the term hidrosadénite phlegmoneuse about 15 years later. This name for the disease reflects the former pathogenetic model of acne inversa, which is considered inflammation of sweat glands as the primary cause of hidradenitis suppurativa. In 1922, Schiefferdecker suspected a pathogenic association between acne inversa and apocrine sweat glands. In 1956, Pillsbury postulated follicular occlusion as the cause of acne inversa, which they grouped together with acne conglobata and perifolliculitis capitis abscendens et suffodiens ("dissecting cellulitis of the scalp") as the "acne triad". Plewig and Kligman added another element to their acne triad, pilonidal sinus. Plewig et al. noted that this new "acne tetrad" includes all the elements found in the original "acne triad", in addition to a fourth element, pilonidal sinus. In 1989, Plewig and Steger introduced the term "acne inversa", indicating a follicular source of the disease and replacing older terms such as "Verneuil disease".

Other names

Hidradenitis suppurativa has been referred to by multiple names in the literature, as well as in various cultures.  Some of these are also used to describe different diseases, or specific instances of this disease.
 Acne conglobata – not really a synonym – this is a similar process, but in classic acne areas of chest and back
 Acne inversa – a proposed new term which has not gained widespread favor.
 Apocrine acne – an outdated term based on the disproven concept that apocrine glands are primarily involved, though many do have apocrine gland infection
 Apocrinitis – another outdated term based on the same thesis
 Fox-den disease – a term not used in medical literature, based on the deep fox den–like sinuses
 Hidradenitis supportiva – a misspelling
 Pyodermia fistulans significa – now considered archaic
 Verneuil's disease – recognizing the surgeon whose name is most often associated with the disorder as a result of his 1854–1865 studies

Histology

Society and culture

Experiences of people with HS
HS can have a strong negative impact on people's life, physical and mental health. People with HS often feel stigmatised and embarrassed by their condition. Many try to hide the symptoms which can lead to impaired relationships and social isolation. A multidisciplinary approach by healthcare professionals, social support networks and psychological interventions can contribute to a better quality of life.

References

External links
 Hidradenitis suppurativa at American Academy of Dermatology Association
 Hidradenitis suppurativa at British Association of Dermatologists
 Hidradenitis Suppurativa Foundation

Acneiform eruptions
Inflammations
Rare diseases
Wikipedia medicine articles ready to translate
Scarring

Hidradenitis suppurativa


Captain America er en tegneseriefigur skabt af Joe Simon og Jack Kirby i 1940.

Historie
Captain America dukkede for første gang op i Captain America Comics nr. 1 fra Timely Comics i december 1940. Simon og Kirby skrev og tegnede de første ti album af serien før andre tog over i 1941. Captain America Comics udkom med 75 nummer indtil serien blev nedlagt i 1949. Det første album, som udkom et år før USAs indtræden i 2. verdenskrig, viser Captain America som slår til Adolf Hitler. Simon og Kirby, som begge var jøder, var stærkt antinazistiske og nølede ikke med at bruge serien som antinazistisk propaganda. Et kortvarig forsøg blev gjort på at genoplive serien i 1950'erne, men uden succes. Efter at Kirby havde returneret til Marvel Comics og forlaget begyndte at opleve ny succes med sine superheltserier i begyndelsen af 1960'erne blev Captain America taget op som medlem i superheltgruppen Avengers. Han fik også sin egen serie i hæftet Tales of Suspense og siden sit eget hefte. Blandt de mere kendte serieskabere som har arbejdet på serien, finder vi Stan Lee, Jim Steranko, Roy Thomas, Steve Englehart, Sal Buscema, John Byrne, Mike Zeck, Brian Michael Bendis, Mark Gruenwald og Ed Brubaker.

Alter ego
Captain Americas alter ego er Steven Grant Rogers eller Steve Rogers, som blev født 4. juli 1917 i New York i USA som søn af to irske immigranter. Steve Rogers ville melde sig til hæren under 2. verdenskrig men blev afvist af militæret fordi han ikke var fysisk stærk nok. Senere møder han en officer som leder efter forsøgskandidater til det tophemmelige projekt Operation Rebirth. Dette projektet har som mål at udvikle supersoldater som skal slås mod det tredje rige. Steve får sprøjter og udvikler superkrafter. Han bliver derefter brugt som soldat og propagandasymbol under krigen.

Eksterne henvisninger
 Captain America/Steve Rogers hos marvel.com

Figurer fra Marvel Comics

Captain America


La Campaña de Birmania en el frente del Sudeste Asiático de la Segunda Guerra Mundial tuvo lugar durante cuatro años desde 1942 hasta 1945. Durante el primer año de la campaña, el ejército japonés (con la ayuda de fuerzas tailandesas y de los insurgentes de Birmania) expulsó a la Mancomunidad de Naciones británica y a las fuerzas chinas de Birmania, y ocupó el país con la formación de un gobierno con una pequeña y superficial autoridad.

Situación pre-bélica
Antes de que la Segunda Guerra Mundial estallara, Birmania era parte del Imperio Británico, después de haber sido progresivamente ocupada y anexionada luego de tres guerras anglo-birmanas en el . Inicialmente gobernada como parte de la India británica, Birmania se formó como una colonia separada bajo el Gobierno de la India con la Ley 1935.

Bajo el dominio británico, se había producido un importante desarrollo económico, pero la mayoría de las comunidades birmanas se agitaban cada vez más contra estos. Entre sus preocupaciones estaban la importación de trabajadores indios para proveer de la fuerza laboral que necesitarían muchas de las nuevas industrias dentro de Birmania, y el desgaste de la cultura tradicional agrícola, como la tierra que se usaría para las plantaciones de cultivos de exportación o que se hipotecarían a los prestamistas indios. La presión por la independencia fue en aumento, por lo que cuando Birmania fue atacada, los birmanos no estuvieron dispuestos a contribuir a la defensa de la clase dirigente británica, y muchos movimientos se aliaron al eje, algo que evidentemente ayudó a los japoneses, que apoyaban la independencia birmana.

Los planes británicos para la defensa de las posesiones en el Lejano Oriente involucraban la construcción de campos de aviación que unieran Singapur y Malasia con la India. Estos planes no se habían tenido en cuenta por el hecho de que Gran Bretaña también estaba en guerra con Alemania, y cuando Japón entró en la guerra, las fuerzas necesarias para defender estas posesiones no estaban disponibles. Birmania era considerada militarmente atrasada, y no era vista como objeto de amenaza para los japoneses.

El teniente general Thomas Hutton, quien era el comandante del Ejército de Birmania con cuarteles en Rangún, solo tenía la 17.ª División de Infantería de la India y la 1.ª División birmana para poder defender el país, aunque se esperaba la ayuda del gobierno nacionalista chino bajo el mando de Chiang Kai-shek. Durante la guerra, el ejército indio británico expandió más de doce veces sus fuerzas () desde tiempos de paz, pero a finales de 1941 esta expansión significó solo el precario entrenamiento y el mal equipamiento de sus unidades. En la mayoría de los casos, la capacitación y equipo de las unidades de la India en Birmania fueron recibidos por las operaciones de las campañas del Desierto Líbico o de la Frontera del Noroeste de la India. Los batallones de los rifles de Birmania, formaron la mayor parte de la división de Birmania que primero se habían planteado originalmente como tropas de seguridad internas, que hacían frente entre las comunidades minoritarias de Birmania, como los karen. También se expandieron rápidamente, por lo que la precariedad de equipos y entrenamiento persistieron principalmente en los nuevos reclutas.

Causas japonesas
Japón entró en la guerra principalmente para obtener materias primas, especialmente petróleo de posesiones europeas (particularmente, neerlandesas) en el sudeste de Asia, que se defendían débilmente debido a la guerra en Europa. Sus planes de participar en un ataque a Birmania fueron en parte causados por sus propios recursos naturales (que incluían algunas reservas de petróleo provenientes de los campos de alrededor de Yenangyaung, también minerales como el cobalto y grandes excedentes de arroz), otra razón fue para proteger el flanco de ataque aliado contra Malaya y Singapur, y proporcionar una zona de amortiguación que protegiera los territorios que pretendían ocupar.

Un factor adicional fue la carretera de Birmania terminada en 1938, que unía Lashio al final de la línea férrea desde el puerto de Rangún con la provincia china de Yunnan. Este enlace estaba siendo utilizado y fue construido para trasladar ayuda y municiones a las fuerzas chinas nacionalistas de Chiang Kai-Shek, quien habían estado luchando contra los japoneses durante varios años. Los japoneses, naturalmente, querían cortar ese enlace logístico.

A la 15.ª compañía japonesa, comandada por el Teniente General Shojiro Iida, se le asignó la misión de ocupar el norte de Tailandia, que había firmado un tratado de amistad con Japón el 21 de diciembre de 1941, y atacar el sur de Birmania, específicamente la provincia de Tenasserim a través de las colinas llamadas de la misma forma. El ejército contaba inicialmente con las divisiones 33.ª y 55.ª, pero a pesar de esto se vieron debilitados por varias semanas debido a otras operaciones.

La captura de Rangún
El primer ataque japonés fue a mediados de enero de 1942 contra Victoria Point, quizás el punto más meridional de Birmania, que no obtuvo mayor resultado. El segundo ataque fue un pequeño sondeo dirigido a una estación de policía en el sur de Tenasserim, que fue respondido. El regimiento japonés 143 de Infantería (de la 55.ª división) lanzó ataques por tierra a los aeródromos de Tavoy y Mergui en Tenasserim. Los aeropuertos eran difíciles de defender y reforzar, pero el cuartel general de Birmania recibió la orden de mantener aquellos puestos de avanzada, debido a la importancia de estos para la defensa de Malaya. Los japoneses se abrieron paso por la densa selva y atacaron Tavoy el 18 de enero. Los defensores, los batallones 3.º y 6.º de los Rifles de Birmania, se vieron desbordados y obligados a evacuar la ciudad, sumida en el caos. Mergui fue evacuada antes de que fuera atacada.

Rangún fue defendida al principio relativamente con éxito contra los ataques aéreos japoneses y tailandeses, por pequeños destacamentos reforzados por escuadrones del Grupo de Voluntarios Americano, más conocidos como los Flying Tigers (Tigres Voladores). La mayoría de los aeródromos estaban entre Rangún y el avance del Eje, por lo que los japoneses lograron usar de los aeródromos en Tenasserim, la posibilidad de advertir a los aeródromos de Rangún solo podía conseguir ataques reducidos y esto se hizo cada vez más insostenible.

El 22 de enero de 1942, el principal cuerpo de la 55.ª división japonesa comenzó el ataque hacia el oeste de Rahaeng en Tailandia a través del Paso Kawkareik. La 16.ª brigada de infantería india de la 17.ª división india que custodiaban este enfoque, se retiraron a toda prisa hacia el oeste. La división japonesa avanzó a Moulmein en la desembocadura del río Salween, que estaba guarnecida por la 2.ª brigada de infantería de Birmania. La posición era casi imposible de defender y el río Salween tenía cerca de 1,5 millas (2,4 km) de ancho. La 2.ª brigada de Birmania fue arrinconada en un perímetro cada vez más pequeño, y finalmente se retiró por el río en transbordador el 31 de enero, después de abandonar una gran cantidad de suministros y equipo. Parte de la fuerza se quedó en Moulmein y tuvo que nadar por el río.

El puente de Sittang
La 17.ª División India retrocedió hacia el norte. Intentaron llevar a cabo en el río Bilin otras líneas de defensa, y así lo hicieron, pero había muy pocas tropas como para evitar ser flanqueadas continuamente. La división finalmente se retiró hacia el puente sobre el río Sittang durante el caos generalizado. La retirada se demoró por incidentes como el de un vehículo que a última hora rompería la cubierta del puente, por los ataques aéreos (incluyendo, al parecer, los ataques accidentales por la RAF y AVG) y el acoso japonés. Los retrasos permitieron a los japoneses infiltrarse en el puente mismo, y la defensa mal organizada del puente se encontró en peligro de derrumbarse. Temiendo que el puente quedara intacto y que los japoneses pudieran usarlo para avanzar a Rangún, el comandante de la división, el general John Smyth, ordenó que se dinamitara el puente en la mañana del 23 de febrero de 1942, con la mayor parte de la división en el lado enemigo.

Muchos de los hombres de la 17.ª división que quedaron atrapados en el lado japonés del río se abrieron paso a través de la orilla oeste, nadando o en balsas improvisadas, cosa que hizo que tuvieran que abandonar casi todo el equipo, incluyendo la mayoría de las armas pequeñas. Esa misma tarde llevó a algunos a cuestionar la decisión de volar el puente, con el argumento de que el propio río no ofrecía un obstáculo importante para los japoneses, y que más daño se había logrado a las fuerzas aliadas, ya que esto resultó con el varamiento de dos brigadas y retrasó la captura japonesa de Rangún por diez días como máximo.

La caída de Rangún
Aunque el río Sittang, en teoría era una fuerte posición defensiva, el desastre del puente dejó a las fuerzas aliadas demasiado debilitas para sostenerlo. El mariscal de campo Archibald Wavell, comandante en jefe del Comando ABDA, sin embargo, ordenó que Rangún fuera tomada. Él estaba esperando refuerzos importantes del Medio Oriente, incluyendo una división de infantería australiana. Pero el 28 de febrero, fue formalmente relevado Hutton (que oficialmente ya había sido reemplazado en el mando por el general Harold Alexander), y al día siguiente se despidió Smyth, quien estaba muy enfermo.

Aunque el gobierno australiano se negara a permitir que sus tropas se comprometieran en Birmania, algunos refuerzos británicos e indios, entre ellos la 7.ª brigada británica blindada y la 63 brigada de infantería india, aterrizaron en Rangún. Harold Alexander ordenó contraataques contra los japoneses en Pegu, a 40 millas (64 km) del noreste de Rangún, pero pronto se daría cuenta de que no había ninguna esperanza de defender la ciudad. El 7 de marzo, el Ejército de Birmania evacuó Rangún después de la implementación del plan "scorched earth" (literalmente tierra arrasada en español) para negar a los japoneses el uso de sus instalaciones. El puerto fue destruido y la terminal petrolera fue volada. Por lo que mientras que los aliados salían de la ciudad, esta se consumía en llamas.

Los remanentes del ejército de Birmania ante el encierro que enfrentaban se retiraron hacia el norte de la ciudad, pero fracasaron atravesando la barricada en Taukkyan como resultado de un error por parte del comandante local japonés, ya que el coronel Takanobu Sakuma, al mando del 214 regimiento de infantería japonesa había recibido la orden de bloquear la principal carretera al norte de Rangún que daba a Prome. Mientras que el cuerpo principal de la 33.ª división daba vueltas alrededor de la ciudad para atacar desde el oeste, las tropas británicas e indias en retirada volvían nuevamente tratando de romper la barricada de Sakuma. Alexander ordenó otro ataque pero se encontró con que los japoneses se habían ido. Sin darse cuenta de que los británicos estaban evacuandoRangún, Sakuma había retirado las barricadas según lo ordenado una vez que la 33.ª división había llegado a su posición deseada. De no haberlo hecho así, los japoneses podrían haber capturado al general Alexander y gran parte del resto del ejército de Birmania.

Avance japonés hacia la frontera India
Después de la caída de Rangún, los aliados trataron de formar una resistencia en Birmania central. Se esperaba que la Fuerza de Expedición China en Birmania, comandada por Luo Zhuoying y que consistía en las 5.ª, 6.ª y 66.ª Armadas pudieran mantener un frente al sur de Mandalay. Cada uno de los ejércitos chinos tenían aproximadamente la misma fuerza que una división británica, pero poco equipamiento comparativamente. Mientras tanto, los recién creados Cuerpos Birmanos, que habían sido formados para aliviar al Ejército Birmano de las responsabilidades del día a día, formarían la 1.ª División Birmana, la 17.ª División Indiana y la 7.ª Brigada Armada, defendiendo el valle del Río Irawadi. El abastecimiento no era un problema, ya que mucho material de guerra (incluyendo material originalmente destinado a China) había sido evacuado de Rangún; el arroz era abundante y los campos petrolíferos en Birmania central estaban todavía intactos. Pero no existían carreteras en buenas condiciones desde la India y solo la captura de Rangún permitiría que los Aliados ocuparan Birmania de manera indefinida.

Los Aliados esperaban que el avance japonés se ralentizara, pero sin embargo se aceleró. Los japoneses reforzaron sus dos divisiones en Birmania con otra transferida desde Malasia y otra enviada desde las Indias Orientales Neerlandesas tras la caída de Singapur y Java. También trasladaron un gran número de camiones y otros vehículos capturados a los británicos, que les permitieron mover suministros rápidamente utilizando la red de carreteras del sur de Birmania. También utilizaron columnas de infantería motorizada, particularmente contra las fuerzas chinas. El ala de la Royal Air Force operativa desde Magwe fue paralizada por la retirada del radar y las unidades de intercepción hacia la India, y los japoneses pronto ganaron la supremacía aérea. Flotas de bombarderos japoneses sin ningún tipo de oposición atacaron casi cada pueblo y ciudad en la parte aliada de Birmania, causando enorme destrucción y desconcierto. Los Aliados también estaban abrumados por la rápida expansión del Ejército Independiente Birmano, el largo número de refugiados (mayormente civiles indios) y la progresiva ruptura en el gobierno civil en las áreas que controlaban. Muchos de los soldados Bamar de los Rifles Birmanos también fueron desertando.

El comandante del Cuerpo Birmano, el Teniente General William Slim, trató de preparar una contraofensiva en la parte oeste del frente, pero sus tropas fueron repetidamente flanqueadas y forzadas a volar en círculos. El Cuerpo fue gradualmente empujado dirección norte hacia Mandalay. La 1.ª División Birmana fue atrapada en los campos petrolíferos de Yenangyaung, que los Aliados demolieron para denegar el acceso a los japoneses. Aunque la división fue rescatada por la infantería china y tanques británicos en la Batalla de Yenangyaung, perdió casi todo su equipo y cohesión.

En la parte oriental del frente, en la Batalla de la Carretera Yunnan-Burma, la 200 División China atacó a los japoneses en los alrededores de Toungoo, pero tras su caída la carretera fue abierta para monitorizar tropas de la 56.ª División Japonesa para destruir el 6.º Ejército Chino al este del estado Karenni, y avanzar dirección norte a través del estado Shan para capturar Lashio, flanqueando las líneas de defensa de los Aliados y cortando los ejércitos chinos desde Yunnan. Con el colapso efectivo de la entera línea defensiva, había pocas opciones además de la retirada a la India o a Yunnan.

La retirada de los Aliados

La retirada fue llevada a cabo en horribles circunstancias. Refugiados hambrientos, rezagados desorganizados, enfermos y heridos quedaban atrapados en las primitivas carreteras y caminos que conducían a la India. Los Cuerpos Burma se replegaron en Manipur, India. A un paso, Alexander propuso que la 7.ª Brigada Armada y una brigada de infantería acompañaran al ejército chino en Yunnan, pero fue persuadido de que la brigada armada se convertiría en inefectiva rápidamente al dejar la India. La mayor parte de la equipación que quedaba de los Cuerpos no pudo ser transportada a través del Río Chindwin y fue perdida en Kalewa, aunque las tropas escaparon a los intentos por parte de los japoneses de atraparlos en Shwegyin, al este del río. Los Cuerpos alcanzaron Imphal en Manipur justo antes de que el monzón estallara en mayo de 1942. Allí, se encontraron viviendo bajo el cielo abierto, bajo las lluvias torrenciales del monzón en circunstancias extremadamente insalubres. El ejército y las autoridades civiles en la India fueron muy lentas en responder a las necesidades de las tropas y los refugiados civiles.

El Gobierno Civil Británico de Birmania se retiró a Myitkyina, al norte de Birmania, acompañado de gran número de civiles británicos, anglo-indios e indios. El Gobernador (Reginald Dorman-Smith) y los civiles más influyentes fueron sacados del Aeropuerto de Myitkyina junto con algunos enfermos y heridos. La mayor parte de los refugiados fueron forzados a ir desde Myitkyina hasta la India vía el insalubre Valle Hukawng y las Montañas Patkai, pobladas de bosques. Muchos murieron en el camino, y cuando alcanzaron la India, se encontraron con muchas normativas de las autoridades civiles que permitían continuar a blancos y euroasiáticos, mientras que cortaban el paso a muchos indios, condenando a muchos de ellos a la muerte. Como contraste, muchos individuos de forma independiente, como plantadores de té, hicieron todo lo que pudieron por aportar ayuda.

El avance japonés también impidió el paso de muchas de las tropas chinas hacia China. Muchos de ellos también fueron a través de la ruta del Valle Hukawng, y subsistieron en gran parte gracias al saqueo, incrementando la miseria de los refugiados. La 38.ª División China sin embargo, comandada por Sun Li-jen, hizo su camino hacia el este a través del Chindwin, llegando a la India sustancialmente intactos, aunque con elevadas bajas. Los soldados chinos que fueron a la India fueron puestos bajo el mando del General americano Joseph Stilwell, quien hizo también el camino a la India a pie, y fueron concentrados en campos en Ramgarh en lo alto del valle del Río Brahmaputra. Tras recuperarse fueron re-equipados y entrenados por instructores americanos. Las tropas chinas restantes intentaron volver a Yunnan a través de bosques montañosos remotos y muchos murieron en el camino.

Las 18.ª y 56.ª División japonesas persiguieron a los chinos hasta Yunnan, pero se les ordenó parar en el Río Salween el 26 de abril. La 33.ª División japonesa sin embargo paró en el Chindwin a finales de mayo, terminando la campaña al final de las lluvias monzónicas. En la provincia costera de Rakáin, parte del Ejército Independiente Birmano alcanzó la Isla Akyab antes que las tropas japonesas. Sin embargo, también instigaron los disturbios entre las poblaciones budistas y musulmanas de la provincia. El avance japonés terminó justo en el sur de la frontera India, empujando al ejército británico y a las autoridades civiles a colocarse dentro y alrededor de Chittagong para implementar una "táctica de tierra quemada", lo que dio lugar a la Hambruna de Bengala de 1943.

El ejército tailandés entra en Birmania
En concordancia con la alianza militar tailandesa con Japón, que fue firmada el 21 de diciembre de 1941, el Ejército Phayap tailandés cruzó las fronteras del estado Shan el 10 de mayo de 1942. El límite entre las operaciones japonesas y tailandesas era generalmente Salween. Sin embargo, el área sur del estado Shan conocida como Estados Karenni fue específicamente controlada por Japón.

Tres tropas de infantería tailandesa y una división de caballería dirigieron el ataque llevado a cabo por grupos de reconocimiento armados, y apoyados por las Fuerzas Aéreas, comprometida la retirada de la 93.ª División china. Kengtung, el principal objetivo, fue capturado el 27 de mayo. Renovadas ofensivas en junio y en noviembre llevaron a los chinos de vuelta a Yunnan.

Notas

Referencias

Véase también
 Campaña de Birmania
 Guerra del Pacífico
 Ocupación japonesa de Birmania

Birmania
Birmania en la Segunda Guerra Mundial
Reino Unido en la Segunda Guerra Mundial
Batallas del Reino Unido en la Segunda Guerra Mundial
Japón en la Segunda Guerra Mundial
Batallas de Japón del siglo XX
Reino Unido en 1942
Japón en 1942

Conquista japonesa de Birmania


Arondismentul 17 (în ) este unul dintre cele douăzeci de arondismente din Paris. Este situat pe malul drept al fluviului Sena. Este delimitat la nord de comunele Clichy-la-Garenne și Saint-Ouen, la est de arondismentul 18, la sud de arondismentele 16 și 8, și la de comunele Neuilly-sur-Seine și Levallois-Perret.

Demografie
{| class="wikitable"
! An
Populație
! Densitate(loc. pe km²)
|-
| align="left" | 1861 ||  ||
|-
| align="left" | 1866 ||  ||
|-
| align="left" | 1872 ||  ||
|-
| 1954 (vârf de populare) ||  ||
|-
| 1962 ||  ||
|-
| 1968 ||  ||
|-
| 1975 ||  ||
|-
| 1982 ||  ||
|-
| 1990 ||  ||
|-
| 1999 ||  ||
|-
| 2006 ||  ||
|}

Administrație

Primăria

Locuri

Instituții
 Lycée Carnot (Paris)
 Lycée Honoré-de-Balzac

Principalele monumente

 Monumente civile
 Cité des Fleurs
 Château des Ternes
 Musée national Jean-Jacques Henner

 Monumente religioase
 Chapelle Notre-Dame-de-la-Compassion
 Église Saint-Charles-de-Monceau
 Église Saint-Ferdinand-des-Ternes
 Église Saint-François-de-Sales
 Église Saint-Joseph-des-Épinettes
 Église Saint-Michel des Batignolles
 Église Sainte-Marie des Batignolles
 Église Sainte-Odile
 Temple des Batignolles

 Parcuri și grădini
 Promenade Pereire
 Square des Batignolles

 Sale de spectacole
 Salle Wagram
 Théâtre Hébertot

Piețe și străzi
 Boulevard des Batignolles
 Place de Clichy
 Place de la Porte-de-Champerret
 Place des Ternes
 Rue des Batignolles
 Rue Fortuny

Legături externe

 Site-ul oficial

17

Arondismentul 17 din Paris


America Chavez, alias Miss America, est un personnage de fiction, une super-héroïne de l'univers Marvel de la maison d'édition américaine Marvel Comics. Créé par le scénariste Joe Casey et le dessinateur Nick Dragotta, le personnage apparaît pour la première fois dans le comic book Vengeance #1 de septembre 2011.

La première apparition d'America Chavez sur grand écran a lieu dans le film Doctor Strange in the Multiverse of Madness, appartenant à l'univers cinématographique Marvel (MCU). Le personnage y est interprété par l'actrice Xochitl Gomez.

Biographie du personnage

Pouvoirs et capacités
America Chavez a le pouvoir d'ouvrir des portails à travers le Multivers et donc de s'y déplacer. Telle que présentée adolescente dans le film  Doctor Strange in the Multiverse of Madness, elle ne contrôle pas ce pouvoir, qui ne se déclenche que lorsqu'elle est terrifiée. Mais elle apprend ensuite à le maîtriser.

Adaptations dans d'autres médias

Films
Interprétée par Xochitl Gomez dans l'univers cinématographique Marvel
 2022 : Doctor Strange in the Multiverse of Madness réalisé par Sam Raimi

Télévision
 2019 : Marvel Rising (série d'animation)

Jeux vidéo
 2013 : Marvel Puzzle Quest
 2014 : Marvel : Tournoi des champions
 2015 : Marvel: Future Fight
 2016 : Lego Marvel's Avengers
 2016 : Marvel Avengers Academy
 2017 : Lego Marvel Super Heroes 2
 2018 : Marvel Strike Force
 2022 : Marvel Snap

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Miss America

Liens externes

  America Chavez sur la Marvel Database

Super-héros Marvel
Super-héroïne
Personnage de fiction qui peut se téléporter
Personnage de comics Marvel qui peut voler
Personnage de comics Marvel possédant une force surhumaine
Personnage de fiction pouvant se déplacer à une vitesse surhumaine
Personnage de fiction latino-américain
Lesbienne de fiction
Lesbianisme dans la bande dessinée
Personnage de fiction féminin
Super-héros LGBT

America Chavez


الإباضة  أو التبويض هي مرحلة من مراحل الدورة الشهرية ويتم خلالها إنتاج وطرح البييضة من المبيض في الرحم، عبر القناة المبيضية، تتم هذه العملية في منتصف الدورة الشهرية ما بين طور جريبي وطور اصفري (عادةً ما بين اليوم العاشر والثامن عشر في دورة شهرية مدتها 28 يوماً) عندما يصل الهرمون الملوتن إلى قمة إنتاجه.

يتحكم الوطاء في المخ في عملية الإباضة وذلك عن طريق التأثير على إفراز كل من الهرمون الملوتن وهرمون منبه للجريب من الفص الأمامي للغدة نخامية.

الإباضة
تحصل الإباضة عندما ينتج المبيض بويضة واحدة أو أكثر. وتعتبر هذه الفترة الأكثر خصوبة خلال الدورة الشهرية. ينتج المبيض شهرياً من 15 إلى 20 بويضة. تنطلق البويضة الناضجة نحو فجوة الحوض وتنزلق نحو قناة فالوب. إنّ اختيار المبيض الذي يطلق البويضة غالباً ما يكون عشوائياً. وقد لا تتم الإباضة تداولا بين المبيضين في كل دورة شهرية.

يتم التحكم في عملية التبويض من خلال منطقة ما تحت المهاد في الدماغ ومن خلال إفراز هرمونات تفرز في الفص الأمامي للغدة النخامية وهم الهرمون الملوتن "LH" والهرمون المنبه للجريب "FSH". في المرحلة السابقة للولادة من الدورة الشهرية، يخضع الجريب المبيضي لسلسلة من التحولات والتي يتم تحفيزها بواسطة FSH.

تعيش البويضة غير المخصبة من 12 إلى 24 ساعة بعد خروجها من المبيض. في العادة تنطلق بويضة واحدة في كل مرة يحدث فيها التبويض. تتأثر عملية التبويض بالتوتر، والمرض، وتغيير الروتين اليومي. من الممكن أن تتعرض المرأة لنزول بقع من الدم خلال التبويض. انغراس البويضة الملقحة في العادة يأخذ من ستة أيام إلى اثني عشر يوماً بعد التبويض. كل أنثى تولد ولديها عدد محدد من البويضات. من الممكن أن تحدث الدورة الشهرية ولكن من دون عملية التبويض. من الممكن أيضاً أن يحدث التبويض دون حدوث الدورة. عندما لا تخصب البويضة فإنها تتحلل وتمتصها بطانة الرحم.

مراحل الإباضة:

الطور الجريبي (Follicular phase)
الطور الجُريبي Follicular Phase المرحلة الجرابية (أوالطور التكاثري) هو طور من اطوار الدورة الشهرية خلاله تنضج بصيلات المبيض ويبدأ هذا الطور بالحيض (أول يوم في الدورة الشهرية) وينتهي بإفراز هرمون الإباضة. وينتهي هذا الطور ببداية التبويض (بالإنجليزية: ovulation). والهرمون الرئيسي الذي يتحكم في هذه المرحلة هو الاستراديول"estradiol".

التبويض (Ovulation)
يكون مستوى هرمون الإستروجين في ذروته في نهاية المرحلة الجرابية. هذا يسبب ارتفاع في مستويات هرمون (LH) (هرمون منشط للجسم الأصفر) والهرمون المنبه للجريب (FSH) (هرمون منشط للحوصلة). يستمر هذا من 24 إلى 36 ساعة، وينتج عنه تمزق الجريبات المبيضية، مما يؤدي إلى إطلاق البويضة من المبيض.

من خلال الإشارة التي تمت بواسطة هرمون (LH)، يتم إفراز الإنزيمات البروتونية بواسطة الجريب والتي تؤدي بدورها إلى تدهور النسيج الجريبي في موقع البثرة، مما يشكل ثقبًا يسمى الوصمة. البويضات الثانوية تترك الجراب وتنتقل إلى داخل التجويف البريتوني من خلال الوصمة، حيث يتم التقاطها في نهاية قناة فالوب. بعد دخول قناة فالوب، يتم دفع البويضة مع الأهداب، وتبدأ رحلتها نحو الرحم.

وبحلول ذلك الوقت، تُكمل البويضة الانقسام الاختزالي الأول (انقسام منصف)، الذي ينتج خليتين: البويضة الثانوية الكبرى التي تحتوي على كل المواد السيتوبلازمية وجسمًا قطبيًا أصغر غير نشط. يظهر جهاز المغزل للقسم الانتصافي الثاني في وقت الإباضة (طور تالي). إذا لم يحدث أي إخصاب، ستتدهور البويضة ما بين 12 إلى 24 ساعة بعد الإباضة. نسبة خروج أكثر من بويضه واحدة في عملية الإباضة هي 1-2 ٪.

الطور الأصفري (Luteal phase)
المرحلة الاصفرية (الاسم العلمي: Luteal phase) الطور الاصفري وهي المرحلة المتأخرة من الدورة الشهرية وتبدأ بتكوين الجسم الأصفر، وتنتهي إما بالحمل أو بتحلل الجسم الأصفر. والهرمون الرئيسي المتصل بهذه المرحلة هو هرمون البروجسترون الذي يكون مرتفعاً في هذه المرحلة أكثر من المراحل الأخرى من الدورة الشهرية.

يحدث خلل في تطور «الجسم الأصفر» (Luteal phase) – عندما لا يفرز المبيض كمية كافية من البروجيستيرون (Progesterone) بعد الاباضة، لا يكون الرحم قادراً على استقبال البويضة المخصبة، ولذلك لا يتاح تقدم الحمل. ويمنع التبويض، ولكن من المعروف أيضا أن يسبب LPD . وذلك من من اسباب العقم عند النساء.

أعراض التبويض
يمكن الكشف عن بداية فترة التبويض عن طريق بعض الأعراض ولكن لا يمكن تمييزها بسهولة. في العديد من الأنواع الحيوانية هناك إشارات مميزة تشير إلى الفترة التي تكون فيها الإناث خصبة. وقد اقترحت عدة تفسيرات لشرح الإباضة في البشر.

من أهم أعراض التبويض: التغييرات التي تحدث في مخاط عنق الرحم، وفي درجة حرارة الجسم الأساسية. علاوة على ذلك، تعاني العديد من الإناث من علامات الخصوبة الثانوية بما في ذلك ألم الإباضة (Mittelschmerz) (وتَعني ألم منتصف الدَّورَة) وهو مُصطلح طبي يُستخدم للإشارة إلى ألم الإباضة. تُعاني منه 20% من النساء في كُل دورة شهرية. يتميز ألم الإباضة في منطقة أسفل البطن والحوض، يحدث عادةً في مُنتصف الدورة الشهرية. يظهر الألم بشكل مفاجئ ويستمر لعدة ساعات وفي بعض الأحيان قد يستمر حتى يومان أو ثلاثة أيام. يتم في بعض الأحيان تشخيص ألم الإباضة على أنها زائدة دودية، فهي تُعتبر واحدة من التشخيصات التفريقية للزائدة الدودية لدى النساء في سن الإنجاب.

تعاني العديد من الإناث برغبة جنسية متزايدة في الأيام القليلة قبل الإباضة.

تختلف الأعراض المتعلقة ببداية الإباضة وأثناء حدوثها وفي نهايتها من حيث الكثافة مع كل أنثى. ويتم معرفة هذه الأعراض بالتشخيص الذاتي من قبل الأنثى. ومن تلك الأعراض التغير الواضح في إفرازات الرحم والمهبل فتصبح مائيةً وأقل لزوجة ومائلة للون الأبيض، وتكون في أغزر أوقاتها. عندما يقترب التبويض يتغير ملمس الرحم فيصبح أكثر طراوةً من قبل وأكثر ارتفاعاً في البطن. ظهور ألم في البطن في جهة المبيض وتذهب هذه الأوجاع بعد مرور أيام التبويض. ارتفاع بسيط في درجة حرارة الجسم الأساسية - وهي درجة الحرارة في حالة الراحة - للمرأة يقدر بنصف درجة مئوية، ويحدث بعد الانخفاض المفاجئ لدرجة الحرارة الذي يستمر يومين، فلذلك على المرأة مراقبة درجة حرارة جسمها لتعرف وقت التبويض. شعور المرأة بسعادة وهدوء وراحة نفسيّة خلال فترة التبويض، وشعورها بزياده في الرغبة الجنسية لديها. ازدياد قوة الحواس لدى المرأة في الشم والتذوق والنظر. نزول بعض الدم أو سائل لونه وردي يكون لبعض ساعات فقط، وهي فترة تكون فيها الأنثى جاهزة للإخصاب. انتفاخ البطن قليلاً نتيجة لارتجاع السوائل أثناء هذه الفترة. آلام في منطقة الثدي، قبل التبويض أوبعده مباشرةً. بعض النساء قد يعانون من آلام في الرأس وغثيان خفيف.

اضطرابات التبويض
تصنف اضطرابات التبويض على أنها اضطرابات حيضية وتشمل:

 ضعف (قلة) الإباضة: وتشمل الحالات التي يكون فيها التبويض غير منتظم، أو على فتراتٍ متباعدة، عدم الانتظام يزيد من صعوبة حدوث التخصيب لعدم إمكانية تحديد موعد التبويض.
 انقطاع الإباضة (بالإنجليزية: Anovulation) كلها مصطلحات تُشير لحالة تتوقف فيها المبايض عن إطلاق البويضات خلال دورة الطمث. ومن ثم فلا تحدث الإباضة أو التبويض. ومع ذلك، فإن المرأة التي لا يقوم مبيضها بالتبويض خلال دورة الطمث لا يعني بالضرورة أنها تقترب من انقطاع الطمث. ويعتبر انقطاع التبويض المزمن أحد الأسباب الشائعة للعقم.

قامت منظمة الصحة العالمية بوضع بعض الأسباب التي تسبب في اضطراب عملية التبويض ومنها:

 وجود خلل في وظيفة الغدة النخامية بالمخ: وهي الغدة التي تتحكم في بدء عملية التبويض، واضطرابات الغدة النخامية قد تؤدي إلى غياب التبويض وعدم نزول الحيض أيضًا.
 متلازمة تكيس المبايض (PCOS).
 فشل المبيض المبكر وهو عبارة عن حدوث اضطراب أو انقطاع في الدورة الشهرية لدى المرأة قبل سن الأربعين، ويرافق هذه الحالة أعراض مزعجة نتيجة لهبوط مستوى هرمون الإستروجين في جسمها حيث لا يقوم المبيض بانتاج الكمية الكافية من هرمون الإستروجين الذي يتم به عملية التبويض، ومن المفيد جدا أن تتعرف المرأة المصابة بمثل هذه الحالة على مراحلها وأعراضها.
 فرط برولاكتين الدم
 تكيس المبايض وهي مجموعة من الأعراض التي تنتج بسبب ارتفاع نسبة الأندروجين (هرمون الذكورة) في المرأة، وتشمل هذه الأعراض عدم انتظام أو انعدام الطمث، غزارة الطمث، زيادة في نمو الشعر في أنحاء الجسد، حب الشباب، والشواك الأسود، وآلام في منطقة الحوض، والعقم، وقد يصاحبها أمراض أخرى مثل مرض السكري النوع الثاني، أمراض القلب، اضطرابات المزاج، وسرطان الرحم.
 الإصابة بمرض السكري
 السمنة

انظر أيضًا

 الجسم الأصفر
 دورة شهرية
 تكون البويضة
 حمل
 فرضية التحول الإباضي

المراجع

وصلات خارجية
 Human egg makes accidental debut on camera
 Ovulation moment caught on camera
 Ovulation Get to know your Ovulation Period
 حساب أيام التبويض
 حاسبة التبويض

تكاثر الإنسان
توالد بيطري
جهاز الغدد الصماء عند الإناث
دورة شهرية
قبالة

إباضة


L'usine métallurgique Azovstal de Marioupol est une usine située à Marioupol, en Ukraine.

Histoire
La construction de l'usine métallurgique Azovstal de Marioupol est décidée par le Conseil suprême de l'économie nationale le . Sa construction commence le . Le  commence le creusement du canal menant de l'usine vers le port de Marioupol. La production de fer débute le  et celle de l'acier en .

Durant la Seconde Guerre mondiale, la production est arrêtée le . Le , les installations principales de l'usine sont détruites par l'armée allemande lors de sa retraite. L'usine se reconstruit et redémarre progressivement à partir du .

En 1954, l'usine d'Azovstal devient la première d'URSS à produire des rails de  de long.

Elle a construit pour ses ouvriers un Théâtre et un hôpital en ville.

L'usine Azovstal appartient au groupe Metinvest, contrôlé par l'homme le plus riche d'Ukraine, Rinat Akhmetov.

Invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022

En , lors du siège de Marioupol, dans le cadre de l'invasion de l'Ukraine par la Russie, l'usine est endommagée par les bombardements de l'armée russe. L'usine, utilisée comme camp retranché par l'armée ukrainienne, est pratiquement réduite à l'état de ruines, au-delà du réparable, suites aux bombardements aériens russes et aux combats menés dans le complexe sidérurgique. Le directeur général d'Azovstal, Enver Tskitishvili, indique que son entreprise a pris des mesures de précaution dans l'usine dès le début de l'invasion russe le 24 février, pour prévenir tout dommage à l'environnement : ... .

Le , Azovstal devient la dernière poche de résistance organisée tenue par les forces ukrainiennes, dans le cadre du siège de Marioupol. Les forces russes ont donné aux défenseurs jusqu'à  du matin, heure de Moscou, le 17 avril, l'occasion de se rendre. La Russie a affirmé que s'ils laissaient derrière eux leurs armes, « ils garantiraient leur vie ». Les forces ukrainiennes ont refusé de se rendre et des parties de l'usine sont restées sous leur contrôle.

Le , Yuriy Sak (conseiller présidentiel ukrainien) a déclaré à l'émission  de la BBC Radio 4 que la défense de l'Azovstal était pour les dirigeants militaires et politiques ukrainiens la , mais que la situation était .

Le , Iryna Verechtchouk (vice-Première ministre de l'Ukraine) a annoncé sur l'application Telegram que tous les civils avaient été évacués de l'Azovstal. Les militaires sont restés pour continuer la résistance. Selon le message vidéo quotidien de Zelensky, qui remerciait le Comité international de la Croix-Rouge et l'Organisation des Nations unies, une deuxième phase d'évacuation des blessés et du personnel médical était en cours de préparation.

Production
Le site de l'usine métallurgique Azovstal produit du coke, possède une usine d'agglomération et des hauts fourneaux permettant de produire de l'acier.

Voir aussi

Articles connexes
 Usine métallurgique Illitch de Marioupol.
 Gare de Sartana.
 Bataille d'Azovstal

Liens externes

Références

Usine en Ukraine
Économie en Union soviétique
Architecture à Marioupol
Économie à Marioupol

Usine métallurgique Azovstal de Marioupol


සෘජුකෝණි ත්‍රි‍කෝණයක් යනු, එහි එක්  කෝණයක් සෘජු කෝණයක් (එනම්, අංශක 90 ක කෝණයක්) වන්නාවූ ත්‍රිකෝණයකි .

සෘජුකෝණි ත්‍රි‍කෝණය


An Trichotosia mcgregorii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Oakes Ames, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni André Schuiteman och De Vogel. An Trichotosia mcgregorii in nahilalakip ha genus nga Trichotosia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trichotosia

Trichotosia mcgregorii


PUGNAc, bir ilaç ismidir. İnsülin direncini arttırmak ve N-acetylglucosaminidase engelleyici faaliyeti vardır.

Kurgusal referanslar
PUGNAc, Prison Break dizisinde Michael Scofield tarafından kan şekerini yükseltip, insüline karşı direnç göstermesi ve şeker hastası gözükmek için kullanılmıştır. Süre ve doz aşımı gibi durumlarda ölümcül olabilir.

Dış bağlantılar
 TRC üretim sayfası
 Araştırma sayfası

Amino şekerler
Amidler
Karboksilat esterler
Hidrolaz inhibitörleri
Farmakolojik ajanlar

PUGNAc


Frislands historie er knyttet til friserne. En egentlig frisisk stat eksisterede i 600-tallet og frem til første halvdel af 700-tallet, men dens tid blev kortvarig og var betinget af, at ingen af de omgivende stater havde styrke til at tage området under egen kontrol. Da dette skete, kunne friserne højst håbe på autonomi under lokale herskeres herredømme, hvilket siden blev Frislands skæbne. En følge heraf var, at det frisiske område blev og er forblevet opdelt mellem flere stater. Denne svækkede stilling må også tilskrives, at Frisland i den periode, hvor muligheden for at genvinde selvstændighed var til stede, tiden fra 1217 til 1489, led under interne magtkampe.

Til trods for, at Frisland således ikke har været en samlet, selvstændig stat, har der gennem hele historien været en stærk frisisk national bevidsthed. Denne har i moderne tid manifesteret sig i kulturelle foreninger og i krav om respekt for det frisiske sprog, hvilket afspejles i brugen af tosprogede navne i flere af de områder, hvor frisisk sprog endnu er levende.

Ældste vidnesbyrd
Den ældste skriftlige vidnesbyrd om friserne stammer fra den græske Pytheas fra Massalia, som omkring 325 f.Kr. nåede området ved Tyske Bugt og herom oplyser:
"På et tidevandsområde af havet kaldet Metuonis af en størrelsesorden på 6.000 stadier (o. 1000km), ligger ikke langt fra øen Abalus (Helgoland?), hvor i foråret rav indsamles."
Dette er det første omtale af den sydlige del af Vesterhavet. Rav hører til de ældste handelsvarer i dette område.

Friserne og Romerriget

Mellem 58 og 50 f.Kr. år erobrede Julius Cæsar Gallien, hvorved han fremskød Romerrigets grænser til Rhinen. Friserne boede på daværende tidspunkt nordøst for Rhinen og dermed lige uden for det romerske imperium. Under kejser Augustus (28 f.Kr. - 14 e.Kr.) forsøgte romerne at fremskyde Romerrigets grænser mod nord til Elben. Derved ville friserne blive indlemmede i Romerriget. I 12 f.Kr. nåede romerne under general Drusus til Frisland under sit fremstød i Germanien. Under denne kampagne mødte han også friserne (Frisii), som han indgik en fredsaftale med gående ud på, at friserne i begyndelsen skulle betale 2 kohuder i skat.

Under kejser Tiberius og dennes repræsentant Olennius blev skatten for høj for friserne, og friserne ville ikke længere betale. Som følge heraf fratog romerne dem først deres kvæg, så deres jord, og til sidst blev kvinder og børn taget og solgt som slaver. Som følge heraf gjorde friserne i 29 e.Kr. oprør og hængte skatteopkræverne. For at hævne dette og undertvinge friserne igen sendte romerne tropper mod dem, men de romerske hærstyrker blev slået i slaget ved Baduhennaskoven. Romerne begyndte nu at frygte friserne, og nye undertrykkelsesforsøg blev indtil videre ikke gjort; friserne havde genvundet friheden. I 47 e.Kr. indgik friserne en ny aftale med romerne, denne gang med Corbulo. Aftalen stadfæstede Rhinen som grænse og forpligtede begge parter til at respektere dette. Desuden fik friserne et senat, romerske embedsmænd og nye love. I 58 e.Kr. bosatte imidlertid nogle frisere sig på Rhinens sydlige bred, og to frisiske udsendinge, Verritus og Malorix (i romersk oversættelse), drog til den romerske kejser Nero for at få godkendelse heraf, men forgæves, og friserne blev med vold fordrevet igen fra Rhinens sydlige bred.

Plinius den Ældre, der skrev værket Naturalis Historia ca. 79 e.Kr., omtaler her indirekte friserne som en folkestamme under Ingvaeones. Fra omtrent samme tid stammer Tacitus' værk Germania, en beskrivelse af området nord for Romerrigets grænser. Han skelner mellem to grupper frisere: maioribus frisii (storfriserne) og minoribus frisii (småfriserne). Han oplyser videre, at "Begges område danner en bræmme langs Rhinen helt ud til Oceanet og omfatter desuden nogle vældige søer, som også romerske floder har besejlet."

I 69 e.Kr. gjorde bataverne (en germansk stamme bosat syd for friserne) oprør mod den romerske besættelse. Friserne og canninifaterne (en germansk stamme bosat vest for friserne) støttede batavernes oprør, men oprøret blev nedkæmpet, og Rhinen forblev Romerrigets grænse.

Tidlige værfter

Allerede forud for romertiden var befolkningen begyndt at bygge værfter, det vil sige boliger på kunstigt forhøjede høje flader. I Ezinge blev den første gård bygget ca. 300 f.Kr. på en lavere ikke-kunstig forhøjning. Det var et langhus med bolig i den ene ende og en stald i den anden ende bestående af båse langs ydervæggene og en midtergang mellem båsene. Kort efter synes antallet af gårde udvidet til 4, denne gang bygget på kunstigt byggede tørveplatforme; bygningernes indretning var uforandrede. Senere blev platformene forhøjede ved hjælp af en blanding af organisk materiale og gødning, hvilken varede til ca. 140 e.Kr. Keramikken viser en forandring omkring 50 f.Kr., muligvis under indflydelse af romerske handlende. Friserne var øjensynligt indblandet i handel. Tacitus oplyser i Agricula, at de nedkæmpede en gruppe fra en nabostamme, som de mistænkte for at være pirater. Fra 140 til ca. 450 e.Kr. blev Ezinge forhøjet med nye lag af ler, aske og affald.

Folkevandringstiden

Omkring år 250 indtrådte en havstigning, som gjorde det umuligt at forblive boende i de kystområder, der var udsatte for oversvømmelse. Som følge heraf måtte friserne flytte bort fra de mest udsatte kystområder. I løbet af det 3. og 4. århundrede synes bebyggelserne i Westergo i den vestlige del af Frisland at være opgivne., og i Groningen-området synes bebyggelsen at blive markant mindre tæt beboet i samme periode. Havstigningen varede frem til år 400. Det menes, at en del af de således fraflyttede frisere slog sig sammen med chaukerne, som nu blev kendt som saksere, og som boede øst eller nord for friserne, og dannede en ny fælles folkegruppe, der blev kendt som frankere, og som senere udvandrede til områderne syd for Rhinen og her oprettede Frankerriget. Omtrent på samme tid dannedes under indtryk fra folkevandringerne en række nye og større stammeforbund: alemannerne, sakserne, thüringerne, bayerne. Chaukerne forsvandt helt under denne proces, formentlig opslugt af henholdsvis frisere og saksere.

Omkring år 450 udvandrede anglere, saksere og jyder til England; det menes at en del frisere deltog i denne udvandring. Begyndelsen var allerede sket forinden: efter, at Romerriget havde trukket sig tilbage fra Britannien i 407, ankom sakserne dels som sørøvere, dels som lejetropper for at hjælpe lokalbefolkningen imod de hærgende piktere. I begyndelsen var deres ophold af kortere varighed, men efterhånden fik de interesse for en vedvarende tilstedeværelse. Den Angelsaksiske Krønike nævner ikke friserne mellem de stammer, der slog sig ned i Storbritannien, kun anglere, saksere og jyder, men den byzantinske historiker Procopius (død efter 562) nævner friserne (som "Phrissones", en transskription af Frisiavones) ved siden af briterne og anglerne ("Angiloi") som en af de tre stammer, der beboede Storbritannien. Steder som Friston og Freeston antyder imidlertid en frisisk indflydelse i England.

Under folkevandringstiden skete der store forandringer i Frisland. For det første skete en udvikling af keramikken fra frisisk til en ny stil kaldet angelfrisisk. For det andet skete en forandring af bebyggelsen: de gamle gårde i Ezinge blev brændt af omkring 450 e.Kr. og erstattede af mindre hytter uden stalde og med umiskendelig lighed med tidlige angelsaksiske landsbyer. For det tredje findes en gravplads fra tiden 450-650 e.Kr. ved Hoogebeintum med omkring 20 angelsaksiske urner samt 37 skeletter. Fundene af brocher og lerkar vidner om tætte forbindelser til angelsaksere. Desuden fandtes 60 angelfrisiske urner. Disse vidnesbyrd antyder stærke forbindelser med anglere og saksere. Der har være spekuleret i, om der var tale om en delvis fordrivelse af friserne. Venantius Fortunatus fra Chilperics tid (561-584) oplyser, at kongen blev stillet over for problemet at holde "fresones" ude af det frankiske rige. Samtidig ses dog, at bebyggelsen fortsatte i andre dele af det frisiske område Ej heller opstod der, så vidt vi ved, et angelsaksisk rige i Frisland.

Det frisiske kongerige (ca. 600 - 734)

I tiden efter folkevandringen beboede friserne de kystnære områder mellem Scheldes og Wesers udløb. Fra omkring 400 opbyggede friserne et eget rige. I Widsith, Beowulf og Finnsburg-fragmentet nævnes en Finn som en frisisk konge, der skal have levet i det 6. århundrede.

I 628 formåede den kristne, frankiske konge Dagobert at slå en forenet styrke af frisere og saksere (begge folk var hedninge) og genvinde kontrollen over Utrecht. Dagobert lod bygge en kirke i Utrecht og gav en biskop befaling til at missionere blandt friserne. På samme tid havde friserne dannet deres eget kongerige, og missionsvirksomheden udviklede sig derfor til et led i magtkampen mellem frankere og frisere. Mislykkede missionsforsøg blev gjort af Wilfrid, biskop af York og virkende i Frisland i 678, Willibrord, en præst der kom til Frisland i 690 og blev udnævnt til ærkebiskop over friserne i 695, men som måtte flygte fra Utrecht efter Redbads erobring af byen, Bonifatius, en tysk ærkebiskop, dræbt i Dokkum i 741, og Liudger, en friser, der prædikede fra 775, men i 782 måtte flygte under det af Widukind igangsatte frisisk-saksiske oprør.

Kong Aldgisl (død ca. 678) er den første med sikkerhed kendte frisiske konge. Beda og Ediius omtaler ham i deres værker. I Eadgils tid levede frisere og frankere i fredsommelighed, dels som følge af indre frankisk splittelse, dels fordi Eadgils lod biskop Wilfrid missionere frit blandt friserne.

Kong Radbod (679 - 719) var en hedensk, frisisk konge. Han besluttede at udnytte den indre frankiske splid til at angribe frankerne, erobre Utrecht og ødelægge byens kirke. Derefter forsøgte han at udrydde kristendommen blandt friserne. I 689 indledte Pipin af Herstal en erobring af frisiske områder og besatte Dorestad. På et tidspunkt mellem 690 og 692 kom også Utrecht under Pipins styre, hvorved han fik kontrol over handelen mellem det frankiske bagland og Vesterhavet ad Rhinen. I 714 døde Pippin, og Radbod gennemførte straks et angreb, hvorunder det i 716 lykkedes ham at slå en frankisk hær under Karl Martell ved Köln og dermed genskabe det frisiske imperium. Efter sejren blev kirkerne i Frisland afbrændte og præsterne jaget ud af landet. Da Radbod døde i 719, var Frisland atter hedensk område.

15 år efter Radbods død nåede Karl Martell sin magts højdepunkt, og han benyttede muligheden for at indgå en aftale med Frisland. I 734 sendte han sine styrker til Frisland, hvor et stort slag stod ved floden Boarn mod den frisiske hærfører Bubo, en søn af Radbod. Bubo blev dræbt under slaget, og friserne blev slået tilbage under vild flugt. Missionsvirksomheden i Frisland blev genoptaget. Bubos søn, Abba (Alfbad) blev først frisisk greve under frankisk overherredømme 749 - 775. Østfrisland (øst for Lauwers) blev erobret 50 år senere. Østfriserne havde allieret sig med de hedenske saksere, og Martells søn, Pippin den Lille, formåede ikke at slå denne koalition. Først under Martells sønnesøn, Karl den Store blev koalitionen slået i 785; den legendariske Widukind var fører for den frisisk-saksiske alliance.

Friserhandelen

I 500- og 600-tallet skete der en voldsom stigning i den frisiske handel og skibsfart, og friserne bredte sig til et område strækkende sig fra Swin i det nordlige Belgien til Weser. I 480 oprettede frankerne under Klodevig Frankerriget, der blandt andet omfattede de to byer Utrecht og Dorestad ved grænsen til frisernes område. Da Klodevig døde i 511, benyttede friserne lejligheden til under de indre frankiske magtkampe at erobre Utrecht og Dorestad, som derefter forblev under frisisk styre frem til 628.

Friserne var i tiden mellem 600 og 800 blandt de førende handelsfolk i Nordeuropa. De sejlede op til Ribe og senere også til Hedeby og dominerede handelen på floderne Rhinen, Maas og Schelde. I 6. århundrede blev handelspladsen Quentovic ved Canche og Domburg ved Scheldes munding oprettet, i 7. århundrede fulgte Dorestad (omkring 675), senere desuden Medemblik, Westenschouwen og Rijnsburg. Handelen synes at have været under frankerkongens kontrol, og denne samt kirken fik told og afgifter (tiende) heraf.

De frisiske områder var relativt selvstændige, inden de i slutningen af 700-tallet blev indlemmet i det frankiske rige. Den frankiske besættelse og dens medfølgende kristianisering var måske grunden til, at en del frisere udvandrede omkring år 800 til Jyllands vestkyst, hvor de bosatte sig i kystområderne mellem Ejderen og Vidåen (det nuværende Nordfrisland). De tilbageblivende levede nu under frankiske konger, som tilsikrede dem en omfattende autonomi inden for den frankiske stat. Karl den Store gav dem med den frisiske ret (Lex Frisionum) en skriftlig samling af frisiske retsforskrifter. På samme tid blev friserne kristne.

Under frankisk overherredømme

Karl den Store styrede sit imperium med hård hånd. Han tvang friserne til at træde ind i sin hær, hvor de deltog i kampe mod wiltzere i 789 og avarere i 791. I år 800 fandt de første vikingeangreb på Frisland sted, og friserne blev her efter fritaget for militærtjeneste i det fremmede, mod at de til gengæld nu skulle forestå forsvaret mod vikingerne. Da Karl den Store i 785 havde slået sakserne, strakte det frankiske imperium sig helt frem til den danske grænse. De danske angreb på Frisland og mod Frankerriget kan ses som et led i forsøget på at forhindre den kristne mission og frankerrigets udvidelse.

Frisland bliver et grevskab

Efter sejren i 785 blev det tidligere frisiske rige omdannet til et grevskab i Frankerriget. Abba, Redbads sønnesøn, blev den første greve under frankisk overherredømme over Frisland vest for Lauwers. Greven havde to hovedopgaver: at sikre lov og orden og at sikre mandskab til de frankiske hære. Fra 734 til 1100 var først frankiske herskere, senere tyske, repræsenteret ved grever, der virkede inden for et feudalt system. Der vides dog kun lidt om disse grever og deres virke. Det ser ud til, at der har været flere grever på samme tid. Kendte grever er:
754: grev Abba står som leder af opførelsen af Bonifatius-kirken i Dokkum
791: grev Didrik (Durk) leder de frisiske styrker under de frankiske kampe mod avarerne
839: grev Gerlof støtter den frankiske konge Ludvig den Fromme
873: grev Albdag slår en vikingehær under Rudolf i Westergo
885: grev Gerlof og grev Gerdolf er tilstede ved mordet på Godfried fra Norge
Grev Gerlof var far til Diderik 1., greve af Holland, og grev Waltger i Teisterband. Waltgers sønner kaldes Redbad og Poppo, formentlig for at fremhæve slagtskabet med kong Redbad.

I det 10. århundrede spredte friserne langs kysten fra floden Schelde i sydvest til udmundingen af Weser mod øst. Dermed blev det frisiske område opdelt i tre delområder to steder: ved Leeuwarden og Lauwers. Mod vest fandtes den store sø Almere. Som følge heraf opsplittedes det frisiske område i to grevskaber, Kennemerland mod vest (der kom under Huset Hollands overherredømme) og grevskabet Friesland beliggende mellem det mellemste hav og Lauwers. Mod øst blev oprettet en ny by, Groningen, som efterhånden fik kontrollen over området øst for Lauwers. Noget senere, i det 12. århundrede, blev det mellemste hav tørlagt samtidig med, at der skete et gennembrud mellem Almere og det åbne hav; det derved nyskabte havområde fik navnet Zuiderzee.

Mellemste Frisland

Grever i mellemste Frisland:
966: grev Egbert
1038: grev Liudolf af Brunswik-dynastiet død
1038-1057: grev Bruno
1057-1068: grev Egbert 1.
1068-1088: grev Egbert 2.

Vestfrisland

Grever i Vestfrisland:
885: grev Gerlof
922: grev Diderik 1. (Durk 1.), den første betegnet ved "grevehuset Holland", der efter grev Diderik 2.
993: grev Arnulf død i slaget mod vestfriserne, grev Durk 3. slår en hær under Hendrik 2.
1049: grev Durk 4. bliver dræbt
1049-1061: grev Floris 1. (dræbes)
1076: grev Durk 5. Grevskabet Holland oprettes, og grev Durk 5. og det hollandske grevehus fremstår som antagonister til Vest- og Mellemfrisland.

Vikingeangreb og danske herskere (800-885)

Der kendes ingen grever i Østfrisland. Danske, feudale herskere var:
Harald Klak (840 - 844)
Rorik af Dorestad og Godfred 2. (844 - 857)
Rorik (kristen) (862 - 872)
Godfred 3. (881 - 885).

Allerede i slutningen af 700-tallet havde Karl den Store forsøgt at erobre og kristne sakserne i Nordalbingien. Disse kampe endte med nordliudernes og wigmodiernes overgivelse i 804. Efterfølgende lod Karl store dele af den saksiske befolkning tvangsforflytte til Frankerriget, hvorved Holsten blev meget tyndt befolket. Derved var Frankerriget blevet nabo til Det danske rige. Karl den Store sendte derfor en invitation til den danske konge, Godfred, sandsynligvis blandt andet for at få udleveret de saksere, som var flygtet til Danmark. Forhandlingerne endte imidlertid resultatløst. En dansk stormand af kongeslægten, Halfdan, valgte som følge heraf at forlade Danmark og slå sig ned i Frisland. Han underkastede sig kejseren, aflagde troskabsed og blev udnævnt til kejserens repræsentant. Halfdans søn Hemming fik senere en ledende stilling på øen Walcheren indtil, at han blev myrdet af vikinger i 837.

I 808 udbrød krig mellem Karl den Store og den danske kong Godfred. Godfred angreb i 810 Frisland med en flåde på 200 skibe og slog det frankiske forsvar tre gange. Friserne blev pålagt en skat på 100 pund sølv, som blev betalt. Men Godfred, der ikke selv deltog i hærtogtet, blev efterfølgende myrdet af sine egne hirdmænd, muligvis på frankisk tilskyndelse. I 811 sluttede efterfølgeren Hemming fred og grænseaftale med Karl den Store. Hemming døde imidlertid allerede to år senere, og i 812 kom Reginfred og Harald til frankerkongen for at forny freden. I 814 døde Karl den Store; samme år blev Reginfred dræbt, og Harald Klak, der kort forinden havde slået et oprør i Vestfold i Norge ned, måtte flygte til Sachsen. Den nye frankiske kejser, Ludvig den Fromme, søgte at få ham genindsat på den danske trone i 815, men den saksisk-obotrittiske hær blev slået. I 817 fulgte en dansk modreaktion: I forening med obotritterne angreb man den frankiske borg Esesfeld ved Itzehoe og trængte samtidig med en flåde ind i Elbens munding. Det lykkedes i første omgang borgen at holde stand, men den blev snart opgivet til fordel for en ny fæstning, Hammaburg. I vinteren 822-823 fik ærkebisp Ebo af Rheims pavens bemyndigelse til at drive missionsvirksomhed i nord (hans område omfattede blandt andet Frisland og han var Ludvig den Frommes rådgiver).

Harald Klak

I 826 kom Harald Klak sejlende med henved hundrede skibe op ad Rhinen. Han blev døbt i kejserpaladset i Ingelheim, svor kejseren troskab og fik lenet Rüstringen ved Weser; dette skulle danne base for fornyede fremtidige forsøg på at sikre sig den danske krone. I forbindelse med dåben blev der udpeget to munke, Ansgar og Autbert, til at drive missionsvirksomhed i Norden. Ansgars missionsvirksomhed i Danmark synes beskeden. Efter tre år kom han til Birka, efter halvandet år vendte han hjem og blev ærkebiskop i det nyoprettede bispedømme Hamborg med Norden som missionsområde.

Vikingernes hærgninger fortsatte. I 833 blev Ludvig den Fromme midlertidigt afsat af sine sønner, og 834 blev Dorestad angrebet af vikinger for første gang. I 834 blev Fisland atter udplyndret. Annalerne oplyser: "De drog over Utrecht til handelspladsen Dorestad, plyndrede overalt, de dræbte nogle af indbyggerne, førte andre bort som fanger og ødelagde en del af byen ved ildebrand." Nye angreb på Dorestad fulgte i 835, 836 og 837. Byen blev overfaldet og brandskattet, det vil sige måtte betale tribut for ikke at blive afbrændt. I 837 blev også øen Walcheren angrebet og beskattet. Det ser ud til, at det var Harald Klak, som stod bag angrebene på opdrag af sin lensherre Lothar 1., som Ludvig den Fromme havde planer om at afstraffe, hvilket imidlertid forhindredes af de gentagne vikingeangreb. Samtidig kan Harald have ønsket at få området som len i tillæg til det omfattende, men fattige len Rüstringen. Dette forhindredes dog i første omgang af Ludvig, som ved et forlig i 837 med sine sønner Lothar og Ludvig den Tyske holdt fast i, at Rorik, Harald Klaks nevø, skulle være lensmand for Frisland og Dorestad.

I julen 838 blev Frisland ramt af en alvorlig stormflod, hvorunder en stor del af befolkningen og kvægbesætningerne omkom.

Efter Ludvig den Frommes død i 840 faldt det karolinske forsvar i Frisland helt fra hinanden. Uden en frankisk konge til at organisere et forsvar forøgedes de danske angreb, og friserne blev gjort skatskyldige under danske feudalherrer, idet danskerne formåede det svækkede frankiske rige at overdrage Frisland som feudalt gods.

For at bringe angrebene tilophør havde Lothar 1., der var blevet kejser i 840, i 841 givet øen Walcheren i Schelde-mundingen til Harald Klak som len, og i 850 gjorde han det samme med Haralds broder Rorik, der fik store dele af Frisland i len frem til sin død i 870'erne.

I 843, efter Ludvig den Frommes død, blev Lothar 1. ved delingsaftalen i Verdun hersker over Frisland.

I 840 og 842 blev Quentovic, London og Hamwith angrebet, og 841 - året efter Ludvig den Frommes død - blev flere klostre ved Seinen samt byen Rouen angrebet, den 28. marts 845 endda også Paris. I 845 blev Hamborg ligeledes plyndret og brændt, og Ansgar måtte flygte til Bremen, hvor han genoptog missionsarbejdet; ved hans død i 865 var der dog kun oprettet kirker i Ribe, Hedeby og Birka.

I 885 blev Godfred fra Norge som den sidste nordiske feudale hersker dræbt og det danske overherredømme ophørte. Ganske vist fortsatte vikingerne at foretage mindre angreb på Frisland frem til 1014, da Knud den Store blev konge over Danmark, Norge og England.

Under tysk overherredømme (925 - 1498)

I 885 dræbte hertug Henrich af Sachsen den frisiske lensmand Godfred, og Frisland blev derved en del af det Tyske Rige. Frem til 1217 blev magten udøvet gennem feudale repræsentanter.

Fra 1217 havde Mellemste Frisland ingen feudal overherre, næsten ingen riddere, ingen slaver og kun få byer. Befolkningen var overvejende landbrugere, fiskere og pramførere. Eftersom der ingen øvre myndighed fandtes, blev administrative forvaltninger oprettet spontant. Det var højkonjunktur: Landbrug og handel blomstrede og skabte velstand. Flere frisiske byer tilsluttede sig Hanseforbundet.

I middelalderen sluttede de frisiske byer og egne sig sammen til de syv frisiske sølande. De syv sølande kunne bevare et omfattende selvstyre mod at godtage kejseren som den formelle øverste lensherre (Frisisk Frihed). Deres udsendinge mødtes engang om året, tirsdag efter pinse, ved deres tingsted ved Upstalsboom ved Aurich og traf her beslutninger for hele området mellem Zuidersee og Weser, dels love, dels beslutninger om fælles forsvar ved angreb på nogen del af området.

Ekspansion og landskabsændringer

Friserne havde lært kunsten at bygge på kunstige forhøjninger, værfter (tysk: Warft, frisisk: terp), men ekspansionen var betinget af, at de lærte sig kunsten at bygge diger, hvorved land kunne indvindes. Friserne udviklede omfattende regelsæt for vedligeholdelse af diger og sluser. De ældste diger var ca. 1,5 m høje, bag hvilken der lå en omkring 4 m bred vej for at muliggøre færdsel med vogne i begge retninger på samme tid. I begyndelsen var digebyggeriet organiseret i såkaldte skeltas; fra 13. århundrede blev ansvaret overdraget grietmannen og asegas.

Kampen mod hollænderne (993 - 1345)

Efter vikingerne var Huset Holland indtrådt som styrende overklasse langs Vestfrislands kyst. Greverne var af frisisk oprindelse. Men med oprettelse af Provinsen Holland i 1075 fik frankerne den dominerende indflydelse, og med tiden udviklede der sig en dyb modsætning mellem friserne i Vestfrisland og de hollandske grever. Greverne forsøgte med vold at underkue friserne. Grev Willem 2. forestod et angreb på Vestfrisland i vinteren 1256, men faldt gennem isen ridende på sin hest og blev efterfølgende tævet til døde af friserne. Floris 5. var fast besluttet på at hævne sin faders død og angreb og slog friserne i en kamp, der kostede omkring 1.200 frisere livet. Efter Floris 5.'s død gjorde vestfriserne oprør mod efterfølgeren Jan 1. Dennes efterfølger, Jan 2., slog det frisiske oprør ned og dræbte omkring 3.000 frisere. Der blev sendt hjælpestyrker fra Mellemfrisland, men de kom for sent; vestfriserne mistede friheden.

Efter sejren over vestfriserne besluttede Huset Holland at underlægge sig Mellemfrisland. I 1345 foretog grev Vilhelm 4. et storstilet militært angreb for at underlægge sig området med en stor flåde, der - styrket med franske og flamske riddere - sejlede over Zuiderzee. Friserne besluttede at gå sammen om at tilbagevise angrebet, og den 26. september 1345 lykkedes det dem at omringe hæren nær Warns og slå fortroppen ihjel. Resten af hæren flygtede og efterlod liget af Willem 4. på valpladsen. Siden da blev den 26. september husket som en festdag i Mellemfrisland.

Interne magtkampe (1217 - 1489)
Efter det frankiske overherredømmes sammenbrud i Frisland begyndte interne magtkampe. I løbet af det 14. århundrede udviklede der sig to, hinanden modstående grupper: "schieringer" og "vetkoper". De førte Frisland ud i en regulær borgerkrig, hvor landsby sloges mod landsby, slægtninge mod hinanden, fædre mod deres sønner. I 1489 fik borgerkrigen en ende, da Albrecht af Sachsen skabte en central (tysk) overmyndighed, som sikrede lov og orden, men tillige betød indførelse af tysk i talesprog; fortyskningen satte ind, og denne udvikling forstærkedes efter reformationen, da Bibelen blev oversat til plattysk, som også blev brugt til prædikener i kirkerne.

Nordfriserne

De frisiske kolonister ved den jyske vestkyst levede som kongefriserne i de såkaldte Udlande under den danske konge og uden for de tyske grænser.

Reformationen og dens følger
I begyndelsen af 1500-tallet nåede reformationen Frisland. Frisland var kommet under Philip 2. (1527 - 1598), konge af Spanien fra 1555, som forsøgte at modvirke udviklingen ved at sende spanske tropper nordpå. Dette førte til det Hollandske Oprør, også kendt som Tachtigjarige Oorlog (Firsårskrigen), der varede fra 1568 til 1648. Friserne gjorde oprør mod det spanske overherredømme i 1572. I 1585 oprettedes universitetet i Franeker for at uddanne præster, idet calvinismen hurtigt spredte sig. I løbet af firsårskrigen dannedes Republikken af De Syv Forenede Nederlande, omfattende Holland, Zeeland, Gelderland, Overijssel, Groningen og Frisland, hvorved Frisland blev en provins i Nederlandene, da disse i 1814 blev omdannet til et monarki.

Noter

Litteratur

 Poul Enemark: "Friserhandel" (i Kulturhistorisk Leksikon for nordisk middelalder, bind 4, 2. oplag; Rosenkilde og Bagger 1981; sp. 647-651)
 Thomas Grane: "Romerske kilder til Germaniens geografi og etnografi" (Lars Jørgensen, Birger Storgaard & Lone Gebauer Thomsen (red.): Sejrens Triumf - Norden i skyggen af det romerske imperium; Gylling 2003; ; s. 126-147)
 Kristian Hald: "Frisere" (i Kulturhistorisk Leksikon for nordisk middelalder, bind 4, 2. oplag; Rosenkilde og Bagger 1981; sp. 643-647)
 Jørgen Jensen: Danmarks Oldtid. Yngre Jernalder og Vikingetid 400 e.Kr. - 1050 e.Kr.; Gyldendal, Viborg 2004;
 Lise Bender Jørgensen: "Frisisk klæde" (i Skalk 1985 nr. 4; s. 27-30)
 E. Knol: "The first early medieval cemeteries along the northern Dutch coasts and their significance for Anglo-Saxon migration" (T.A.S.M. Panhuysen (red.): Transformations in North-Western Europe (AD 300-1000). Proceedings of the 60th Sachsensymposium 19.-23. September 2009 Maastricht (Neue Studien zur Sachsenforschung 3; Hannover 2011; s. 218-227)
 Annet Nieuwhof:"Anglo-Saxon immigration or continuity? Ezinge and the coastal area of the northern Netherlands in the Migration Period" (Journal og Archaeology in the Low Countries 5-1, March 2013, s. 53-83)
 Poul Skaaning: Vikingestormen. Togter mod Vesteuropa 793-937; Viborg 2006;
 Bjørn Stürup: "Klæde fra Romerriget" (i Skalk 1977 nr. 2; s.10-15)
 Jason Vandermuelen: "The Frisian Tribe: from Caesar to Charlemagne" (The Canadian Joumal of Netherlandic Studies; s. 1-13)

Historie

Frislands historie


Vavilon'un son hükümdarı Nabonidus (Akatça Nabû-nāid) Babil'in son kralı, MÖ 556 ve MÖ 539 yılları arası hüküm sürdü. Hükümdarlığı sürecinde politika ve din konularına önem vermeyip, onun yerine bölgesinde bulunan eski tapınak ve yapıtları incelemeyi tercih etmiştir.

Ayrıca bakınız
 Süryaniler listesi
 Nebukadnezar
 Daniel kitabı

MÖ 530'larda ölenler
Asur kralları
Babil kralları
Mezopotamya
Darbe ile iktidara gelenler

Nabonidus


Party Shaker ist die 14. Single des deutschen Dance-Projektes R.I.O. Der Song ist die erste Single, die sie nach dem Ausstieg von Tony T im April 2012 veröffentlichten. Sie wurde mit dem US-amerikanischen Sänger Nicco, der durch Zusammenarbeit mit Darius & Finlay bekannt ist, aufgenommen und wurde offiziell am 18. Mai 2012 als Single und als Download veröffentlicht. Das Lied ist die erste Singleauskopplung und gleichzeitig eine Ankündigung für, die noch im selben Jahr erschienene Deluxe Edition zu Turn This Club Around. Party Shaker schaffte es bis auf Platz 10 in den deutschen Singlecharts und bis an die Spitze der Dancecharts auf iTunes.

Musikvideo
Das offizielle Musikvideo wurde am 15. Mai 2012 auf dem YouTube-Kanal von Kontor Records hochgeladen. Es dauert 3:32 Minuten. Der Regisseur des Video ist Danny Wild. Es wurde am Strand in Miami gedreht und startet mit Nicco, dem Sänger des Songs, der die erste Passage des Liedes singt. Das ganze Video über ist Victoria Kern zu sehen die von einer Stelle zur nächsten wandert. Es ist auch das Gesicht von Nicco auf den Kleidern und anderen Sachen der jungen Frau zu sehen. Am Ende wird Victoria Kern mit unterschiedlichen Bikinis gezeigt, welche am Strand läuft und sich unter der Dusche abkühlt. Es wurde innerhalb von 3 Tagen 1 Million Mal angeklickt.

2013: Meistangeklicktes deutsches Musikvideo
Seit April 2013 steht das Musikvideo zum Track Party Shaker mit über 100-Millionen Klicks an der Spitze der meistgesehenen Musikvideos eines deutschen Acts aller Zeiten. Es wurde kommentiert:

Mitwirkende
Der Song wurde von Yanou, Manian und Nicco geschrieben und komponiert. Das Lied wurde von Yanou und Manian produziert und ist über ihr eigenes Label Zooland Records und das Dance-Label Kontor Records herausgebracht worden. Der Song wurde durchgehend von dem Sänger Nicco gesungen und enthält instrumental nur Synthesizerelemente, die von Manian und Yanou stammen.

Versionen und Remixe
 Video Edit – 3:26
 Extended Mix – 5:05
 Whirlmond Remix – 4:50
 LaSelva Beach Remix – 5:32

Chartplatzierungen
Party Shaker erreichte in Deutschland und der Schweiz die Top Ten. In Deutschland und Österreich stieg er auf Platz 10 und in der Schweiz auf Platz 7 ein. Hier stieg der Song bis auf Platz sechs.

Weblinks
 R.I.O. auf Facebook

Einzelnachweise

Lied 2012
House-Lied
R.I.O.-Lied
Lied von Manian
Lied von Yanou

Party Shaker


Le Marchand d'armes, ou Le Trafiquant d'armes (), est un film canadien réalisé par Nardo Castillo, sorti en 1989.

Synopsis

Distribution
Kevin Costner : Ted Beaubien
Sara Botsford : Maud Ryan
Paul Soles : Lochman
Gerard Parkes : Wilson
Ron Lea : George
Mitch Martin : Rosalyn
Larry Lewis : Robert
Daniel Nalbach : Max

Notes et références

Liens externes

Film canadien sorti en 1989
Film dramatique canadien

Le Marchand d'armes


The Belle Fourche River (pronounced bel FOOSH; ) is a tributary of the Cheyenne River, approximately  long, in the U.S. states of Wyoming and South Dakota. It is part of the Mississippi River watershed via the Cheyenne and Missouri rivers. In the latter part of the 19th century, the Belle Fourche River was known as the North Fork of the Cheyenne River. Belle Fourche is a name derived from French meaning "beautiful fork".

Description
It rises in northeastern Wyoming, in southern Campbell County, approximately  north of Wright. It flows northeast around the north side of the Bear Lodge Mountains, past Moorcroft and Devils Tower. Near the state line with Montana, it turns abruptly southeast and flows in western South Dakota, past Belle Fourche and around the north side of the Black Hills. In southern Meade County near Hereford, it turns ENE and joins the Cheyenne approximately  ENE of Rapid City.

The point at which the river flows out of Wyoming and into South Dakota is the lowest elevation point in the state of Wyoming at .  This is the second-highest low point of any U.S. state. At Elm Springs, the river has an average discharge of

The river provides significant recreation and irrigation for agriculture in western South Dakota. The total irrigation area of the river in South Dakota is approximately .

See also

 List of rivers of South Dakota
 List of rivers of Wyoming

References

External links

Devils Tower National Monument
Rivers of South Dakota
Rivers of Wyoming
Rivers of Meade County, South Dakota
Rivers of Butte County, South Dakota
Rivers of Campbell County, Wyoming
Rivers of Crook County, Wyoming
Tributaries of the Missouri River

Belle Fourche River


Raymond Ahoua FDP (* 1. Mai 1960 in Bonoua) ist Bischof von Grand-Bassam.

Leben
Raymond Ahoua trat der Ordensgemeinschaft der Söhne der göttlichen Vorsehung bei, legte die Profess am 6. Januar 1990 ab und empfing am 14. Juli 1990 die Priesterweihe. Papst Benedikt XVI. ernannte ihn am 27. März 2010 zum Bischof von Grand-Bassam.

Der Apostolische Nuntius in der Elfenbeinküste, Ambrose Madtha, weihte ihn am 4. Juli desselben Jahres zum Bischof; Mitkonsekratoren waren Paul Dacoury-Tabley, Altbischof von Grand-Bassam, und Giovanni D'Ercole FDP, Weihbischof in L'Aquila.

Weblinks

 Eintrag über Raymond Ahoua auf catholic-hierarchy.org (englisch)

Bischof von Grand-Bassam
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Sohn der göttlichen Vorsehung
Ivorer
Geboren 1960
Mann

Raymond Ahoua


Die ehemalige Tuchfabrik "Hasselbach & Westerkamp" mit Fabrikgebäude, der Fabrikantenvilla mit Garten und dem Kontorgebäude ist eine denkmalgeschützte Gebäudegruppe in Cottbus.

Geschichte
Christoph Hasselbach, der am 7. Dezember 1841 in Göttingen geborene Tuchmachersohn, heiratete am 15. Dezember 1867 in Cottbus Anna Kühn, die Tochter des Teppichfabrikanten Kühn, und gründete 1868 eine kleine Tuchfabrik. Eine Reitanlage mitten in der Stadt, heute wohl unvorstellbar, um 1900 war es Cottbuser Realität. Tuchfabrikant Adolf Westkamp besaß 1889 in der Wernerstraße/Ecke Wilhelm-Külz-Straße einen Komplex aus Reithalle, Stall, Wohn- und Vereinshaus. Christoph Hasselbach und Adolf Westerkamp führten 1868 ihre getrennten Unternehmen zusammen und vereinten nun Vollwäscherei, Färberei, Spinnerei. Zwirnerei, Weberei, Walke und Appretur unter dem Firmennamen "Hasselbach & Westerkamp". 1880 kaufte Christoph Hasselbach mit Adolf Westerkamp die seit 1862 bestehende Textilfabrik von Adolf Ziesche in der Ostrower Straße. 1880 von Firma Hasselbach & Westerkamp übernommen, war ab 1898 Christoph Hasselbach Alleineigentümer. Danach wurde die Tuchfabrik an die Söhne Max und Otto Hasselbach übergeben (Christoph Hasselbach starb am 5. September 1915 in Cottbus).

Baugeschichte und -beschreibung

Fabrikgebäude
Das Fabrikgebäude im Ostrower Wohnpark 7, die ehemalige Spinnerei, wurde 1925/26 nach den Plänen des renommierten Cottbuser Architekten Rudolf Stiefler erbaut. Das ehemalige Spinnereigebäude an der Grundstücksgrenze zum Auguste-Stift, ursprünglich den südlichen Abschluss des Fabrikhofes bildend, steht heute an der neuen Straße Ostrower Wohnpark. Der mit roten Klinkern verblendete Bau ist eine Eisen-Beton-Skelettkonstruktion mit Flachdach. An seinen Schmalseiten mit einer Attika abschließend, nach Norden flüchtig vorgezogene Kopfbauten, deren Ecken durch massig wirkende, pfeilerartige Strukturen hervorgehoben sind. Auch hier sind die Kanten mit vertikalen Stufungen versehen. An den Längsseiten sind die Geschosse durch umlaufendes Sockel- bzw. Traufgesims sowie durch eine geschossübergreifende Lisenengliederung zwischen den Fensterachsen gestalterisch zusammengefasst. Die Fenster sind durch Staffelung der Laibungen hinter die Wandflucht zurückgesetzt. Das verbindende Brüstungsfeld ist in variierenden Flechtmustern vermauert (an der Westseite wurden 1995 die Fenster des Obergeschosses in adäquaten Flechtbandmustern zugesetzt). Die Fensterstürze des zweiten Obergeschosses sind durch Profilleisten verbunden, die zusammen mit dem Traufgesims eine Art Gebälkzone ausbilden. An der Nordfassade ist die Mittelachse mit erhöhtem Eingangsrisalit versehen, der später zu einem Lastenaufzug ausgebaut wurde. Der verbliebene Rest an der südlichen Seite des Areals (ehemalige Spinnerei) ist heute kaum als Teil einer Tuchfabrik erkennbar. Derzeit ist ein Bowling-Zentrum und ein Einkaufsmarkt hier ansässig.

Fabrikantenvilla
Die Villa in der Ostrower Straße 15 wurde vermutlich 1878 gebaut. Sie ist ein kubischer Putzbau unter flachem Pultdach in Formen der an italienischen Vorbildern orientierten Neurenaissance. Im Zugangsbereich ist ein Mosaikpflaster mit Davidstern sowie hochwertige Ausstattung im Inneren (Stuckdecken, Holzvertäfelungen, gusseiserne Treppen) vorhanden. Ersteigentümer war Adolf Westerkamp, der sie mit Christoph Hasselbach bewohnte. Ab 1926 war der Eigentümer E. Hasselbach. In der DDR war das Gebäude Sitz der Denkmalpflege Cottbus. Die Villa gehört zu den stattlichsten Fabrikantenwohnhäusern der späten 1870er Jahre und veranschaulicht bis heute den hohen Repräsentationsanspruch der Eigentümer. In den ursprünglich um 1880 angelegten Villengärten sind nur noch einige Altbäume erhalten geblieben, diese sind in eine neuangelegte Freifläche integriert. Auf der Nordseite des Gebäudes ist noch eine ältere Kastanie vorhanden. Der Vorgarten ist straßenseitig durch eine Pergola, die aus einem mit rotem Klinker gemauerten Sockel und Pfeilern besteht, durch eiserne Gitterzaunfelder begrenzt. Die Villa ist saniert und beherbergt Büroräume verschiedener Unternehmen. Von dem westlich gelegenen Flügel des ehemaligen Kontors existiert heute nur noch die Fassade. Die Buchstaben H und W (Hasselbach & Westkamp) finden sich noch heute in der Ostrower Straße am gusseisernen Fenstergitter des Bürogebäudes, von dem nur noch die Vorderfront steht.

Bedeutung
Die Tuchfabrik gehörte bis in die 1970er Jahre zu den führenden Textilunternehmen in Cottbus, bis sie 1972 in den volkseigenen Betrieb "VEB Tuchfabrik Cottbus" umgewandelt wurde. Bis 1972 produzierte die Firma mit staatlicher Beteiligung Ulster-, Sport- sowie feine Streichgarn- und Cheviotanzugstoffe. Ab 1976 hieß sie VEB Tuchfabrik Cottbus und arbeitete unter diesem Namen bis 1991, dann kam das Aus für die Fabrik. Das alte Fabrikgebäude wurde in den 1996/97er Jahren für eine (nicht erfolgte) Wohnbebauung abgerissen.

Literatur
 Georg Dehio: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Begründet vom Tag für Denkmalpflege 1900, Fortgeführt von Ernst Gall, Neubearbeitung besorgt durch die Dehio-Vereinigung und die Vereinigung der Landesdenkmalpfleger in der Bundesrepublik Deutschland, vertreten durch: Brandenburgisches Landesamt für Denkmalpflege und Archäologisches Landesmuseum. Brandenburg: bearbeitet von Gerhard Vinken und anderen, 2000, Deutscher Kunstverlag München Berlin, ISBN 3-422-03054-9
 Irmgard Ackermann, Marcus Cante, Antje Mues: Denkmale in Brandenburg, Band 2.1, Stadt Cottbus Teil 1: Altstadt, Mühleninsel, Neustadt und Ostrow, innere Spremberger Vorstadt, "Stadtpromenade", westliche Stadterweiterung, historisches Brunschwig. Wernersche Verlagsgesellschaft, Worms am Rhein, 2001, ISBN 3-88462-176-9

Weblinks

Baudenkmal in Cottbus
Ehemaliges Unternehmen (Cottbus)
Ehemaliges Webereiunternehmen
Ehemaliges Unternehmen (Fadenbildung)
Bauwerk in Cottbus
Produzierendes Unternehmen (Cottbus)
Erbaut in den 1920er Jahren
Bauwerk aus Beton
Industriebauwerk in Brandenburg

Tuchfabrik Hasselbach & Westerkamp


تسلا  هي وحدة قياس المجال المغناطيسي الذي كان يسمى سابقا الحث الكهرومغناطيسي وتعتبر إحدى وحدات النظام الدولي. واختير هذا الاسم تكريما للعالم نيكولا تسلا، وتساوي التسلا الواحدة 1 ويبر لكل متر مربع . وكذلك تساوي التسلا 10.000 جاوس (وحدة) وهي وحدة أصغر منها.

 A = أمبير
 C = كولوم
 kg = كيلوغرام
 m = متر
 N = نيوتن
 s = ثانية
 T = تسلا
 V = فولت
 Wb = ويبر

انظر أيضاً

 التسلامتر
 نيكولا تسلا
 عنفة تسلا

مراجع

استحداثات 1960
كهرومغناطيسية
نظام دولي للوحدات المشتقة
نيكولا تسلا
وحدات قياس

تسلا (وحدة)


Skírnir er tidsskrift udgivet af det Det islandske litterære selskab (Hið íslenzka bókmenntafélag). Skírnir udkommer med to numre om året, et om foråret og et om efteråret, og indeholder først og fremmest videnskabelige artikler om litteratur, historie, filosofi og lignende. Tidsskriftet er udkommet uafbrudt siden det blev etableret i 1827, med undtagelse af året 1904, da det ikke udkom. Navnet Skírnir kommer fra den nordiske mytologi.

Historie
Den danske lingvist Rasmus Rask rejste til Island i 1813 og boede der i to år for at lære sig sproget. Det var hans ide, at islændinge burde etablere et litterært selskab med en afdeling i Reykjavík og en i København, hvor et stort antal af islændinge boede. Selskabet blev etableret i 1816, året efter, at Rask var rejst tilbage til Danmark. Det blev besluttet ved det litterære selskabs møde i København den 16. september 1816, at de ville udgive en avis. Det blev til avisen der kaldtes Ízlendsk sagnabløð. Avisen udkom i 10 år, hvorefter det blev besluttet at udgive et tidsskrift i stedet og det skulle være i mindre format end avisen.

Første nummer udkom i København i efteråret 1827 og erstattede andre islandske tidsskrifter for lignende emner, som Det islandske litterære selskab havde publiceret tidligere. I begyndelsen indeholdt bladet nyheder, men omkring århundredeskiftet 1900 blev det ændret til et videnskabelig og kulturelt tidsskrift. Tidsskriftet blev printet i København frem til 1890, derefter i Reykjavík.

Skírnir er det ældste tidsskrift, som fortsat publiceres på Island og regnes for at være det ældste tidsskrift i Norden, der stadig udkommer.

Redaktører fra 1827 - 2006

 Finnur Magnússon, 1827
 Þórður Jónassen, 1828–1829
 Baldvin Einarsson, 1830
 Þórður Jónassen, 1831–1835
 Konráð Gíslason og Jónas Hallgrímsson, 1836
 Jón Sigurðsson og Magnús Hákonarson, 1837
 Magnús Hákonarson, 1838
 Brynjólfur Pétursson, 1839–1841
 Gunnlaugur Þórðarson, 1844–1845
 Grímur Thomsen, 1846
 Gunnlaugur Þórðarson, 1847
 Gísli Magnússon og Halldór Friðriksson, 1848
 Gunnlaugur Þórðarson, 1849–1851
 Jón Guðmundsson, 1852
 Arnljótur Ólafsson og Sveinn Skúlason, 1853
 Sveinn Skúlason, 1854
 Arnljótur Ólafsson, 1855–1860
 Guðbrandur Vigfússon, 1861–1862
 Eiríkur Jónsson, 1863–1872
 Björn Jónsson, 1873–1874
 Eiríkur Jónsson, 1875
 Guðmundur Þorláksson, 1876
 Eiríkur Jónsson, 1877–1887
 Jón Stefánsson, 1888–1891
 Jón Stefánsson og Einar H. Kvaran, 1892
 Ólafur Davíðsson og Einar H. Kvaran, 1893
 Einar H. Kvaran, 1894–1895
 Jón Ólafsson, 1896–1902
 Þorsteinn Gíslason, 1903
(Skírnir udkom ikke i 1904)
 Guðmundur Finnbogason, 1905–1907
 Einar H. Kvaran, 1908–1909
 Björn Bjarnason, 1910–1912
 Guðmundur Finnbogason, 1913–1920
 Árni Pálsson, 1921–1929
 Einar Arnórsson, 1930
 Árni Pálsson, 1931–1932
 Guðmundur Finnbogason, 1933–1943
 Einar Ól. Sveinsson, 1944–1953
 Halldór Halldórsson, 1954–1967
 Ólafur Jónsson, 1968–1983
 Kristján Karlsson og Sigurður Líndal, 1984–1986
 Vilhjálmur Árnason, 1987–1988
 Vilhjálmur Árnason og Ástráður Eysteinsson, 1989–1994
 Jón Karl Helgason og Róbert H. Haraldsson, 1995–1999
 Svavar Hrafn Svavarsson og Sveinn Yngvi Egilsson, 2000–2005
 Halldór Guðmundsson, 2006 - 2012
 Páll Valsson, 2012-

Udgivelser
 Skírnir hos Timarit.is, alle udgaver af Skírnir fra 1827 til 1916.
 Skírnir 1848 (bind 22-24)
 Skírnir 1845 (bind 19-21)
 Skírnir 1842 (bind 16-18)
 Skírnir 1839 (bind 13-15)
 Skírnir 1836 (bind 10-12)
 Skírnir 1833 (bind 7-9)
 Skírnir 1827 (bind 1-7)

Noter

Eksterne henvisninger
 Nordisk universitets-tidskrift; Anden Aargang, tredie Hefte. 1856; s. 148-152 (anmeldelse af Skírnir 1855 og 1856)
 Indholdsoversigt

Humanistiske tidsskrifter
Island
Etableret i 1827
Samfundsvidenskabelige tidsskrifter

Skírnir