is a town located in Kunigami District, Okinawa Prefecture, Japan.

In October 2016, the town had an estimated population of 11,259 and a density of 300 persons per km2. The total area of Kin is . 59% of the land area of Kin remains under control of the United States military, the highest percentage of any municipality in Okinawa Prefecture. The population of the town is concentrated on a strip of land on the coast of Kin Bay. Kin is home to Camp Hansen, a military base of the United States Marines, as well as other smaller military installations.

Kin is home to the Dragon Brand of awamori, with a Buddhist shrine built in 1522, and a 270-meter natural cave known as Kin Shonyudo that doubles as both a place of worship and a cellar for aging bottles of the drink. Kin is also claimed to be the origin of taco rice, a dish emblematic of modern Okinawan cuisine.

Geography

Kin is located at the middle of Okinawa Island, and is roughly triangular in shape. The town is roughly  long from east to west. From north to south the town ranges between  to  at its widest point, measured from Būtodake in Camp Hansen to the tip of Cape Kin.

Neighboring municipalities
Uruma
Onna
Ginoza

Districts

Kin is divided into five districts.
 serves as the central business and administrative district of the town. 50% of the population of the town lives in the district. The main gate of Camp Hansen is located in the Kinbu district, and consequently, businesses that cater to the population of the base are located within the district.
, along with Kin district, forms the most populated parts of the town.
 is the northernmost district in the city, and borders the village of Ginoza. Nakagawa is the most agricultural part of Kin.
 is largely base land. 80% of the district is used by the United States military; the remainder of the land is agricultural, and is used for rice production.
 sits in the south of Kin on the border of the city of Uruma. Some of the hilly areas of Yaka have been developed for agriculture.

Government

Kin is governed  from the Kin Town Office in the central district of the town, also known as Kin. The municipal Board of Education oversees the middle school, three elementary schools, three nursery school, and other community facilities in the town. The Kin Municipal Assembly consists of 16 members who serve a four-year term, and are led by a chairperson and vice-chairperson.

The Okinawa Prefecture Police provides law enforcement for Kin; the town has no municipal police service. The Ishikawa Police Station, located in nearby Uruma, covers Kin, as well as the town of Onna, Ginoza, and the Ishikawa area of Uruma.

Education
The municipal schools are:
 Kin Junior High School (金武中学校)
 Kagei Elementary School (嘉芸小学校)
 Kin Elementary School (金武小学校)
 Nakagawa Elementary School (中川小学校)

Noted places

Kin is home to the Kin Kannon-ji, a Buddhist temple that traces its history to the 16th century. By tradition the temple was constructed by Nisshō Shōnin, a resident of Ise who was attempting to travel to China. Nisshō Shōnin was shipwrecked in the Ryukyu Islands, and took refuge at the small port of Funaya in Kin. There he founded the temple. The hondō main hall of the temple was reconstructed in 1942. Unlike most structures in southern Okinawa Island, it was not destroyed in the Battle of Okinawa. The wooden structure is designated an important cultural property by the Town of Kin. The temple additionally serves as a site for the display of traditional handicrafts, festivals, and performances.

United States military bases

Kin is home to Camp Hansen (), a U.S. Marine Corps base that supports ground combat, communications, 31st MEU(SOC), 7th Communication Battalion, 9th Engineer Support Battalion, 12th Marine Regiment, 3d MEF Headquarters Group, 3 MEF Special Operations Training Group Small Craft Raid Platoon and other battle elements. Historically, Kin is known as an entertainment location for the U.S. Marines stationed there.

After the terrorist attacks of 9/11, Marines from U.S. 3d Marine Division were able to leave directly out of the ports in Kin via HSV Ferry to deploy to other areas in the Far East rather than flying.

References

Towns in Okinawa Prefecture

Kin, Okinawa


Erich Unterweger (* 14. März 1928 in Bad Kleinkirchheim; † 12. Dezember 2007 in Bad Gams) war ein österreichischer Bildhauer und bildender Künstler.

Leben
Erich Unterweger wurde am 14. März 1928 als ältester Sohn des Schmiedes Johann Unterweger und dessen Frau Julia geborene Primeßnig in Bad Kleinkirchheim im Kärntner Nockgebiet geboren. Nach Beendigung der Volksschule in Bad Kleinkirchheim besuchte Erich Unterweger ab 1943 die Meisterschule des Deutschen Handwerks in Klagenfurt. 1945 musste er jedoch seine Ausbildung wegen des Kriegsendes und der Schließung der Schule beenden. Die darauf folgenden zwei Jahre war er im elterlichen Betrieb tätig, wo man ihn nicht mehr weiter studieren lassen wollte.

1947 konnte Erich Unterweger nach erfolgreicher Aufnahmeprüfung sein Kunststudium für Bildhauerei an der Staatlichen Meisterschule für angewandte Kunst in Graz später Kunstgewerbeschule Graz fortsetzen, wo er 1949 seinen Abschluss machte. Zu seinen Lehrern zählten Alexander Silveri und Walter Ritter – Abteilung Bildhauerei, sowie Rudolf Szyszkowitz – Abteilung Malerei und Graphik. Danach begann er sich seine Existenz als freischaffender Künstler in Graz aufzubauen.

Im katholischen Bildungshaus Maria Trost, wo er zu Beginn Raum und Unterkunft fand, lernte Erich Unterweger seine spätere Frau Erika Welzenberg kennen. 1950 konnte er erste Auftragsarbeiten realisieren.
Die Eindrücke aus einer fünfwöchigen Nahost-Reise 1955 veränderten und festigten seinen künstlerischen Ausdruck nachhaltig.

1958 heirateten Erich Unterweger und Erika Welzenberg vor dem von ihm in diesem Jahr fertiggestellten Altar in der Franziskuskapelle der Grazer Schulschwestern. Es kamen die Söhne Martin 1959, Holger 1960, Gottfried 1961 und Thomas 1967 zur Welt.

Erich Unterweger war Mitglied der "Jungen Gruppe", im  "Steiermärkischen Kunstverein Werkbund" und im "Kunstverein Kärnten". Seit den 1950er-Jahren entstanden in Graz Werke in den verschiedensten Techniken.
In der Zeit zwischen 1960 und 1985 wurde Erich Unterweger mehrfach mit Preisen ausgezeichnet.

Nach dem Erwerb eines alten Bauernhauses 1989 und dessen Umbau, übersiedelten Erich Unterweger und seine Frau Erika Welzenberg 1992 nach Bad Gams in die Weststeiermark. Am 12. Dezember 2007 verstarb Erich Unterweger im Alter von 79 Jahren in Bad Gams.

Werk
Seine Werke entstanden in verschiedenen Techniken: Wachs, Keramik, Holz, Metall, Stein, Stuck, Betonguss, Polyester, Karton, Malerei, Fotografie und Graphik und befinden sich in Sakralbauten, Schulen, Amtsgebäuden, Wohnbau, Kinderspielplätzen, Parkanlagen und privatem Besitz. Außerdem in staatlichen, städtischen, öffentlichen Galerien, sowie privaten Sammlungen im In- und Ausland.

In Österreich: Bundesministerium für Unterricht und Kunst Wien, Neue Galerie Graz, Stadtmuseum Graz, MMKK (ehem. Landesgalerie Kärnten) Klagenfurt, Galerie der Stadt Klagenfurt, Galerie der Stadt Hermagor.

International: Deutschland, USA, Schweden, England, Holland, Frankreich, Italien, Türkei, Makedonien, Slowenien.

Auszeichnungen
 1961 Förderungspreis der Stadt Graz für Bildende Kunst
 1974 Kunstpreis der Stadt Graz
 1975 Förderungspreis der Kärntner Landesregierung
 1979 Ernennung zum "Academico D'Italia" mit Goldmedaille der Academia Italia delle Arte del Lavoro
 1981 Ehrenmedaille der Stadt Graz für Bildende Kunst
 1984 Förderungspreis der Stadt Klagenfurt

Ausstellungen
 1954 "Personale", Evangelische Akademie Tutzing, BRD, mit Olaf Gulbransson
 1955 "Personale", Galerie Moser, Graz, mit Franz Felfer
 1957 "Junge Gruppe", Künstlerhaus Graz
 1958 "Junge Gruppe", Landesmuseum für Kärnten, Klagenfurt
 1960 "Mitglieder des Steiermärkischen Kunstvereins", Künstlerhaus Graz
 1961 "Religio 61", Künstlerhaus Graz
 1965 "Religio 65", Künstlerhaus Graz
 1966 "Steirische Plastik in der Steiermärkischen Bank", Neue Galerie, Graz
 1968 "Personale", Katholische Erziehergemeinschaft Schloß Seggau, Leibnitz
 1968 "Werkbund", Künstlerhaus Graz
 1968 "Werkbund", Hotel Weitzer, Graz
 1968 im Rahmen der Ausstellung "Rudolf Szyskowitz und seine Schüler", Bildungszentrum Irdning
 1968 "Krippenschau steirischer Künstler", Steiermärkische Bank, Graz
 1969 "Intart III", Moderna Galerija Ljubljana
 1970 "Kärntner Kunst 1900 - 1970", Kärntner Landesgalerie, Klagenfurt
 1970 "Junge Gruppe", Künstlerhaus Graz
 1970 "Steiermärkischer Kunstverein - Werkbund", Neue Residenz (Bamberg), BRD
 1970 "Junge Gruppe", Weiz
 1970 "Kulturpanoptikum" Werkbund, Künstlerhaus Graz
 1970 "Kärntner Kunst 1900-1970", Steirischer Herbst, Graz
 1970 "Tangenten", Museum für Angewandte Kunst (Wien)
 1970/71 "I presepi di Erich Unterweger", Cassa di Risparmio di Verona, Vicenza e Belluno, Italien
 1971 "Trigon 71", Steirischer Herbst, Graz
 1971 "Werkbund", Rieder Messe
 1971 "Das Kind und seine Welt", O.D.K.-Ausstellung, Klagenfurt
 1973 "Intern.Art Exhibition and Sale", B. Russell Center, Nottingham, GB
 1973/74 "Personale", Katholisches Bildungshaus Mariatrost, Graz
 1977 "Personale", Bildungszentrum der Steiermärkischen Handelskammer, Graz
 1978 "Zeitgenössische Kunst aus der Steiermark", Steirischer Herbst, Graz
 1979 "Kunst am Bau", Steirischer Herbst, Künstlerhaus Graz
 1979 "Kunst am Bau", Liederhalle Stuttgart, BRD
 1980 "10 Jahre Künstlerfreundschaft Graz - Bamberg", Neue Residenz Bamberg, BRD
 1980 "Galerie der Stadt Lienz", Lienz, Osttirol
 1981 "Werke vom internationalen Bildhauersymposium Prilep", Prilep, Makedonien
 1983 "Intart XVII", Udine, Italien
 1983 "Le Salon des Nationes", Centre International d'art contemporain, Paris
 1994 "Personale", Kulturkreis Bad Gams, Kurhotel Dr. Kipper
 1994 "Personale" im Rahmen der Ausstellung "Rudolf Szyskowitz und seine Schüler", Schloss Frauental
 1995 "Mini - Monumente 1995", Galerie Garten, Darmstadt, BRD
 1998 "Ikonen der Eiskristalle", Therapiegarten, Herbersdorf
 1998 "Welt der Sinne", Kohlhammergelände Bad Gams
 1998 "Personale: Plastik - Skulptur - Objekte - Graphik", Salvatorkirche (Graz)
 1999 "Winzer und Wein", Bad Gams
 2000 "Ikonen der Eiskristalle", Raika Bad Gams
 2001 "FAR/NEAR:EAST/WEST", Ausstellung des internationalen Symposiums Bad Gams
 2002 "OUT DOOR SHOW" des Kunstverein Kärnten
 2002 "Internationale BIENNALE für bildende Kunst", Hüttenberg, Kärnten
 2003 "Personale" zum 75. Geburtstag, Bad Gams

Weblinks
 Website Erich Unterweger

Bildhauer der Moderne
Bildhauer (Österreich)
Keramiker
Moderne Keramik
Österreicher
Geboren 1928
Gestorben 2007
Mann

Erich Unterweger


خاتم الذهب  هو نبات عشبي معمر يسمى أيضاً الجذر البرتقالي موطنه جنوب شرق كندا والولايات المتّحدة الشمالية الشرقية ولكن موطنه الأصلي هو أمريكا الشمالية بشكل عام.
يعتبره هنود الشيروكي وقبائل أمريكية دواءً شاملا.ويعتبر خاتم الذهب مضادا حيويا جيدا حيث تتمثل هذه القوة في مركباته الثلاثة المعروفة باسم البربرين والهيدراستين.

شكله
إنّ الجذع إرجواني وأصفر تحت الأرض حيث يوصل إلى الساق الجذري الأصفرِ. له جذر أصفر سميك وساق منتصبة يصل ارتفاعها إلى 30سم والجزء المستخدم من النبات اصلا هو الجذور.

فوائده
 يستعمل جذر خاتم الذهب كمقو جيد ومضاد للالتهابات.
 يوقف النزيف الداخلي.
 ملين ومضاد للجراثيم.
 منبه للرحم وقابض .
 يحسن من وظائف القولون والكبد والبنكرياس.
 يقتل هذا العشب البكتيريا المسببة لمرض ماحول الأسنان.

وصفات
لعلاج سوء امتصاص الغذاء يؤخذ ملء ملعقة صغيرة من مسحوق الجذر وتوضع على ملء كوب ماء مغلي ويترك لمدة 15 دقيقة ثم يصفى ويُشرب بمعدل مرتين في اليوم صباحاً ومساء.ويجب عدم استخدامه من قبل النساء الحوامل والأطفال والمرضعات.

المصادر

 "Hydrastis canadensis". NatureServe Explorer. NatureServe. http://www.natureserve.org/explorer/servlet/NatureServe?searchName=Hydrastis+canadensis+. Retrieved on 2007-03-20.
 Foster S. and Duke J. (2000): A Field guide to Medicinal Plants and Herbs of Eastern and Central North America.New York, Houghton Mifflin
 Hoffman David (2003): Medical Herbalism. Rochester, Vermont, Healing Arts Press
 a b Hydrastis. Hydrastis canadensis. | Henriette's Herbal Homepage
 Tierra Michael (1998): The Way of Herbs. New York, Pocket Books
 Grieve M. (1971): A Modern Herbal. New York, Dover Publications, Inc
 Mills S. and Bone K. (2000): Principles and Practice of Phytotherapy. Philadelphia, Churchill Livingstone
 a b http://www.med.unc.edu/phyrehab/ncmedicinalherbs/goldenseal/Goldenseal-hp.pdf
 a b c [1]Bergner, Paul Goldenseal and the Antibiotic Myth Medical Herbalism: A Journal for the Clinical Practitioner Volume 8, Number 4, Winter 1996–1997
 Rabbani, G.H., Butler, T., Knight, J., et al. Randomized controlled trial of berberine sulfate therapy for diarrhea due to enterotoxigenic Escherichia coli<D> and Vibrio cholerae<D>. J Infectious Dis<D> 1987;155(5):979-984
 Weber H. A., Zart M. K., Hodges A. E., Molloy H. M., O'Brien B. M., Moody L. A., Clark A. P., Harris R. K., Overstreet J. D. and Smith C. S. (2003): Chemical comparison of goldenseal (Hydrastis canadensis L.) root powder from three commercial suppliers. J Agric Food Chem. 51(25): 7352-8.
 Gentry E. J., Jampani H. B., Keshavarz-Shokri A., Morton M. D., Velde D. V., Telikepalli H., Mitscher L. A., Shawar R., Humble D. and Baker W. (1998): Antitubercular natural products: berberine from the roots of commercial Hydrastis canadensis powder. Isolation of inactive 8-oxotetrahydrothalifendine, canadine, beta-hydrastine, and two new quinic acid esters, hycandinic acid esters-1 and -2. J Nat Prod. 61(10): 1187-93
 a b Mills Simon and Bone Kerry (2000): Principles and Practice of Phytotherapy. Philadelphia, Churchill Livingstone
 Lewis K. (2001): In search of natural substrates and inhibitors of MDR pumps. J Mol Microbiol Biotechnol. 3(2): 247-54

أصباغ نباتية
أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
أعشاب حقيقية
أنواع القائمة الحمراء غير المحصنة
حوذانية
الحياة النباتية في أمريكا الشمالية
طب بديل
نباتات طبية
نباتات وصفت في 1759

خاتم الذهب (نبات)


Avlonya ilçesi (), Arnavutluk'un ilçelerinden biriydi. İlçe, ülkenin güneybatısında yer almaktaydı. 1992-2000 yılları arasında Avlonya ilinin bir parçası olup 2000 yılında yapılan idari düzenleme sonucunda idari olarak lağvedilmiştir. Yüzölçümü 1,609 km² olan ilçenin nüfusu 2010 yılı itibarı ile 151.314'tür. İlçenin merkezi kendisi ile aynı adı taşıyan Avlonya idi.

Avlonya ilçesi, Armen, Avlonya, Brataj, Himara, Korvaleş, Kota, Novosela, Orikum, Qendër, Selenica, Sevaster, Shushica ve Vllahina belediyelerine ayrılmaktaydı.

İlçenin Dukat köyünde Osmanlı zamanından kalan ve Bektaşi tarikât'a ait olan Derviş Ali Kulesi bulunmaktadır.

Dış bağlantılar
 Postcard of the Vlorë coast (İngilizce)
 The site of Vlorë (Arnavutça)

Kaynakça

Arnavutluk'un ilçeleri

Avlonya (ilçe)


Atipik fasiyal ağrı (atipik yüz ağrısı) genellikle depresyon, histeri, vb nöropsikiyatrik nedenlerle ortaya çıkar. Organik nedenli olan olgulara da rastlanmaktadır. Hastaların çoğu orta yaş dönemindeki kadınlardır. Çene-yüz bölgesinde, derinden gelen ve yeri kesin olarak gösterilemeyen bir ağrı yakınması vardır. Yarım yüz ya da tüm yüz ağrısı olarak anlatılır. Ağrılar değişken, atipik, can sıkıcı ve zonklayıcıdır. Ağrı atakları kesintisiz günler ve haftalar boyu sürebilir. Analjeziklere cevap vermez. «Depressif kökenli» olgular ağrılar antidepresan tedavisi veya ECT'ye (elektrokonvülsif terapi) cevap vermektedir. Direnç gösteren bazı durumlarda ise sonunda lökotomi gerekmiştir.

Kaynakça

Psikolojik hastalıklar
Ağrı (tıp)

Atipik fasiyal ağrı


La microrregión de Campina Grande es una de las microrregiones del estado brasileño de Paraíba perteneciente a la mesorregión Agreste Paraibano. Su población fue estimada en 2008 por el IBGE en 615.099 habitantes y está dividida en ocho municipios que hacen área de convergencia con el Municipio Sede, atrayendo riqueza y salario. Posee un área total de 2.113,326 km².

Municipios

 Boa Vista
 Campina Grande
 Fagundes
 Lagoa Seca
 Massaranduba
 Puxinanã
 Queimadas
 Serra Redonda

Campina Grande

Microrregión de Campina Grande


The year 1758 in science and technology involved some significant events.

Astronomy
 Comet Halley reappears as predicted by Edmond Halley in 1705.

Chemistry
 John Champion patents a process for calcining zinc sulphide into an oxide usable in the retort process.

Medicine
 Angélique du Coudray demonstrates the first obstetric mannequin.
 Scottish physician Francis Home makes the first attempt to deliver a measles vaccine.

Physics
 Ruđer Bošković publishes his atomic theory in Philosophiæ naturalis theoria redacta ad unicam legem virium in natura existentium ("Theory of natural philosophy reduced to one law of the forces existing in nature").
 John Dolland presents his "Account of some experiments concerning the different refrangibility of light" (Philosophical Transactions of the Royal Society (London)) describing the discovery of a means of constructing doublet achromatic lenses by the combination of crown and flint glasses, reducing chromatic aberration.

Zoology
 January 1 – Swedish biologist Carl Linnaeus (Carl von Linné) publishes in Stockholm the first volume (Animalia) of the 10th edition of Systema Naturae, the starting point of modern zoological nomenclature, introducing binomial nomenclature for animals to his established system of Linnaean taxonomy. Among the first examples of his system of identifying an organism by genus and then species, Linnaeus identifies the lamprey with the name Petromyzon marinus. He introduces the term Homo sapiens. (Date of January 1 assigned retrospectively.)

Awards
 Copley Medal: John Dollond

Births
 January 20 – Marie-Anne Pierrette Paulze, French chemist (died 1836)
 March 9 – Franz Joseph Gall, German-born neuroanatomist (died 1828)
 March 14 – Franz Bauer, Moravian-born botanical illustrator (died 1840)
 June 29 – Clotilde Tambroni, Italian philologist and linguist (died 1817)
 July 31 – Rosalie de Constant, Swiss naturalist (died 1834)
 October 11 – Heinrich Wilhelm Matthäus Olbers, German astronomer (died 1840)

Deaths
 January 18 – François Nicole, French mathematician (born 1683)
 April 22 – Antoine de Jussieu, French naturalist (born 1686)
 August 15 – Pierre Bouguer, French mathematician (born 1698)
 September 5 (NS) – Dmitry Ivanovich Vinogradov, Russian chemist (born c. 1720)
 October – Elizabeth Blackwell, British botanical illustrator (born 1707)

References

18th century in science
1750s in science

1758 in science


Les Gitanos, aussi appelé valse espagnole, , est une œuvre de la compositrice Mel Bonis, datant de 1891.

Composition
Mel Bonis compose Les Gitanos pour un concours de valse organisé par le journal Piano Soleil. Elle remporte le  prix en 1891. L'œuvre existe dans trois versions : la première, pour piano seul, la deuxième pour piano à quatre mains, et la troisième pour orchestre. La version pour orchestre a été réalisée par Adolphe Gauwin. La version pour piano a été publiée aux éditions Hamelle en 1892 puis rééditée en 2016 par les éditions Furore. La version pour piano à quatre mains a aussi été publiée chez Hamelle en 1892, puis rééditée en 2009 par Furore. La version pour orchestre a été publiée aux éditions Hamelle en 1904, puis rééditée chez Furore en 2018.

Analyse
Sa valse revendique une couleur pittoresque qui se mêle à l'atmosphère des boulevards parisiens. L'allusion à l'Espagne, discrète, se perçoit dans le rythme enlevé de certains passages, où l'on croit entendre les coups de talons de danseurs, dans certaines inflexions mélodiques et harmoniques (cadences avec demi-ton descendant dans la partie de basse). Les Gitanos donne une idée de ce que le public français percevait comme . Brillante mais sans grande difficulté technique, cette  a aussi trouvé sa place au concert et sur les ondes de radio.

Réception
Les Gitanos est composée dans le cadre d'un concours organisé par la revue Piano-Soleil en 1891. Le prix est décerné par Charles-Marie Widor, André Messager et Pierre de Choudens. Elle remporte le premier prix, soit  et une médaille vermeille. Son œuvre est publiée par Hamelle et par la revue dans un supplément musical.

La version orchestrale des Gitanos a connu un certain succès à la radio dans les années 1920, mais elle n'est mentionnée dans aucun concert connu.

Entre le 20 décembre 1926 et le 8 mars 1828, Radio-Toulouse programme Les Gitanos huit fois. Elle est notamment programmée le 19 octobre 1926, le 23 janvier 1927, le 10 octobre 1927, le 24 octobre 1927, le 10 février 1928, le 9 mars 1928.

L'œuvre a été jouée, dans sa version pour quatre mains, au château de Morsbroich, à Leverkusen, en 1998, par Yvette Domange, petite-fille de la compositrice et fille d'Édouard Domange, et Christine Géliot, arrière-petite-fille de la compositrice.

Edition disponible

Version pour piano seul
Œuvres pour piano vol. 5, Mel Bonis, éd. Furore, 2013.

Version pour piano à quatre mains
Œuvre pour piano vol. 8, Mel Bonis, éd. Furore, 2009.

Version pour orchestre
Les Gitanos pour orchestre, Mel Bonis, éd. Furore, 2018.

Discographie

Version pour piano
 L'ange gardien, par Laurent Martin (piano), Ligia Digital LIDI 01033181-07, 2007
 Le diamant noir, par Laurent Martin (piano), Ligia Digital, 2016

Version pour orchestre

 Mel Bonis : Symphonic Works, Bucharest Symphony Orchestra, Benoît Fromanger (dir.), Le Chant de Linos CL 1287.

Références

Sources

Liens externes

Œuvre de Mel Bonis
Valse
Œuvre réalisée en 1891
Œuvre en la majeur

Les Gitanos


JiCé, de son vrai nom Jean-Jacques Courtial, est un auteur de bande dessinée et illustrateur français, né le .

Biographie
Dessinateur professionnel pour des studios de dessin animé puis illustrateur ou dessinateur de presse, Jicé s'est lancé dans la bande dessinée à la suite d'une rencontre avec le scénariste Parno.

Œuvres

Albums illustrés
  Melí e Zelí, collection d'albums dessinés avec des légendes, textes (en occitan) de Raymond Gougaud et dessins de Jean-Jacques Courtial alias JiCé, (IEO Aude-Vendémias, 1989, 1990, 1991 - 1992).

Bandes dessinées
 L'Âge des corbeaux, scénario de Parno, dessins et couleurs de JiCé, Vents d'Ouest, 2010.
 Ecolomancho, scénario de Parno, dessins et couleurs de JiCé, Éditions Pat à Pan
 Ecolomancho, tome 1 : Éternelle banquise, 2013.
 Ecolomancho, tome 2 : Pas de panique, 2014.

Références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Naissance en avril 1957
Auteur français de bande dessinée

JiCé


An Teagueia sancheziae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan L.Jost. An Teagueia sancheziae in nahilalakip ha genus nga Teagueia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Teagueia

Teagueia sancheziae


Pigerne i 4.b er en børnefilm instrueret af Vibe Mogensen efter manuskript af Vibe Mogensen og Anders Riis-Hansen.

Handling
Hjerteveninde, stenveninde, bedsteveninde - afgørende begreber for pigerne i 4.b. Denne dokumentarfilm handler om venindeskab på godt og ondt. Umærkeligt følger filmholdet pigerne i skolen og på lejr, hvor store dramaer udspiller sig. Dramaer med klassiske temaer og en arketypisk rollebesætning: prinsessen, rivalinden, hjælperen, budbringeren og alle de andre. Drengene eksisterer, men langt ude i følelsernes horisont. Forholdet til veninderne, dét er alvor. Det er dét, det hele handler om.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1999

Børnefilm fra Danmark

Pigerne i 4.b


Ucraina a participat pentru prima dată la Jocurile Olimpice ca țară independentă în 1994, și de atunci și-a trimis sportivii să concureze la toate Jocurile Olimpice de vară și la toate Jocurile Olimpice de iarnă. La Olimpiade sportivii ucraineni au câștigat în total 65 de medalii, cel mai de succes sport fiind gimnastica.

Medalii după olimpiadă

Medalii la Jocurile de vară

Medalii la Jocurile Olimpice de iarnă

Medalii după sport
 Jocurile Olimpice de vară

 Jocurile Olimpice de iarnă

Sportivii cei mai medaliați

Referințe

Legături externe

  Ukraine, la olympedia.org

Ucraina la Jocurile Olimpice


Tradução eucariótica ou tradução eucariota é o processo biológico pelo qual ARN mensageiro é traduzido em proteínas em eucariotas.  Consiste em quatro fases: tradução gênica, alongamento, terminação e recapeamento.

Iniciação

A iniciação da tradução é o processo pelo qual o ribossomo e seus fatores associados se ligam a um mRNA e são montados no códon de iniciação.  Esse processo é definido como dependente de cap (capa, limite), no qual o ribossomo se liga inicialmente no cap 5' e depois viaja para o códon de parada, ou como independente de cap, em que o ribossomo não se liga inicialmente ao cap 5'.

Iniciação dependente de cap

A iniciação da tradução geralmente envolve a interação de certas proteínas-chave, os fatores de iniciação, com uma etiqueta especial ligada à extremidade 5' de uma molécula de mRNA, a cap 5', bem como com o 5' UTR. Essas proteínas ligam a pequena subunidade ribossomal (40S) e manter o mRNA no lugar.  eIF3 é associado com a subunidade ribossomal 40S e desempenha um papel em manter a subunidade ribossomal grande (60S) de ligar-se prematuramente.  eIF3 também interage com o complexo eIF4F, que consiste em três outros fatores de iniciação: eIF4A, eIF4E e eIF4G. eIF4G é uma proteína de andaime que se associa diretamente tanto com eIF3 como com os outros dois componentes.  eIF4E é a proteína de ligação ao cap.  Ligação do cap por eIF4E é frequentemente considerada a etapa limitante da taxa de iniciação dependente do cap, e a concentração de eIF4E é um nexo regulatório de controle translacional. Certos vírus clivam uma porção de eIF4G que liga-se eIF4E, evitando assim que a tradução dependente de cap sequestre a maquinaria do hospedeiro em favor das mensagens virais (independentes de cap).  eIF4A é uma helicase de RNA dependente de ATP que auxilia o ribossomo resolvendo certas estruturas secundárias formadas ao longo do transcrito de mRNA.  A proteína de ligação a poli(A) (PABP, de poly(A)-binding protein) também associa-se com o complexo eIF4F via eIF4G, e liga a cauda poli-A da maioria das moléculas de mRNA eucarióticas.  Esta proteína tem sido envolvido em desempenhar um papel na circularização do mRNA durante a tradução. Este complexo de pré-iniciação 43S (43S PIC) acompanhado pelos fatores de proteína se move ao longo da cadeia de mRNA em direção a sua extremidade 3', em um processo conhecido como 'varredura', para alcançar o códon de iniciação (tipicamente AUG).  Em eucariotas e arquea, o aminoácido codificado pelo códon de iniciação é a metionina.  O tRNA iniciador carregado com Met (Met-tRNAiMet) é trazido para o sítio P da pequena subunidade ribossômica por fator de iniciação eucariótico 2 (eIF2).  Ele hidrolisa o GTP e sinaliza para a dissociação de vários fatores da pequena subunidade ribossômica, eventualmente levando à associação da grande subunidade (ou a subunidade 60S).  O ribossomo completo (80S) então começa o alongamento da tradução.

A regulação da síntese de proteínas é parcialmente influenciada pela fosforilação de eIF2 (via a subunidade α), o qual faz parte do complexo ternário eIF2-GTP-Met-tRNAiMet (eIF2-TC).  Quando grandes números de eIF2 são fosforilados, a síntese de proteínas é inibida. Isso ocorre sob a falta de aminoácidos ou após uma infecção viral. No entanto, uma pequena fração desse fator de iniciação é naturalmente fosforilada. Outro regulador é 4EBP (Proteína 1 de ligação ao fator de iniciação da tradução eucariótica 4E), o qual se liga ao fator de iniciação eIF4E e inibe suas interações com eIF4G, evitando assim a iniciação dependente de cap.  Para se opor aos efeitos do 4EBP, os fatores de crescimento fosforilam o 4EBP, reduzindo sua afinidade pelo eIF4E e permitindo a síntese de proteínas.

Embora a síntese de proteínas seja globalmente regulada pela modulação da expressão dos principais fatores de iniciação, bem como do número de ribossomos, os mRNAs individuais podem ter diferentes taxas de tradução devido à presença de elementos reguladores da sequência. Isso tem se mostrado importante em uma variedade de configurações, incluindo meiose de levedura e resposta de etileno em plantas. Além disso, trabalhos recentes em leveduras e humanos sugerem que a divergência evolutiva nas sequências reguladoras cis pode afetar a regulação da tradução.  Além disso, helicases de RNA tais como DHX29 e Ded1/DDX3 podem participar do processo de iniciação da tradução, especialmente para mRNAs com 5'UTRs estruturados.

Iniciação independente de cap

O exemplo mais bem estudado de iniciação de tradução independente de cap em eucariotos usa o sítio interno de entrada do ribossomo (abreviado na literatura em inglês IRES, de internal ribosome entry site).  Ao contrário da tradução dependente de cap, a tradução independente de cap não requer um cap 5' para iniciar a varredura da extremidade 5' do mRNA até o códon de início.  O ribossomo pode localizar o local de início por ligação direta, fatores de iniciação e/ou ITAFs (fatores de ação IRES) ignorando a necessidade de varrer todo o 5' UTR.  Este método de tradução é importante em condições que requerem a tradução de mRNAs específicos durante o estresse celular, quando a tradução global é reduzida.  Os exemplos incluem fatores que respondem à apoptose e respostas induzidas por estresse.

Biologia molecular
Expressão genética
Eucariontes

Tradução eucariótica


Anarconaturismo, também referido como naturismo anarquista e anarquismo naturista apareceu no final do século XIX como a união das filosofias anarquista e naturista. Em muitas das comunidades alternativas estabelecidas na Grã-Bretanha no início de 1900, "nudismo, anarquismo, vegetarianismo e amor livre eram aceitos como parte de um modo de vida politicamente radical". Na década de 1920, os habitantes da comunidade anarquista em Whiteway, perto de Stroud em Gloucestershire, "chocaram os residentes conservadores da área com sua nudez descarada". Principalmente, teve importância dentro dos círculos anarquistas individualistas na Espanha, França, Portugal e Cuba.

O anarconaturismo defende o vegetarianismo, o amor livre, o nudismo, as caminhadas e uma visão ecológica do mundo dentro e fora dos grupos anarquistas. O anarconaturismo também promove uma visão de mundo ecológica, pequenas ecovilas e, principalmente, o nudismo como forma de evitar a artificialidade da sociedade de massa industrial da modernidade. Os anarquistas individualistas naturistas veem o indivíduo em seus aspectos biológicos, físicos e psicológicos e tentam eliminar as determinações sociais.

História

Influências iniciais
Uma importante influência inicial no naturismo anarquista foi o pensamento de Henry David Thoreau, Leo Tolstoy e Élisée Reclus.
 Thoreau foi um autor, poeta, naturalista, resistente a impostos, crítico de desenvolvimento, agrimensor, historiador, filósofo e importante transcendentalista americano. Ele é mais conhecido por seu livro Walden, uma reflexão sobre a vida simples em ambientes naturais, e seu ensaio A Desobediência Civil, um argumento para a resistência individual ao governo civil em oposição moral a um estado injusto. A vida simples como rejeição de um estilo de vida materialista e a autossuficiência eram os objetivos de Thoreau, e todo o projeto foi inspirado na filosofia transcendentalista. "Muitos viram em Thoreau um dos precursores do ecologismo e do anarcoprimitivismo representado hoje em John Zerzan. Para George Woodcock esta atitude pode ser motivada também por certa ideia de resistência ao progresso e de rejeição ao crescente materialismo que é a natureza Sociedade americana em meados do século XIX." O próprio John Zerzan incluiu o texto "Excursions" (1863) de Thoreau em sua compilação editada de escritos anticivilizacionais chamada Against Civilization: Readings and reflections de 1999.

França
Para o influente anarquista francês Élisée Reclus, o naturismo "era ao mesmo tempo um meio físico de revitalização, uma relação com o corpo completamente diferente da hipocrisia e dos tabus então vigentes, uma forma mais convivial de ver a vida em sociedade, e um incentivo ao respeito pelo planeta. Assim o naturismo se desenvolve na França, em particular sob a influência de Élisée Reclus, no final do século XIX e início do século XX entre as comunidades anarquistas resultantes do socialismo utópico."

Na França, propagandistas importantes posteriores do anarconaturismo incluem Henri Zisly e Émile Gravelle, que colaboraram em La Nouvelle Humanité, Le Naturien, Le Sauvage, L'Ordre Naturel e La Vie Naturelle. Suas ideias eram importantes nos círculos anarquistas individualistas na França e também na Espanha, onde Federico Urales (pseudônimo de Joan Montseny) promoveu as ideias de Gravelle e Zisly em La Revista Blanca (1898–1905).

Richard D. Sonn comenta sobre a influência das visões naturistas no amplo movimento anarquista francês:

Henri Zisly

Henri Zisly (nascido em Paris, 2 de novembro de 1872; falecido em 1945) foi um anarquista individualista e naturista francês. Ele participou ao lado de Henri Beylie e Émile Gravelle em muitos jornais como La Nouvelle Humanité e La Vie Naturelle, que promoviam o anarconaturismo. Em 1902, foi um dos principais iniciadores, ao lado de Georges Butaud e Sophie Zaïkowska, da cooperativa Colonie de Vaux estabelecida em Essômes-sur-Marne, em Aisne.

A atividade política de Zisly, "principalmente destinada a apoiar um retorno à 'vida natural' por meio da escrita e do envolvimento prático, estimulou confrontos animados dentro e fora do ambiente anarquista. Zisly criticou vivamente o progresso e a civilização, que ele considerava 'absurdos, ignóbeis e imundos.' Ele se opôs abertamente à industrialização, argumentando que as máquinas eram inerentemente autoritárias, defendeu o nudismo, defendeu uma adesão não dogmática e não religiosa às 'leis da natureza', recomendou um estilo de vida baseado em necessidades limitadas e autossuficiência e discordou do vegetarianismo, que ele considerava 'anticientífico.'"

Espanha
Essa relação entre anarquismo e naturismo foi bastante importante no final da década de 1920 na Espanha:

Isaac Puente, um influente anarquista espanhol durante as décadas de 1920 e 1930 e um importante propagandista do anarconaturismo, foi militante do sindicato anarcossindicalista CNT e da Federação Anarquista Ibérica. Publicou em 1933 o livro El Comunismo Libertario y otras proclamas insurreccionales y naturistas (pt:Comunismo libertário e outras proclamações insurrecionais e naturistas), que vendeu cerca de 100,000 exemplares, e escreveu o documento final para o Congresso Confederal Extraordinário de Zaragoza de 1936 que estabeleceu a principal linha política da CNT para aquele ano. Puente foi um médico que abordou sua prática médica de um ponto de vista naturista. Ele via o naturismo como uma solução integral para as classes trabalhadoras, ao lado do neomalthusianismo, e acreditava que ele dizia respeito ao ser vivo enquanto o anarquismo dirigia-se ao ser social. Ele acreditava que as sociedades capitalistas colocavam em risco o bem-estar dos humanos, tanto do ponto de vista socioeconômico quanto sanitário, e promovia o anarcocomunismo ao lado do naturismo como solução.

Essa tendência ecológica no anarquismo espanhol foi forte o suficiente para chamar a atenção da CNT-FAI na Espanha. Daniel Guérin em Anarchism: From Theory to Practice relata:

Cuba
O historiador Kirwin R. Schaffer, em seu estudo sobre o anarquismo cubano, relata o anarconaturismo como "[uma] terceira vertente dentro do movimento anarquista da ilha" ao lado do anarcocomunismo e do anarcossindicalismo. O naturismo ofereceu um movimento alternativo global de saúde e estilo de vida. Os naturistas se concentraram em redefinir a vida de uma pessoa para viver de forma simples, comer dietas vegetarianas baratas, mas nutritivas, e cultivar sua própria comida, se possível. O campo foi apresentado como uma alternativa romântica à vida urbana, e alguns naturistas até promoveram o que consideravam os benefícios saudáveis do nudismo. Globalmente, o movimento naturista contou com anarquistas, liberais e socialistas como seus seguidores. No entanto, em Cuba, uma dimensão "anarquista" particular evoluiu liderada por pessoas como Adrián del Valle, que liderou o esforço cubano para mudar o foco do naturismo de apenas saúde individual para o naturismo tendo uma função "social emancipatória".

Schaffer relata a influência que o anarconaturismo teve fora dos círculos naturistas. Então, "[p]or exemplo, nada inerentemente impediu um anarcossindicalista no sindicato dos trabalhadores de restaurantes de Havana de apoiar os programas alternativos de saúde dos anarconaturistas e ver essas práticas alternativas como 'revolucionárias'". "Os anarconaturistas promoveram um ideal rural, uma vida simples e estar em harmonia com a natureza como formas de salvar os trabalhadores do caráter cada vez mais industrializado de Cuba. Além de promover um movimento de "volta à terra" no início do século XX, eles usaram essas imagens românticas da natureza para ilustrar o quão longe uma Cuba capitalista industrializada se afastou de uma visão anarquista da harmonia natural." O principal propagandista em Cuba do anarconaturismo foi o nascido na Catalunha "Adrián del Valle (aka Palmiro de Lidia)... Nas décadas seguintes, Del Valle tornou-se uma presença constante não apenas na imprensa anarquista que proliferava em Cuba, mas também nas publicações literárias convencionais...De 1912 a 1913 ele editou o jornal de pensamento livre El Audaz. Então ele começou seu maior trabalho editorial ajudando a fundar e editar a revista mensal de saúde alternativa que seguia a linha anarconaturista Pro-Vida.

Outros países
O naturismo também conheceu o anarquismo no Reino Unido. "Em muitas das comunidades alternativas estabelecidas na Grã-Bretanha no início dos anos 1900, o nudismo, o anarquismo, o vegetarianismo e o amor livre eram aceitos como parte de um modo de vida politicamente radical. Na década de 1920, os habitantes da comunidade anarquista em Whiteway, perto de Stroud em Gloucestershire , chocou os residentes conservadores da área com sua nudez descarada."

Na Itália, durante o IX Congresso da Federazione Anarchica Italiana em Carrara em 1965, um grupo decidiu se separar desta organização e criou o Gruppi di Iniziativa Anarchica. Nos anos setenta, era composto principalmente por "anarquistas individualistas veteranos com orientação pacifista, naturista, etc,...".

Criticismo
O anarcossindicalista americano Sam Dolgoff mostra algumas das críticas que algumas pessoas de outras correntes anarquistas da época faziam às tendências anarconaturistas. "Falando da vida na Colônia Stelton de Nova York na década de 1930, observou com desdém que ela, "como outras colônias, estava infestada por vegetarianos, naturistas, nudistas e outros cultistas, que desviaram os verdadeiros objetivos anarquistas." Um morador "sempre andava descalço, comia comida crua, principalmente nozes e passas, e se recusava a usar trator, opondo-se a máquinas, e não queria abusar de cavalos, então ele mesmo cavou a terra". Esses autoproclamados anarquistas eram na realidade "anarquistas de carro de boi", disse Dolgoff, "que se opunham à organização e queriam retornar a uma vida mais simples". Em uma entrevista com Paul Avrich antes de sua morte, Dolgoff também resmungou: "Estou farto desses artistas e poetas medíocres que se opõem à organização e querem apenas brincar com seus umbigos".

Ver também

 Adamitas
 Anarcoprimitivismo
 Eco-comunalismo
 Filhos da Liberdade
 Ecologismo libertário
 Anarquismo individualista na Europa
 Lebensreform
 Estilo de vida anarquista
 Naturismo

Leitura adicional

Ligações externas
La Iconoclasta (the Iconoclast). Contemporary spanish anarcho-naturist magazine

Naturismo
Cultura anarquista
naturismo
Individualismo
Movimentos ambientalistas

Anarconaturismo


Éderson Alves Ribeiro Silva (født 13. marts 1989) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Éderson Alves Ribeiro Silva


Das Rathaus ist ein Profangebäude am Creiler Platz 1 in Marl, im Kreis Recklinghausen (Nordrhein-Westfalen). Es besteht aus einem Verwaltungstrakt, dem Sitzungssaal und den beiden charakteristischen Dezernatstürmen.

Geschichte und Architektur
Die funktionale, vielgestaltig gegliederte Anlage besteht aus dem Ratstrakt, einem zentralen Publikumsgebäude und zwei Bürotürmen. Ein internationaler Architekturwettbewerb im Jahr 1957 war auf die Teilnahme von ausgewählten Vertretern der damaligen Moderne beschränkt. Der Gebäudekomplex wurde von 1960 bis 1967 nach Plänen von Johannes Hendrik van den Broek und Jacob Bakema errichtet.

Auf dem Vorplatz wurde ein Wasserbecken mit einer modernen Uhr darin angelegt. Dahinter steht der Ratstrakt. Er ist durch ein 60 Meter langgestrecktes, freitragendes Faltwerkdach aus Spannbeton hervorgehoben. Darunter befinden sich die Sitzungssäle mit einer Glas-Beton-Fassade, einem Balkon und einer Freitreppe. Das Erdgeschoss war ursprünglich bis auf einen kleinen gläsernen Pavillon frei. Dieser wurde von 1985 bis 1987 für das Museum erweitert. Ein aufgeständerter, marmorverkleideter Flachbau wird außen L-förmig um das Faltwerk geführt. Er beinhaltet die Räume für den Bürgermeister, die Verwaltungsspitze und die Ratsfraktionen.

Das zentrale Publikumsgebäude ist ein eingeschossiger Stahlbetonskelettbau. Er ist mit Marmor verkleidet und kragt über dem verglasten Sockel weit aus. Zugänglich ist er über eine breite Brücke, die den vertieften Parkplatz überspannt. Im Inneren befinden sich das Foyer, das Trauzimmer, die Säle und die Büros der Abteilungen mit hoher Publikumsfrequenz. Belichtet wird das Gebäude durch zwei Gartenhöfe und Oberlichter.

Die Bürogebäude (Turm I und Turm II) sind frei vor das Publikumsgebäude gestellt. Von den ursprünglich vier geplanten Türmen wurden nur die beiden niedrigen mit sieben (ca. 43 m Höhe) und fünf (ca. 35 m Höhe) Normalgeschossen gebaut, die anderen wurden nicht verwirklicht. Die markante Form der Stahlbetonbauten mit vorgehängten Fassaden aus Aluminium ergibt sich durch die Konstruktion mit schlankem Fuß, auskragenden Geschossen und das durch Freigeschosse abgesetzte Dach. Die Geschossdecken sind über außenliegende Spannbetonglieder vom Dachträgerwerk abgehängt. Eine der ursprünglichen Hängekonstruktionen wurde von 1984 bis 1985 durch eine zusätzliche innere Aufhängung statisch verstärkt. Das Innere ist durchgängig von kühler Eleganz geprägt. Vielfache Durchblicke betonen die Kontinuität der Räume untereinander und mit dem Außenraum. Im Ratstrakt ist noch das von den Architekten entworfene Mobiliar erhalten.

Der Bau ist breit rezipiert, es wurde die damals neueste Konstruktionstechnik genutzt. Das Rathaus wird als offene, nicht autoritäre und doch herausgehobene Form präsentiert.

In den letzten Jahrzehnten erwies sich der Stahlbeton als weniger haltbar als gedacht. Zudem entspricht die Wärmedämmung des Gebäudes nicht mehr den heutigen Erfordernissen; die bauzeitliche Haustechnik ist veraltet; der bauliche Zustand des gesamten Komplexes ist insgesamt schlecht. In einem von der Stadt Marl in Auftrag gegebenen Gutachten wurden im Jahre 2015 die Kosten einer Sanierung des Rathauses auf rund 40 Millionen Euro geschätzt. Der vielfach geforderte Abriss und der Neubau eines kleineren Hauses wäre, dem Gutachten zufolge, noch teurer gewesen. Ende 2015 wurde der Rathauskomplex unter Denkmalschutz gestellt.

Nach langen Diskussionen unter den Marler Bürgern entschied der Stadtrat im September 2018, das Rathaus für 70 Millionen Euro grundlegend zu sanieren. Die Arbeiten begannen 2020 und dauern voraussichtlich bis April 2026.

Galerie

Literatur
 Dehio, Georg, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2

Weblinks

 Geschichte und Foto (abgerufen am 16. Mai 2012)
 Daten und Fakten Rathaus Marl (PDF; abgerufen am 19. April 2015)

Einzelnachweise

Marl
Bauwerk aus Beton
Erbaut in den 1960er Jahren
Bauwerk in Marl

Rathaus Marl


Ahal teke bir Türkmen atıdır. Hız, dayanıklılık, zeka ve ayırt edici metalik parlaklıkları ile ünlüdürler. Parlak derileri sayesinde ''Altın Atlar'' olarak bilinirler. Var olan en eski at ırklarından biri olduğu düşünülmektedir. Orta Asya'da Türk halkları arasında özellikle Türkmenistan'da yaygındır. 2012'de yapılan bir sayıma göre Dünyada yaklaşık 6.600 Ahal Teke vardır. Çoğunluğu Türkmenistan'da bulunur. Gır at adı Manas ve Dede Korkut gibi Türk destanlarında geçer ve Türkmenistan'ın Ahal vilayetinde yaşayan Teke Türkmenlerinden gelmektedir.

Ahal Teke'nin Türkmen atı olarak bilinen daha eski bir cinsin torunu olması muhtemeldir ve bazıları bu ikisinin aynı at cinsi olduğunu iddia eder.

Özellikleri
Dik bir duruşu, uzun ince bir boynu, eğimli omzu, uzun bir sırtı, uzun bacakları ve küçük sert bir kalçası vardır. Yelesi yumuşak ve azdır. Kulakları diğer atlardan uzun ve hafif orak şeklindedir. Çoğu ahal tekenin gözlerinin etrafı siyah olduğu için gözleri badem şeklinde görünür. Vücudu daima hafif metalik parlar. Kılları çok ince ve yumuşaktır. Hareketleri çok rahat ve esnektir. Hüner ve eğitim gösterilerinde diğer atların zorlandığı bazı zor hünerleri kolayca başarır. Özellikle "Pas" ve "Tölt" adlı hareketleri kolay yapar. Cesur, zeki, duygusal ve bazen de inatçıdır, sezgileri güçlüdür, sahibine daima çok bağlıdır, hatta tek biniciye alışık olurlar ve onun en ufak imalarını bile algılayabilirler.

Türk dayanıklılığı ile ünlüdür. Atların çok fazla yiyecek ve su olmadan yaşamak zorunda olduğu Türkmenistan topraklarının sertliğine uyum sağlamıştır. 1935'te bir grup Türkmen binici bu atlarla Aşkabat - Moskova arasındaki 4.000 kilometrelik mesafeyi 84 günde aşmış, 3 gün boyunca 378 km'lik susuz çölden geçmiştir.

Tarih
Ahal Teke doğrudan eski Türkmen atlarının soyundan gelen ve çarlık Rusya'sında oluşturulmuş (Türkmen atının aygır defterleriyle kayda geçirilmesi) safkan bir at ırkıdır. Buzul çağından kalma mumyalaşmış ve donmuş at cesetlerinden anlaşıldığı üzere belki de tam anlamıyla safkan olan tek at ırkıdır. Ahal Teke milattan önceki binyılda bile Doğu Avrupa'dan Çin'e kadar ün salmıştır.

Ahal Teke kanı Avrupalı at soylarının pek çoğunda bulunur. İngiliz tam kan at ırkının defterinde kayıtlı bütün damızlıkların soyu, Osmanlı İmparatorluğu'ndan İngiltere'ye gitmiş olan üç aygıra dayanır. Bunlardan biri Kuzey Afrika'dan gitmiş olup muhtemelen Arap atıdır. Ancak diğer ikisi özellikle de İstanbul'dan gelen "Byerly Turk" kesin olarak eski Türkmen atıdır. Alman at ırklarını etkilemiş olup bu ırkları ıslah eden en ünlü aygırın adı Almanca'da "Turkmen Atti"dir (Türkmen Atı isminin Almanca telaffuzu).

Avrupa'daki at soyları bugüne kadar hâlâ ara sıra Ahal Teke damızlıkları ile çiftleştirilip böylece asilleştirilirler. Almanya'da Neustadt kentinde bulunan bir Trakyalı-atı çiftliğinde kısa zaman önce tekrar Ahal Teke çiftleşmeleri ile Trakyalı-atları asilleştirilmişlerdir.

Türkmen yetiştiricilerin kaderi

Her at soyu için sürdürülen resmî bir soy kitabı vardır. Ahal Teke'nin soy kitabı 1917 yılında Moskova'da başlatılmıştır. Sovyetler Birliği'nin dağılmasından beri Türkmenler gerçek soy kitabının Türkmenistan'da sürdürülmeye başlatıldığını vurgularlar ama bunu batılı ülkeler tanımaz. Çünkü bugüne kadar sürdürülmüş bütün kitaplar hâlâ Moskova'da bulunur ve bu yüzden sadece bir atın atalarının ismi bu Moskova'daki kitapta yazılıysa hakiki Ahal Teke olarak kabul edilir, diğerleri kabul edilmez. Oysa Ahal Teke Türkmenlerin Alabay (Türkmen Çoban Köpeği) ve Türkmen halısının yanında en büyük gururları ve hatta resmî Türkmenistan armasında gösterdikleri millî hayvanlarıdır.

Ahal Teke'nin kendi memleketindeki yaşamı
Türkmenlerin ve diğer Türk halklarının yetiştirdiği Ahal Tekeler, Orta Asya'nın bozkırlarında hür olarak "Tabune" denilen sürüler hâlinde yaşarlar. Başlarında atlı bir çobanları vardır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Ressamlarin elinden Ahalteke
 Türkmen Ahalteke sayfasi
 http://www.achal-tekkiner.de  (Seite des Achal-Tekkiner Vereins)
 http://www.achal-tekkiner.com  (Seite des Achal-Tekkiner Gestüts "Mevlana" in Thüringen)

At ırkları

Ahal Teke


Djamel Eddine Kouloughli (arabe : جمال الدين كولوغلي), né le  et mort le , était un linguiste franco-algérien, spécialisé dans la phonologie et la tradition grammaticale de l'arabe.

Biographie
Djamel Eddine Kouloughli est né à Constantine, en Algérie, le 6 décembre 1947. Après une formation initiale en anglais à l'Université d'Alger et à l'Université de Paris 8, il s'oriente vers la linguistique arabe.

Il est recruté par le CNRS en 1982  et s'oriente de plus en plus vers la théorie linguistique, rejoignant le Laboratoire de linguistique formelle et faisant une thèse sur la phonologie de l'arabe algérien sous la direction d'Antoine Culioli  en 1978.

Après avoir travaillé deux ans au Caire, il revient en France en 1996 pour fonder le Centre d'étude des langues et littératures du monde arabe, UMR rattachée à l'ENS de Fontenay-St Cloud . Cette unité de recherche a été fermée en 2001.

Il rejoint ensuite le Laboratoire d'histoire des théories linguistiques, où il effectue des recherches sur le développement des théories grammaticales arabes. Il a beaucoup collaboré avec Georges Bohas.

Hommage
Après sa mort, un numéro spécial de l'Histoire Épistémologie Langage lui est consacré.

Notes et références

Naissance en décembre 1947
Naissance à Constantine
Naissance en Algérie française
Décès en janvier 2013
Décès à Clamart
Linguiste algérien
Décès à 65 ans

Djamel Eddine Kouloughli


Kix er et amerikansk glam metal-band, der oplevede popularitet i 1980'erne. Medlemmerne indspiller fortsat musik.

Eksterne henvisninger

Musikgrupper fra USA

Kix


Sloboda: list za politiku i narodne interese  bile su prve sušačke novine. Nastavljajući "pravaške težnje" kraljevičkog Primorca izlaze od 1878. na Sušaku, sve do 1883.  Odgovorni urednik bio je S. Štiglić. Od 1884. tiskale su se u Primorskoj tiskari. U 1884. prelaze u Zagreb (Tiskara Davida Starčevića i drugovah), gdje izlaze pod imenima Hrvatska pa Hrvatska domovina i konačno se sjedinjuju s Hrvatskim pravom. Izlazile su tri puta tjedno i donosile političke, gospodarske i kulturne vijesti. Suradnici su, uz ostale, bili dr. H. Hinković, A. Kovačić, A. Harambašić. U novinama je povremeno bilo i članaka na talijanskom jeziku, a zanimljiv je niz članaka pod nazivom I nostri onorevoli u godištima 1878. i 1879., u kojima se opisuju riječke političke ličnosti XIX. stoljeća: riječki gradonačelnik Giovanni de Ciotta, novinar i nakladnik Emidio Mohovich i drugi. Sveučilišna knjižnica u Rijeci digitalizirala je brojeve koje čuva u svom fondu (iz 1878., 1879. i 1881. godine).

Izvori

Vanjske poveznice

Riječki tisak
Hrvatski pravaški tisak


Lensahn er en administrationsby og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Lensahn under Kreis Østholsten. Kreis Østholsten ligger i den østlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Lensahn ligger omkring 9 km syd for Oldenburg in Holstein og 40 km nordøst for Lübeck. Motorvejen A1 går gennem kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Byens side   på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Østholsten

Lensahn


Januar

 1. januar - Anthony Atkinson, britisk økonom (født 1944).
 1. januar - Yaakov Neeman, israelsk politiker (født 1939)
 3. januar - Igor Volk, sovjet-russisk astronaut (født 1937).
 4. januar - Milt Schmidt, canadisk ishockeyspiller (født 1918).
 4. januar Paul Went, britsk fodboldspiller (født 1949)
 4. januar Wayne Westner, sydafrikansk golfspiller (født 1961).
 6. januar - Yaron Ben-Dov, israelsk fodboldspiller (født 1970).
 6. januar - Francine York, amerikansk skuespiller (født 1936).
 7. januar - Mário Soares, portugisisk politiker (født 1924).
 7. januar - Nat Hentoff, amerikansk historiker og jazzkritiker (født 1925).
 8. januar - James Mancham, seychellisk politiker (født 1939).
 8. januar - Akbar Hashemi Rafsanjani, iransk politiker (født 1934).
 8. januar - Peter Sarstedt, engelsk musiker og sangskriver (født 1941).
 8. januar - Ruth Perry, liberiansk præsident (født 1939).
 9. januar - Zygmunt Bauman, polsk sociolog (født 1925).
 9. januar - Jānis Serģis, lettisk motocrosskører (født 1938).
 9. januar - Roberto Cabañas, paraguayansk fodboldspiller (født 1961).
 9. januar - Daan van Golden, nederlandsk kunstmaler (født 1933)
 10. januar - Roman Herzog, tysk politiker (født 1934).
 10. januar - Oliver Smithies, britisk-amerikansk genetiker (født 1925).
 11. januar - Tommy Allsup, amerikansk guitarist (født 1931).
 11. januar - Pierre Arpaillange, fransk forfatter og minister (født 1924).
 11. januar - François Van der Elst, belgisk fodboldspiller (født 1954).
 12. januar - Graham Taylor, engelsk fodboldspiller og -træner (født 1944).
 12. januar - Giulio Angioni, italiensk forfatter og antropolog (født 1939).
 13. januar - Horacio Guarany, argentinsk sanger og forfatter (født 1925).
 13. januar - Olly van Abbe, nederlandsk kunstner (født 1935).
 13. januar - Antony Armstrong-Jones, britisk fotograf og adelsmand (født 1930).
 13. januar - Gilberto Agustoni, schweizisk kardinal (født 1922).
 13. januar - Hans Berliner, amerikansk datalog og skakspiller (født 1929).
 13. januar - John Jacobs, britsk golfspiller (født 1925).
 14. januar - Zhou Youguang, kinesisk lingvist (født 1906).
 15. januar - Jimmy Snuka, amerikansk wrestler, (født 1943).
 15. januar - Jean-Luc Vernal, belgisk tegneserietegner (født 1944).
 16. januar - Gene Cernan, amerikansk astronaut (født 1934).
 16. januar - Aad van Hardeveld, nederlandsk idrætsudøver (født 1930).
 17. januar - Pascal Garray, belgisk tegneserietegner (født 1965).
 18. januar - Peter Henry Abrahams, sydafrikansk forfatter (født 1919).
 18. januar - Rachael Heyhoe-Flint, engelsk cricketspiller, forretningskvinde og filantrop (født 1939).
 18. januar - Mike Kellie, britsk trommeslager, producer og sangskriver (født 1947).
 19. januar - Inger Hovman, dansk skuespillerinde (født 1946).
 19. januar - Miguel Ferrer, amerikansk skuespiller (født 1955).
 19. januar - Loalwa Braz Vieira, brasiliansk sangerinde (født 1953).
 19. januar - Thibaut Cuisset, fransk fotograf (født 1958).
 19. januar - Jan Kruis, nederlandsk tegneserietegner (født 1933).
 19. januar - Ger van Mourik, nederlandsk fodboldspiller (født 1931).
 20. januar - Bruno Amoroso, italiensk-født dansk økonom (født 1936).
 20. januar - Robert Anker, nederlandsk forfatter (født 1946).
 21. januar - Marc Baecke, belgisk fodboldspiller (født 1956).
 21. januar - Adèle Bloemendaal, nederlandsk sangerinde, skuespiller og komiker (født 1933).
 21. januar - Maggie Roche, amerikansk sangerinde og sangskriver (født 1951).
 21. januar - Veljo Tormis, estisk komponist (født 1930).
 22. januar - Søren Elung-Jensen, dansk skuespiller (født 1928).
 22. januar - Maria Marcus, dansk journalist, forfatter, terapeut m.m. (født 1926).
 22. januar - Erland Kolding Nielsen, dansk historiker (født 1947).
 22. januar - Lisbeth Korsmo, norsk skøjteløber (født 1948).
 22. januar - Jaki Liebezeit, tysk trommeslager (født 1938).
 22. januar - Peter Overend Watts, britsk bassist (født 1947).
 23. januar - Dmytro Hrabovskyj, ukrainsk cykelrytter (født 1985).
 23. januar - Gorden Kaye, engelsk skuespiller (født 1941).
 23. januar - Preben Dabelsteen, dansk badmintonspiller og journalist (født 1925).
 24. januar - Fred André, nederlandsk fodboldspiller (født 1941).
 24. januar - Chuck Weyant, amerikansk racerkører (født 1923).
 24. januar - Francisco Palmeiro, portugisisk fodboldspiller (født 1932).
 25. januar - Mary Tyler Moore, amerikansk skuespillerinde (født 1936).
 25. januar - Katja of Sweden, svensk tøjdesigner (født 1920)
 25. januar - John Hurt, engelsk skuespiller (født 1940).
 26. januar - Barbara Hale, amerikansk skuespillerinde (født 1922).
 26. januar - Mike Connors, amerikansk skuespiller (født 1925)
 27. januar - Emmanuelle Riva, fransk skuespillerinde (født 1927).
 27. januar - Brunhilde Pomsel, sekretær for Joseph Goebbels (født 1911).
 28. januar - Lennart Nilsson, svensk fotograf og videnskabsmand (født 1922).
 29. januar - Boris Nikolov, bulgarsk bokser (født 1929).
 31. januar - John Wetton, engelsk sanger, bassist og sangskriver (født 1949).

Februar
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. februar - Lars-Erik Berenett, svensk skuespiller (født 1942).
 2. februar - Shunichiro Okano, japansk fodboldspiller (født 1931).
 5. februar - Björn Granath, svensk skuespiller (født 1946).
 6. februar - Roger Walkowiak, fransk cykelrytter (født 1927).
 6. februar - Irwin Corey, amerikansk skuespiller (født 1914).
 6. februar - Alec McCowen, engelsk skuespiller (født 1925).
 7. februar - Svend Asmussen, dansk violinist (født 1916).
 7. februar - Hans Rosling, svensk læge og statistiker (født 1948).
 8. februar - Ólöf Nordal, islandsk politiker (født 1966).
 8. februar - Rina Matsuno, japansk popsanger, model, skuespiller, medlem af den japanske pigegruppe Shiritsu Ebisu Chugaku (født 1998).
 8. februar - Mikhail Tolstykh militsleder med tilnavnet Givi (Folkerepublikken Donetsk) (født 1980) .
 9. februar - Serge Baguet, belgisk cykelrytter (født 1969).
 10. februar - Piet Keizer, hollandsk fodboldspiller (født 1943).
 12. februar - Al Jarreau, amerikansk jazzsanger (født 1940).
 13. februar - Kim Jong-nam, nordkoreaner (født 1971).
 13. februar - Aage Birch, dansk sejlsportsmand (født 1926).
 16. februar - Dick Bruna, hollandsk forfatter (født 1927).
 16. februar - Søren Seirup, dansk rockmusiker (født 1944).
 17. februar - Robert H. Michel, amerikansk politiker (født 1923).
 17. februar - Warren Frost, amerikansk skuespiller (født 1925).
 18. februar - Erland Kops, dansk badmintonspiller (født 1937).
 19. februar - Jørgen Kieler, dansk læge og modstandsmand (født 1919).
 19. februar - Kaci Kullmann Five, norsk politiker (født 1951).
 20. februar - Vitalij Tjurkin, russisk FN-ambassadør (født 1952).
 21. februar - Kenneth Arrow, amerikansk økonom (født 1921).
 23. februar - Horace Parlan, dansk jazzpianist (født 1931).
 25. februar - Bill Paxton, amerikansk skuespiller (født 1955).
 26. februar - Preben Hertoft, dansk professor (født 1928).
 26. februar - Carsten Clante, dansk forfatter og litterat (født 1931).
 27. februar - Carlos Humberto Romero, tidligere præsident fra El Salvador (født 1924).

Marts
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 3. marts - Raymond Kopa, fransk fodboldspiller (født 1931).
 3. marts - René Préval, haitiansk politiker (født 1943).
 6. marts - Bernt Petersen, dansk møbelarkitekt (født 1937).
 8. marts - György A. Oláh, amerikansk kemiker (født 1927).
 9. marts - Robert James Waller, amerikansk forfatter (født 1939).
 10. marts - John Surtees, britisk tidligere racerkører (født 1934).
 10. marts - Joni Sledge, amerikansk popsanger (født 1956).
 12. marts - Horst Ehmke, tysk politiker (født 1927).
 13. marts - Prins Richard, tysk prins (født 1934).
 14. marts - Poul Blak, dansk journalist (født 1944).
 16. marts - Torgny Lindgren, svensk forfatter (født 1938).
 16. marts - Maria Gerhardt, dansk forfatter og dj (født 1978).
 17. marts - Derek Walcott, caribisk forfatter (født 1930).
 18. marts - Chuck Berry, amerikansk musiker (født 1926).
 19. marts - Roger Pingeon, fransk cykelrytter (født 1940).
 19. marts - Ryan McBride, irsk fodboldspiller (født 1989).
 20. marts - David Rockefeller, amerikansk bankmand (født 1915).
 21. marts - Martin McGuinness, nordirsk politiker (født 1950).
 21. marts - Colin Dexter, engelsk kriminalforfatter (født 1930).
 22. marts - Sven-Erik Magnusson, svensk musiker (født 1942).
 24. marts - Jean Rouverol, amerikansk skuespillerinde og forfatter (født 1916).
 27. marts - Jens Nauntofte, dansk journalist og forfatter (født 1938).
 27. marts - David Storey, engelsk forfatter (født 1933).
 27. marts - Peter Bastian, dansk fagottist (født 1943).
 28. marts - Ahmaed Kathrada, sydafrikansk anti-apartheidleder (født 1929).
 31. marts - Gilbert Baker, amerikansk aktivist og skaberen af regnbueflaget (født 1951).
 31. marts - Hans Kristian Neerskov, dansk præst og menneskerettighedsaktivist (født 1932).

April
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. april - Gösta Ekman, svensk skuespiller (født 1939).
 2. april - Jacob Ludvigsen, dansk journalist og forfatter (født 1947).
 6. april - Don Rickles, amerikansk komiker (født 1926).
 7. april - Tim Pigott-Smith, engelsk skuespiller (født 1946).
 9. april - Peter Hansen, amerikansk skuespiller (født 1921).
 10. april - Linda Hopkins, amerikansk skuespillerinde og sangerinde (født 1924).
 12. april - Charlie Murphy, amerikansk skuespiller (født 1959).
 13. april - Diter von Wettstein, østrigsk-dansk genetiker og biolog (født 1929).
 15. april - Clifton James, amerikansk skuespiller (født 1920).
 15. april - Emma Morano, verdens ældste person ved sin død (født 1899).
 16. april - Allan Holdsworth, engelsk jazz-guitarist og komponist (født 1946).
 18. april - Yvonne Monlaur, fransk skuespillerinde (født 1939).
 20. april - Germaine Mason, engelsk olympisk højdespringer (født 1983).
 21. april - Ugo Ehiogu, engelsk fodboldspiller (født 1972).
 21. april - Eva Bendix, dansk journalist og forfatter (født 1925).
 22. april - Michele Scarponi, italiensk cykelrytter (født 1979).
 22. april - Erin Moran, amerikansk skuespillerinde (født 1960).
 22. april - Hubert Dreyfus, amerikansk filosof (født 1929).
 24. april - Robert Pirsig, amerikansk forfatter (født 1928).
 26. april - Jonathan Demme, amerikansk filminstruktør (født 1944).
 26. april - Margit Pörtner, dansk curlingspiller (født 1972).
 27. april - Peter Spier, hollandskfødt amerikansk forfatter og illustrator (født 1927).
 30. april - Henrik Gerster, dansk håndboldspiller og -træner.

Maj
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. maj - Katy Bødtger, dansk sangerinde (født 1932).
 1. maj - Karel Schoeman, sydafrikansk forfatter (født 1939).
 2. maj - Kevin Garcia, amerikansk bassist (født 1975).
 3. maj - Daliah Lavi, israelsk sangerinde og skuespillerinde (født 1942).
 4. maj - Victor Lanoux, fransk skuespiller (født 1936).
 4. maj - Timo Mäkinen, finsk racerkører (født 1938).
 5. maj - Kristian Mørch, grønlandsk biskop (født 1930).
 6. maj - Steven Holcomb, amerikansk bobslædekører (født 1980).
 7. maj - Gholamreza Pahlavi, iransk prins (født 1923).
 7. maj - Rod Monroe, amerikansk footballspiller (født 1976).
 8. maj - Dave Pell, amerikansk jazzmusiker (født 1925).
 8. maj - Curt Lowens, amerikansk skuespiller (født 1925).
 9. maj - Robert Miles, italiensk musikproducer (født 1969).
 9. maj - Michael Parks, amerikansk skuespiller og sanger (født 1940).
 10. maj - Geoffrey Bayldon, engelsk skuespiller (født 1924).
 11. maj - Erik Jørgen Hansen, dansk samfundsforsker og forfatter (født 1935).
 12. maj - Mauno Koivisto, finsk politiker og tidligere præsident (født 1923).
 13. maj - Vibeke Sperling, dansk chefredaktør (født 1945).
 14. maj - Powers Boothe, amerikansk skuespiller (født 1948).
 15. maj - Ian Brady, engelsk seriemorder (født 1938).
 15. maj - Karl-Otto Apel, tysk filosof (født 1922).
 17. maj - Hans Vammen, dansk historiker (født 1940).
 18. maj - Roger Ailes, amerikansk tv-direktør (født 1940).
 18. maj - Chris Cornell, amerikansk musiker (født 1964).
 19. maj - Stanislav Petrov, sovjetisk-russisk officer (født 1939).
 22. maj - Nicky Hayden, amerikansk motorcykelkører (født 1981).
 23. maj - Roger Moore, engelsk skuespiller (født 1927).
 24. maj - Jared Martin, amerikansk skuespiller (født 1941).
 26. maj - Zbigniew Brzezinski, polsk-amerikansk politolog og diplomat (født 1928).
 27. maj - Gregg Allman, amerikansk rockmusiker og blues-sanger (født 1947).
 28. maj - Helge Hjortdal, dansk jurist og tidligere folketingsdirektør (født 1927).
 29. maj - Konstantinos Mitsotakis, græsk politiker (født 1918).
 29. maj - Manuel Noriega, tidligere panamansk diktator (født 1934).
 30. maj - Molly Peters, engelsk skuespillerinde (født 1942).
 30. maj - Elena Verdugo, amerikansk skuespillerinde (født 1925).
 30. maj - Søster Abraham, dansk nonne, foredragsholder og skribent (født 1932).
 31. maj - Mimi Heinrich, dansk skuespillerinde (født 1936).

Juni
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. juni - Roberto De Vicenzo, argentinsk golfspiller (født 1923).
 2. juni - Peter Sallis, engelsk skuespiller (født 1921).
 2. juni - Jimmy Stahr, dansk radiovært og politiker (født 1935).
 3. juni - Niels Helveg Petersen, dansk politiker (født 1939).
 3. juni - Thorkild Demuth, dansk dukkemager og skuespiller (født 1927).
 4. juni - Roger Smith, amerikansk skuespiller (født 1932).
 5. juni - Cheick Tioté, ivoriansk fodboldspiller (født 1986).
 7. juni - Niels Arkil, dansk entreprenør (født 1939).
 8. juni - Ivan Horn, dansk guitarist (født 1949).
 9. juni - Adam West, amerikansk skuespiller (født 1928).
 13. juni - Ulf Stark, svensk forfatter (født 1944).
 14. juni - Hein Verbruggen, hollandsk cykelrytter (født 1941).
 14. juni - Poul Hansen, tidligere borgmester i Vallensbæk Kommune.
 15. juni - Olbram Zoubek, tjekkisk billedhugger (født 1926).
 16. juni - Helmut Kohl, tysk forbundskansler (født 1930).
 16. juni - John G. Avildsen, amerikansk filminstruktør (født 1935).
 20. juni - Prodigy, amerikansk rapper (født 1974).
 22. juni - Quett Masire, tidligere præsident af Botswana (født 1925).
 26. juni - Alice Trolle-Wachtmeister, svensk grevinde (født 1926).
 27. juni - Michael Nyqvist, svensk skuespiller (født 1960).
 27. juni - Michael Bond, engelsk forfatter (født 1926).
 28. juni - Chieng-Mai, dansk elefant (født 1959).
 29. juni - Kristen Touborg, dansk landmand og politiker (født 1943).
 30. juni - Simone Veil, fransk politiker (født 1927).

Juli
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. juli - Heathcote Williams, engelsk skuespiller (født 1941).
 3. juli - Joseph Robinson, engelsk skuespiller (født 1927).
 4. juli - Ole Emil Riisager, dansk journalist (født 1932).
 4. juli - Peter Hansen-Nord, dansk politiker og godsejer (født 1947).
 8. juli - Nelsan Ellis, amerikansk skuespiller (født 1977).
 10. juli - Peter Härtling, tysk forfatter (født 1933).
 11. juli - Tage Voss, dansk læge og forfatter (født 1918).
 12. juli - Chuck Blazer, amerikansk fodboldpolitiker (født 1945).
 12. juli - Niels Weyde, dansk skuespiller (født 1945).
 13. juli - Liu Xiaobo, kinesisk forfatter og aktivist (født 1955)
 13. juli - Unni Bille-Brahe, dansk sociolog og selvmordsforsker (født 1930).
 14. juli - Anne Golon, fransk forfatter (født 1921).
 14. juli - Maryam Mirzakhani, iransk matematiker (født 1977).
 15. juli - Martin Landau, amerikansk skuespiller (født 1928).
 16. juli - George A. Romero, amerikansk filminstruktør (født 1940).
 18. juli - Max Gallo, fransk politiker og forfatter (født 1932).
 20. juli - Chester Bennington, amerikansk sanger (født 1976).
 21. juli - John Matthew Heard Jr., amerikansk skuespiller (født 1946).
 23. juli - John Kundla, amerikansk basketballspiller (født 1916).
 24. juli - Michiko Inukai, japansk forfatter og filantrop (født 1921).
 25. juli - Gretel Bergmann, tysk-amerikansk højdespringer (født 1914).
 26. juli - June Foray, amerikansk skuespillerinde (født 1917).
 27. juli - Sam Shepard, amerikansk skuespiller (født 1943).
 30. juli - Anton Vratuša, slovensk politiker (født 1915).
 31. juli - Jeanne Moreau, fransk skuespillerinde og sangerinde (født 1928).
 31. juli - Chuck Loeb, amerikansk jazzguitarist (født 1955).

August
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 3. august - Robert Hardy, engelsk skuespiller (født 1925).
 4. august - Erling Brøndum, dansk politiker og chefredaktør (født 1930).
 6. august - Nicole Bricq, fransk politiker (født 1947).
 6. august - Betty Cuthbert, australsk atletikudøver (født 1938).
 6. august - Holger Lavesen, dansk jurist og tidligere departementschef og erhvervsleder (født 1935).
 7. august - Haruo Nakajima, japansk skuespiller (født 1929).
 8. august - Glen Campbell, amerikansk sanger og musiker (født 1936).
 8. august - Barbara Cook, amerikansk skuespillerinde og sangerinde (født 1927).
 13. august - Joseph Bologna, amerikansk skuespiller (født 1934).
 15. august - Stephen Wooldridge, australsk cykelrytter (født 1977).
 15. august - Gunnar Birkerts, amerikansk arkitekt (født 1925).
 18. august - Bruce Forsyth, engelsk tv-studievært og entertainer (født 1928).
 18. august - Sonny Burgess, amerikansk sanger og guitarist (født 1929).
 19. august - Brian Aldiss, engelsk forfatter (født 1925).
 19. august - Dick Gregory, amerikansk komiker (født 1928).
 20. august - Jerry Lewis, amerikansk komiker og sanger (født 1926).
 22. august - John Abercrombie, amerikansk jazzguitarist (født 1944).
 24. august - Jay Thomas, amerikansk skuespiller (født 1948).
 26. august - Tobe Hooper, amerikansk filminstruktør (født 1943).
 27. august - Yitzhak Pundak, israelsk general og politiker (født 1913).
 28. august - Tsutomu Hata, japansk politiker og tidligere premierminister (født 1935).
 28. august - Mireille Darc, fransk skuespillerinde (født 1938).
 29. august - Janine Charrat, fransk balletdanser (født 1924).
 31. august - Richard Anderson, amerikansk skuespiller (født 1926).
 31. august - Janne Carlsson, svensk skuespiller (født 1937).
 31. august - Verner Dalskov, dansk politiker og tidligere borgmester (født 1932).

September
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. september - Shelley Berman, amerikansk komiker (født 1925).
 1. september - Jørgen Knudsen, dansk forfatter (født 1926).
 2. september - Halim El-Dabh, egyptisk komponist (født 1921).
 2. september - Erik Hansen, dansk sprogforsker og forfatter (født 1931).
 3. september - Walter Becker, amerikansk musiker (født 1950).
 3. september - Peter Zobel, dansk erhvervsleder og godsejer (født 1936).
 5. september - Nicolaas Bloembergen, hollandsk-amerikansk fysiker og nobelprismodtager (født 1920).
 8. september - Blake Heron, amerikansk skuespiller (født 1982).
 10. september - Hans Alfredson, svensk skuespiller og forfatter (født 1931).
 10. september - Pauli Ryberg, dansk skuespiller (født 1958).
 11. september - Abdul Halim af Kedah, malaysisk konge (født 1927).
 11. september - Eske Holm, dansk danser, koreograf, forfatter og filminstruktør (født 1940).
 11. september - Peter Hall, britisk sceneinstruktør (født 1930).
 13. september - Frank Vincent, amerikansk skuespiller (født 1937).
 14. september - Grant Hart, amerikansk musiker (født 1961).
 15. september - Harry Dean Stanton, amerikansk skuespiller (født 1926).
 15. september - Violet Brown, verdens ældste person ved sin død (født 1900).
 19. september - Jake LaMotta, amerikansk bokser (født 1922).
 21. september - Liliane Bettencourt, franskmand og verdens rigeste kvinde ved sin død (født 1922).
 22. september - Paavo Lonkila, finsk langrendsløber (født 1923).
 23. september - Charles Bradley, amerikansk sanger (født 1948).
 24. september - Gisèle Casadesus, fransk skuespillerinde (født 1914).
 25. september - Jan Tříska, tjekkisk skuespiller (født 1936).
 26. september - Barry Dennen, amerikansk skuespiller (født 1938).
 27. september - Hugh Hefner, amerikansk tidsskriftudgiver, grundlægger og ejer af Playboy (født 1926).
 27. september - Poul Hyldgaard, dansk erhvervsmand og fodboldleder (født 1929).
 27. september - Anne Jeffreys, amerikansk skuespillerinde (født 1923).
 28. september - Benjamin Whitrow, engelsk skuespiller (født 1937).
 29. september - Magdalena Ribbing, svensk forfatter (født 1940).
 30. september - Elizabeth Baur, amerikansk skuespillerinde (født 1947).

Oktober
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. oktober - Arthur Janov, amerikansk psykolog og forfatter (født 1924).
 2. oktober - Tom Petty, amerikansk musiker (født 1950).
 3. oktober - Jalal Talabani, tidligere irakisk præsident (født 1933)
 4. oktober - Liam Cosgrave, irsk politiker (født 1920).
 5. oktober - Anne Wiazemsky, fransk skuespillerinde (født 1947).
 5. oktober - Tut Loft, dansk embedsmand (født 1922).
 7. oktober - Ole Krarup, dansk politiker (født 1935).
 8. oktober - Birgitta Ulfsson, finlandssvensk skuespillerinde (født 1928).
 8. oktober - Grady Tate, amerikansk jazztrommeslager (født 1932).
 9. oktober - Jean Rochefort, fransk skuespiller (født 1930).
 10. oktober - Bob Schiller, amerikansk manuskriptforfatter (født 1918).
 13. oktober - Albert Zafy, tidligere præsident af Madagaskar (født 1927).
 14. oktober - Richard Wilbur, amerikansk digter og litterær oversætter (født 1921).
 16. oktober - Roy Dotrice, engelsk skuespiller (født 1923).
 17. oktober - Danielle Darrieux, fransk skuespillerinde (født 1917).
 18. oktober - Brent Briscoe, amerikansk skuespiller (født 1961).
 22. oktober - George Young, australsk musiker (født 1946).
 23. oktober - Walter Lassally, tysk-født britisk-græsk filmfotograf (født 1926).
 24. oktober - Fats Domino, amerikansk R&B- og rock and roll-sanger og musiker (født 1928).
 24. oktober - Robert Guillaume, amerikansk skuespiller (født 1927).
 27. oktober - Inge Adriansen, dansk forfatter og kulturhistoriker (født 1944).
 28. oktober - Manuel Sanchís Martínez, spansk fodboldspiller (født 1938).
 29. oktober - Muhal Richard Abrams, amerikansk komponist (født 1930).

November
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. november - Brad Bufanda, amerikansk skuespiller (født 1983).
 4. november - Isabel Granada, filippinsk sangerinde og skuespillerinde (født 1976).
 5. november - Robert Knight, amerikansk sanger og musiker (født 1945).
 6. november - Feliciano Rivilla, spansk fodboldspiller (født 1936).
 7. november - Hans Schäfer, tysk fodboldspiller (født 1927).
 8. november - Roger Grenier, fransk forfatter (født 1919).
 9. november - Grete Berget, norsk politiker (født 1954).
 9. november - John Hillerman, amerikansk skuespiller (født 1932).
 10. november - Moniz Bandeira, brasiliansk forfatter (født 1935).
 11. november - Baard Owe, dansk skuespiller (født 1936).
 13. november - Alina Janowska, polsk skuespillerinde (født 1923).
 13. november - Bobby Doerr, amerikansk basketballspiller (født 1918).
 15. november - Keith Barron, engelsk skuespiller (født 1934).
 15. november - Lil Peep, amerikansk rapper (født 1996).
 16. november - Robert Hirsch, fransk skuespiller (født 1925).
 16. november - Hiromi Tsuru, japansk skuespillerinde (født 1960).
 17. november - Rikard Wolff, svensk skuespiller (født 1958).
 17. november - Earle Hyman, amerikansk skuespiller (født 1926).
 18. november - Malcolm Young, australsk musiker (født 1953).
 18. november - Ben Riley, amerikansk jazztrommeslager (født 1933).
 19. november - Charles Manson, amerikansk massemorder (født 1934).
 19. november - Pancho Segura, ecuadoriansk tennisspiller (født 1921).
 19. november - Jana Novotná, tjekkisk tennisspiller (født 1968)
 19. november - Della Reese, amerikansk skuespillerinde (født 1931).
 20. november - Janusz Wójcik, polsk politiker (født 1953).
 21. november - David Cassidy, amerikansk skuespiller og sanger (født 1950).
 22. november - Jon Hendricks, amerikansk jazz tekstforfatter og sanger (født 1921).
 23. november - Anthony Harvey, engelsk filminstruktør (født 1930).
 25. november - Rance Howard, amerikansk skuespiller (født 1928).
 25. november - Ole Lange, dansk erhvervshistoriker og forfatter (født 1937).
 30. november - Jim Nabors, amerikansk skuespiller (født 1930).

December
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 3. december - John Bayard Anderson, amerikansk præsidentkandidat (født 1922).
 4. december - Ali Abdullah Saleh, tidligere præsident af Yemen (født 1942).
 4. december - Henning Jensen, dansk fodboldspiller (født 1949).
 4. december - Christine Keeler, engelsk fotomodel (født 1942).
 5. december - Mihai 1. af Rumænien, Rumæniens sidste konge (født 1921).
 5. december - Thor Munkager, dansk håndboldspiller (født 1951).
 5. december - Jean d'Ormesson, fransk forfatter (født 1925).
 6. december - Johnny Hallyday, fransk rocksanger og skuespiller (født 1943).
 8. december - Sunny Murray, amerikansk jazztrommeslager (født 1936).
 10. december - Angry Grandpa, amerikansk internetpersonlighed (født 1950).
 14. december - Karl-Erik Nilsson, svensk bryder (født 1922).
 16. december - Keely Smith, amerikansk sangerinde (født 1928).
 17. december - Kjell Grede, svensk filminstruktør (født 1936).
 18. december - Kim Jong-hyun kendt som Jonghyun, sydkoreansk sanger og sangskriver (født 1990).
 21. december - Roswell Rudd, amerikansk jazz trombonist (født 1935).
 21. december - Bruce McCandless, amerikansk astronaut, og første mand på rumvandring uden sikkerhedsline (født 1943).
 22. december - John Winther, dansk borgmester (født 1935).
 24. december - Heather Menzies, amerikansk skuespillerinde (født 1949).
 28. december - Rose Marie, amerikansk skuespillerinde (født 1923).
 29. december - María del Carmen Franco y Polo - spansk hertuginde (født 1926).

Referencer

Døde i 2017


a fost un împărat al Japoniei.

Note

Nașteri în 1702
Decese în 1737
Împărați ai Japoniei
Evul Mediu în Japonia
Japonezi din secolul al XVIII-lea

Împăratul Nakamikado


Duncan James Colquhoun Kerr, SC (born 26 February 1952) is a barrister. He is a former justice of the Federal Court of Australia. He also served as President of the Administrative Appeals Tribunal from 2012 to 2017.

Kerr was previously a politician, as the Labor member for Denison in the Australian House of Representatives, serving between 1987 and 2010. He was Minister for Justice between 1993 and 1996, and in 1993 briefly also Attorney-General of Australia.

Early life and education

Born in Hobart, Tasmania, Kerr was educated at the University of Tasmania, where at one stage he was President of the Tasmania University Union. He graduated with a Bachelor of Laws degree, and later with a Bachelor of Arts in Social Work.

Career

Politics

Kerr was the Labor candidate in the Division of Braddon in the 1977 Australian federal election, losing to future Premier of Tasmania Ray Groom. In the Australian federal election in 1987, Kerr defeated the sitting Liberal member, Michael Hodgman QC, for the Hobart-based seat of Denison to become the first Labor member elected from Tasmania since the dismissal of the Whitlam Government in 1975.

Kerr served in the Australian House of Representatives as Member for Denison from 11 July 1987 to 19 July 2010. Prior to entering politics, Kerr acted as Crown Counsel in the Tasmanian Solicitor-General's Department, as lecturer in constitutional law and Dean of the Faculty of Law at the University of Papua New Guinea, and as Principal Solicitor for the Aboriginal Legal Service of New South Wales.

Kerr served as Minister for Justice from 1993 to 1996, and briefly also as Attorney-General in 1993. Prime Minister Paul Keating's original choice for Attorney-General in 1993 had been Michael Lavarch, but Lavarch's re-election was delayed by the death of an opposing candidate for the seat of Dickson; Kerr held the portfolio in the interim until Lavarch won the resulting supplementary election. Kerr served as Attorney-General for 26 days.

Kerr was a member of the Opposition Shadow Ministry from 1996 to 2001. He was appointed Parliamentary Secretary for Pacific Island Affairs in the Rudd Ministry in 2007.

Prior to his appointment to the First Rudd Ministry, Kerr was Co-Convenor of the Australian Parliamentary Group for Drug Law Reform, a cross-party group that advocates harm minimisation as being more effective, more cost-efficient and less harmful than zero-tolerance when it comes to dealing with drug use.

On 14 December 2009, Kerr resigned his appointment as Parliamentary Secretary for Pacific Island Affairs and indicated he intended to return to legal practice. Kerr retired from politics at the 2010 election. Upon Kerr's retirement, the previously safe Labor seat of Denison was won by Andrew Wilkie, an independent.

Law

Kerr is the author of Annotated Constitution of Papua New Guinea (1985), Essays on the Constitution (1985), Reinventing Socialism (1992) and Elect the Ambassador; Building Democracy in a Globalised World (2001).

Kerr was leading counsel in the High Court of Australia case Plaintiff S157 v The Commonwealth, which concerned a privative clause in the Migration Act 1958 (Cth) and the availability of judicial review under section 75 of the Constitution of Australia. In 2010, Michael Kirby described the decision as "one of the most important in recent years for its affirmation of the centrality in [Australian] constitutional law of the rule of law."

Kerr was appointed a senior counsel in 2004, and as adjunct professor of law, Faculty of Law, Queensland University of Technology in 2007. Kerr has acted as counsel in the High Court of Australia, the Federal Court of Australia, the Family Court of Australia, the Supreme Court of Tasmania, the District Court of New South Wales, the Supreme Court of New South Wales, and the Supreme Court of Papua New Guinea.

In 2010, Kerr became a founding member of Michael Kirby Chambers in Hobart where he practised as a barrister specialising in public law, constitutional and administrative law, refugee and human rights law and appellate work.

On 12 April 2012, he was appointed to the Federal Court of Australia, taking his seat on the bench on 10 May 2012. In 2015, with the consent of the Australian Government, he was appointed by the Independent State of Papua New Guinea as its nominee as an arbitrator in a proceeding in the International Centre for the Settlement of Investment Disputes (ICSID). Concurrently with his judicial duties, from 2012 to 2017 he served as President of the Administrative Appeals Tribunal.  He was Chair of the Council of Australasian Tribunals (COAT) from 2014 to 2017. He is one of six former federal politicians to have served on the Federal Court, along with Robert Ellicott, Nigel Bowen, Tony Whitlam, Merv Everett and John Reeves.

Kerr ceased to serve as a Judge of the Federal Court of Australia on 26 February 2022 upon reaching the statutory retirement age.

Honours

On 23 August 2011, Kerr was conferred with the insignia of Chevalier of the Legion of Honour by the Ambassador of France, M. Michel Filhol for defending values dear to France and for his role as Parliamentary Secretary for Pacific Island Affairs in enhancing friendly ties between Australia and France.

Kerr is a fellow of the Australian Academy of Law.

See also

List of judges of the Federal Court of Australia

5. Transcript of the ceremonial sitting of the Federal Court of Australia 25 February 2022 on Kerr's retirement from the Court.

External links
Parliament House webpage

1952 births
Living people
Australian Labor Party members of the Parliament of Australia
Labor Left politicians
Members of the Australian House of Representatives for Denison
Attorneys-General of Australia
Members of the Australian House of Representatives
Australian Senior Counsel
University of Tasmania alumni
Knights of the Legion of Honour
Judges of the Federal Court of Australia
Academic staff of Queensland University of Technology
Academic staff of the University of Papua New Guinea
People from Hobart
21st-century Australian politicians
20th-century Australian politicians

Duncan Kerr


André Paul Guillaume Gide (22. nóvember 1869 – 19. febrúar 1951) var franskur rithöfundur sem hlaut Nóbelsverðlaunin í bókmenntum árið 1947.

Ævi og störf
Gide fæddist í París inn í fjölskyldu mótmælenda. Faðir hans var háskólakennari og föðurbróðir hans var Charles Gide, kunnur hagfræðingur. Hann ólst þó að mestu upp í Normandí þar sem hann hóf ungur að skrifa og sendi frá sér sína fyrstu skáldsögu 21 árs að aldri. Næstu árin var Gide mikið á ferðalögum, meðal annars í Norður-Afríku og lifði listamannalífi í París, þar sem hann vingaðist m.a. við Oscar Wilde. Það var á þessum árum sem Gide uppgötvaði samkynhneigð sína, þótt hann gengi síðar í hjónaband.

Þegar komið var fram á þriðja áratuginn var Gide kominn með orðspor fyrir að þora að gerast málsvari óvinsællra eða fordæmdra sjónarmiða í frönsku samfélagi. Hann varði samkynhneigð opinberlega, sem leiddi til útskúfunnar og hvatti til umbóta í fangelsismálum. Árið 1926 lagði hann í langt ferðalag um Afríku sunnan Sahara, þar sem hann varð vitni að gríðarlegri  misskiptingu og arðráni vestrænna stórfyrirtækja. Eftir ferðina hóf hann að skrifa um málefnið og varð leiðandi í gagnrýni á nýlendustefnuna í Frakklandi í kjölfarið.

Á fjórða áratugnum daðraði hann við kommúnisma en eftir ferðalag til Sovétríkjanna árið 1936 varð hann fyrir miklum vonbrigðum með stjórnarfarið í austurvegi og taldi það jafnvel ófrjálsara en í ríki Hitlers. Gide varði mestöllum stríðsárunum í Norður-Afríku, einkum í Alsír. Hann hlaut Nóbelsverðlaunin árið 1947 og lést fjórum árum síðar. Þrátt fyrir upphefðina hélt hann áfram að vera umdeildur og ári eftir andlát hans setti kaþólska kirkjan verk hans á lista yfir forboðnar bækur.

Nokkrar af bókum André Gide hafa komið út í íslenskri þýðingu, meðal annars þeirra Sigurlaugar Bjarnadóttur og Þorvarðar Helgasonar.

Gide, André
Handhafar bókmenntaverðlauna Nóbels

André Gide


An Prasophyllum brevilabre in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Joseph Dalton Hooker. An Prasophyllum brevilabre in nahilalakip ha genus nga Prasophyllum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Prasophyllum

Prasophyllum brevilabre


Dents er en britisk virksomhed, der producerer luksusvarer som læderhandsker, håndtakser og mindre lædervarer som tegnebøger og bælter. Dents er kendt for deres syteknik, syning og tilpasning, som stadig praktiseres på udvalgte topprodukter, mens de fleste andre produkter købes fra andre fabrikanter.

History
Dents blev etableret i Worcester i 1777 af John Dent (1751-1811) som en fabrikant af fine læderhandsker. Det er muligvis Storbritanniens ældste modefabrikant. Dents sønner, John and William, hjalp virksomheden med at blive større i 1700- og 1800-tallet. I 1845 blev mekanisk syning introduceret i firmaet for at assistere syerskerne.

I 1847 blev virksomheden til Dent, Allcroft & Co. da John Derby Allcroft drev den. Under Allcroft blev  varerne firedoblet til over 12.000.000 par i 1884, og Dents blev verdens fornemste handskemager.

I dag eksporterer Dents til Europa, Nordamerika, Asien og Australien, og deres sortiment inkluderer i dag også bælter, håndtasker, hatte, saraper og andre mindre lædervarer.

Produkter
Mønstrene som bruges i dag dateres til 1839. Alle Dents Heritage-handsker er håndlavet i England, og hver eneste handske bliver skåret i hånden. Dents Heritage-handsker fremstilles af skind fra navlesvin, nordamerikansk hjorteskind og etiopisk fåreskind.

Kunder
Dents er kendt for at producere læderhandsker til den britiske kongefamilies medlemmer, som til Georg 6. og Elizabeth 2.'s kroningsceremonier. Andre notable kunder har talt Lord Nelson og dronning Victoria.

Dents har også produceret handsker til adskillige film: uforede sorte handsker, som Daniel Craig bar i James Bond i filmen Skyfall fra 2012, sorte handsker som Michael Keaton brugte i rollen som Batman i filmen af samme navn fra 1989, samt lilla ruskindshandsker som Jack Nicholson bar i rollen som Jokeren i samme film.

Referencer

Eksterne henvisninger

Beklædningsvirksomheder fra Storbritannien
Etableret i 1777

Dents


Luis Miguel Camacho (* 18. April 1993) ist ein venezolanischer Badmintonspieler.

Karriere
Luis Camacho nahm 2011 an den Panamerikanischen Spielen teil. Er startete dabei in allen drei möglichen Disziplinen und erreichte als beste Platzierung Rang neun im Herrendoppel mit Kisbel Matute. Bei seinen beiden anderen Starts wurde er jeweils 17. 2012 siegte Camacho bei den Giraldilla International im Mixed mit Johanny Quintero.

Weblinks

Badmintonspieler (Venezuela)
Teilnehmer an den Juegos Bolivarianos (Venezuela)
Geboren 1993
Mann
Venezolaner

Luis Miguel Camacho


Edson Bispo dos Santos, (nacido el 27 de mayo de 1935 en Río de Janeiro, Brasil y muerto el 12 de febrero de 2011 en Sao Paulo, Brasil ) fue un jugador y entrenador de baloncesto brasileño. Consiguió ocho medallas en competiciones internacionales con Brasil, seis como jugador y dos como seleccionador.

Enlaces externos
 Ficha en sportsreference

Baloncestistas de Brasil
Baloncestistas de la selección de Brasil
Baloncestistas campeones del mundo
Entrenadores de baloncesto de Brasil
Baloncestistas del Corinthians Paulista

Edson Bispo dos Santos


El castillo de Milany se encuentra en ruinas. Sus restos se encuentran sobre una roca a 1533 m de altura, en el punto culminante de la sierra de Milany, en el entramado de serranías que forman parte de la cordillera Transversal, entre el Pirineo y el Mediterráneo, en el nordeste de la región, en la comarca del Ripollés. Su altitud le permite dominar todas las sierras que rodean Milany, la sierra de Santa Magdalena, al este, con la que conecta a través del Puig de l'Obiol; la sierra de Puig Estela, al norte, al otro lado del valle de Vallfogona; las sierras de Bellmunt  y Curull, al sur, y el valle del Ter, al oeste.

Todo el paisaje que rodea el castillo es muy agreste y está cubierto de bosques de hayas y robles. La altitud permite el pastoreo en los prados altos, y en las cercanías, salvo Vallfogona, que se halla a 928 m en el profundo valle de la riera de su nombre, solo hay casas rurales, como la de Milany, en la falda sur del castillo.

Historia
Del castillo solo quedan los restos de un torreón sobre una roca de conglomerado redondeada de unos diez metros de altura. La documentación sobre el castillo se encuentra en el cercano monasterio de San Juan de las Abadesas. La primera vez que se menciona el lugar es hacia el año 918, en que se habla de la sierra de Melanno y en 962 cuando se cita el castro Melango en la cesión de una propiedad. Los primeros señores del castillo fueron los condes de Besalú, cuando, en 1020, en el testamento del conde Bernat Tallaferro (Bernat I de Besalú) menciona el castell de Melanno que ha de heredar su hijo Guillem (Guillermo I de Besalú). En 1054, los señores eran Bernat Isarn y su mujer Amaltrudis, padres de Udalard y Guillermo. Udalardo se hace cargo del castillo hasta 1066. Le siguen Bertran Ponç de Milany en 1092, Udalard II en 1123 y Pere Udalard que, siendo muy pequeño, queda bajo la tutela de su tío materno Guillem Ramon de Montcada, el Gran Senescal, que presta fidelidad por éste y otros castillos a Ramón Berenguer III, conde de Barcelona en 1127.

Durante un tiempo, el castillo va cambiando de manos, hasta que Hug de Serrallonga le vende los derechos a los vizcondes de Bas. En 1280, Sibila de Ampurias vende los derechsos sobre el castillo, junto con Vallfogona y las parroquias de Llaés y Puigmal a Dalmau de Palol, pariente suyo, que en 1295 reconstruye el castillo.

En 1335, el castillo vuelve a los Milany por la recompra hecha por Raimon de Milany. En 1358, el castillo pertenece a Pere de Milany. Por esa época, es abandonado y sus señores pasan a vivir en Vallfogona. Durante la Guerra Civil Catalana, el señor era Francesc Calcerán de Pinós. En 1673, el castellano del castillo es Jaime Fernández de Híjar, pero ya era una ruina.

Las tierras pertenecientes al castillo abarcaban los términos de Vallfogona, al norte, y Vidrá, al sur, más una parte de las tierras del pequeño castillo de Llaers.

Referencias
https://web.archive.org/web/20120210093656/http://www.castellsmedievals.com/ripolles/238-vallfogona-de-ripolles/380-castell-de-milany

Milany
Milany

Castillo de Milany


Dead Gorgeous (en español: Difuntas Encantadoras) es un programa de televisión australiano-británico para niños que se estrenó el 15 de marzo de 2010 en Gran Bretaña y 5 de abril de 2010 en Australia. Es producida por Burberry Productions y Coolabi Productions con escenarios de Australia. Se conocía anteriormente como Dead Normal, sin embargo el nombre fue cambiado. Se pensaba que Dead Gorgeous estaría al aire en un "Especial de Halloween", aunque esto era un truco publicitario.

Producción

El show es producido por Burberry Productions y Coolabi Productions en asociación con la Australian Broadcasting Corporation y la British Broadcasting Corporation, así como la Screen Australia, Film Victoria y distribuido por Cake Distribution. Es filmado en Ripponlea. También algunas escenas, son filmadas en La Bassa (Mansión en Melbourne) y la Ruyton Girls School. Un especial de Halloween se dijo que se filmaría a principios de 2010 y era solo un rumor.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio Oficial

Series de televisión de Reino Unido
Series de televisión de Australia

Dead Gorgeous