Prințul Aleksei Dmitrievici Saltîkov () a fost un artist și călător rus în Persia și India. El era nepotul prințului Nikolai Saltîkov.

Familie
Prințul Aleksei Saltîkov (numele său a fost scris simultan Alexis Soltykoff sau Alexis Soltikoff) s-a născut la 1 februarie 1806 la Sankt Petersburg, ca fiu al prințului Dmitri Nikolaevici Saltîkov (1767-1826) și al Annei Nikolaevna Leontieva (1776-1810). A avut trei frați mai mari: prinții Ivan (1797-1832), Piotr (cca. 1804-1889) și Vladimir (cca. 1799-1835) și o soră mai mare, prințesa Maria (1795-1823). Familia Saltîkov era una dintre cele mai respectate familii nobiliare din Rusia.

Tatăl lui Aleksei, Dmitri, avea doi frați (și nicio soră): Aleksandr (1775-1837) și Serghei (1776-1828). Cei trei băieți erau fiii faimosului feldmareșal Nikolai Ivanovici Saltîkov (n. 31 octombrie 1736 - d. 24 martie 1816) și al Nataliei Vladimirovna Dolgorukaia (1737-1812).

Biografie
Copilăria și tinerețea lui Aleksei este oarecum învăluită în mister. El a crescut la Sankt Petersburg și la vârsta de 18 ani a intrat în serviciul diplomatic, fiind angajat în Consiliul de Stat pentru Afaceri Externe al Rusiei (Collegium) de la Moscova. Pe la vârsta de 23 de ani se afla în Serviciul Diplomatic al Rusiei, mai întâi la Constantinopol, apoi la Atena, mai târziu la Londra, Florența, Roma și Teheran. În 1840 Aleksei s-a retras din serviciul diplomatic și s-a mutat la Paris, unde și-a planificat călătoriile în India. El a efectuat două călătorii acolo (1841-1843 și 1844-1846) și a fost poreclit "Indianul" de către aristocrația rusă și franceză. În 1849 a publicat o selecție a scrisorilor sale în limba franceză, însoțită de desene proprii, care a devenit foarte cunoscută în Europa (Lettres sur L'Inde, Paris, 1848). În 1851 cartea a fost tradusă în limba rusă și a avut parte de un succes instantaneu, încântând publicul cititor rus. Desenele au fost publicate separat la Londra în 1859 sub titlul "Drawings on the Spot".

La moartea sa unele dintre obiectele de artă din colecția prințului Soltikoff au fost scoase la licitație publică în 1861 la Paris: Sfeșnicul Gloucester din secolul al XI-lea a fost achiziționat de Victoria and Albert Museum, iar Tripticul John Grandisson a ajuns în patrimoniul British Museum.

Note

Nașteri în 1806
Decese în 1859
Diplomați ruși
Artiști ruși
Scriitori ruși din secolul al XIX-lea

Aleksei Saltîkov (diplomat)


Der Aachener Westfriedhof ist eine Begräbnisstätte im Westen der Stadt Aachen, die 1889/90 als konfessionell getrennte Anlage beidseitig der Ausfallstraße von Aachen nach Maastricht etwa einen Kilometer vor der niederländischen Grenze eingerichtet wurde. Beide Teile des Friedhofes mit einer Gesamtgröße von 279.000 m² werden unter der gemeinsamen Postadresse Vaalser Straße 334 in Aachen geführt und sind durch eine Straßenüberführung miteinander verbunden.

Geschichte

Im 19. Jahrhundert existierten für die Bewohner der Stadt Aachen lediglich zwei Friedhöfe, zum einen der 1803 errichtete  Aachener Ostfriedhof für die katholischen und der bereits seit 1605 belegte Friedhof Güldenplan auf dem Gebiet des späteren Aachener Stadtgarten für die evangelischen Bürger.

Die Platznöte für Beerdigungsfluren der Stadt Aachen im weiteren Verlauf des 19. Jahrhunderts führten dazu, dass die Stadt ein großes Grundstück an der Vaalser Straße von der Gemeinde Laurensberg erwarb, um hier einen neuen Friedhof einzurichten. Zunächst wurde dann die südlich des Verlaufs der Vaalser Straße als Westfriedhof I bezeichnete Anlage mit einer heutigen Größe von etwas mehr als 62.000 m² für die evangelischen Bürger eingerichtet und ab dem 4. Januar 1889 belegt. Einige der ersten und bedeutenden Gräber sowie die dort errichtete Friedhofskapelle im Stil der Neo-Renaissance stehen heute unter Denkmalschutz. Zeitgleich wurde der alte evangelische Friedhof Güldenplan nicht mehr belegt.

Nur ein Jahr später, am 1. Mai 1890, begann dann die Belegung des nördlich des Straßenverlaufs angelegten und fast 217.000 m² großen Friedhofs für die Katholiken, der dann als Westfriedhof II bezeichnet wurde. Während der Aachener Ostfriedhof anfangs den Aachener Pfarren St. Adalbert, St. Peter und St. Foillan vorbehalten blieb, diente der neue Westfriedhof II allen übrigen Pfarren.

Besonderheiten
Zu den Besonderheiten der Anlage zählen die am Ostrand des Westfriedhofs II erbaute Klosterkirche der Kapuziner und der zentral errichtete Campo Santo (italienisch = heiliges Feld). Darüber hinaus wurde hier eine Gedenkstätte für die Zwangsarbeiter des Zweiten Weltkrieges sowie eine für Sternenkinder und frühverstorbene Kinder auf dem gegenüber liegenden Westfriedhof I eingerichtet.

Klosterkirche St. Franziskus

Die 1893 im neugotischen Stil fertiggestellte Klosterkirche der Kapuziner, wurde 1896 konsekriert und dem heiligen St. Franziskus geweiht. Die zuständigen Patres übernahmen zwar keine seelsorgerischen Aufgaben, boten aber Gottesdienste für die näheren Ortsteile an. Der Klosterkirche, die sich zwischenzeitlich im Besitz der Stadt Aachen befand und vom Bistum Aachen angemietet worden war, drohte zu Beginn des 21. Jahrhunderts die Umwidmung in ein Kolumbarium, konnte aber der Aachener Pfarre St. Michael angegliedert und somit – vorerst – noch aufrechterhalten werden. Derzeit ist dort die Orthodoxe Fraternität in Deutschland mit einem Gemeindepriester vertreten.

Campo Santo

Mitten auf diesem Friedhof legte man auf Initiative des Aachener Zentrumspolitikers Joseph Lingens und nach Plänen des Stadtbaumeisters Joseph Laurent zwischen 1899 und 1905 den Campo Santo an, eine seltene neugotische Grufthalle, die heute unter Denkmalschutz steht. Diese Anlage ist einzigartig im Rheinland und in seiner Form ebenso in ganz Deutschland.

Der Bau besteht aus einem 24 Meter hohen turmartigen Mittelbau und vier Seitenflügeln mit einer Gesamtlänge von 62 Metern. Das Innere des Gebäudes ist im Jugendstil gehalten und in den einzelnen Trakten befinden sich insgesamt 38 größtenteils künstlerisch gestaltete Grüfte mit je acht Grabzellen im Boden. Die Anlage beeindruckt durch ihre Gestaltung von schlichter Wandbemalung bis zu kunstvoll gearbeiteten Mosaiken und aufwendigen Skulpturen. Bekannte Bildhauer wie beispielsweise Carl Burger und Lambert Piedboeuf sowie die in einer Gemeinschaftswerkstatt tätigen Wilhelm Pohl und Carl Esser sind hier mit bedeutenden sakralen Kunstwerken vertreten.

In dieser Anlage spiegelt sich anhand der Namen von bedeutenden Industriellen, Politikern und Geistlichen, die hier bestattet sind und einst die Stadt Aachen geprägt haben, ein wesentliches Stück der neueren Aachener Stadtgeschichte.

Gedenkstätte für Zwangsarbeiter

Ein Gedenkstein auf dem Friedhofsgelände sowie eine Gedenktafel des Projektes Wege gegen das Vergessen erinnern an 148 dort begrabene sowjetische Zwangsarbeiter. Bei diesen handelt es sich um einen geringen Anteil der circa 2500 in Aachen eingesetzten Zwangsarbeiter. Ab 1942 waren diese in einem großen Sammellager am Grünen Weg sowie in einer Reihe kleinerer Lager auf dem jeweiligen Betriebsgelände größerer Aachener Firmen untergebracht gewesen.

Die Behandlung der Zwangsarbeiter in den verschiedenen Firmen war unterschiedlich. In einigen wurden sie von der Belegschaft in Patenschaft genommen und zum Beispiel aus eigenen Beständen mit Lebensmitteln versorgt. In anderen Firmen durften sie bei Bombenangriffen nicht einmal die Unterstände aufsuchen.

Über das jeweilige Schicksal der einzelnen Toten, die auf dem Westfriedhof ruhen, ist wenig bekannt. Das Sterbedatum deutet bei einigen auf die Einwirkung der alliierten Bombenangriffe von August 1944 hin. Bei anderen wird vermutet, dass sie an den Folgen der Zwangsarbeit in Aachen starben.

Auf der Gedenktafel ist diesbezüglich vermerkt:

Gedenkstätte für Sternenkinder und früh verstorbene Kinder

In den Jahren 2003/2004 wurde auf dem Westfriedhof I eine Gedenkstätte für Sternenkinder und früh verstorbene Kinder eingerichtet. Ab dem Jahre 2003 waren es zunächst die Sternenkinder, denen mit einer freiwilligen von der Klinikseelsorge des Universitätsklinikum Aachens organisierten Verabschiedung bzw. Beisetzung gedacht wurde. Für diese Kinder, die tot zur Welt kommen und weniger als 500 Gramm wiegen, gibt es in Nordrhein-Westfalen eigentlich keine Bestattungspflicht.

Seit Mai 2004 gibt es darüber hinaus eine Gedenkstätte für früh verstorbene, fehl- und totgeborene Kinder, insbesondere für nicht bestattete Kinder; ebenso für Kinder, deren Gräber weit entfernt sind sowie für Kinder, deren Grabstätte bereits aufgelöst wurde. Die Gedenkstätte besteht aus einem zentralen Gedenkstein des Aachener Steinmetz Andreas Radermacher und weiteren Einzelstelen, an denen es den Eltern ermöglicht wird, mit Namen gravierte Gedenktafeln anzubringen.

Grabstätten (Auswahl)

 Franz Bock, Aachener Kanonikus und Kunsthistoriker
 Joseph Buchkremer, Aachener Dombaumeister
 Stephan Buchkremer, Gründer der Aachener Domwache
 Philipp Heinrich Cockerill, Großindustrieller und Mäzen
 Helmut A. Crous, Aachener Journalist, Archivar und Kunstsammler
 Carl Delius, Aachener Textilfabrikant
 Johannes von den Driesch, Ministerialbeamter und Hochschullehrer
 Fritz Eller, deutsch-österreichischer Architekt
 Jürgen Freiherr von Funck, Verwaltungsbeamter und preußischer Landrat
 Caspar Giani, Aachener Kaufmann
 Leonhard Giani, Aachener Kaufmann und Kommunalpolitiker
 Robert (Oskar Julius) von Görschen, Justiziar der AachenMünchener
 Robert Walter Ernst Richard von Görschen, preußischer Regierungsvizepräsident von Aachen
 Ernst Günther Grimme, Kunsthistoriker und Aachener Museumsdirektor
 Robert Grünzig, Aachener Bauunternehmer
 Anton Grunwald, Gewerkschaftsfunktionär sowie Kommunalpolitiker und Bürgermeister von Aachen
 Rolf Haase, Physikochemiker und Hochschullehrer
 Karl von Hammacher, Polizeipräsident in Aachen
 Hans Hammer, Ingenieur und Chemiker
 John Haniel, Grubenbesitzer, Politiker und preußischer Landrat
 Friedrich Honigmann, Bergwerksunternehmer
 Moritz Honigmann, Chemiker und Unternehmer
 Klaus Iserlohe, Bildhauer der sakralen Kunst
 Hein Janssen, Kupferschmied und Mundartdichter
 August von Kaven, Direktor des Aachener Polytechnikums, der späteren RWTH Aachen
 Hans-Jürgen Klink, Geograf und Landschaftsökologe
 Gerta Krabbel,  Historikerin und Schriftstellerin von christlicher Literatur
 Thomas R. Kraus, Historiker und Archivdirektor des Stadtarchivs Aachen
 Anton Kurze, Oberstadtdirektor der Stadt Aachen.
 Joseph Lingens, Zentrumspolitiker und Reichstagsabgeordneter
 Emil Lochner, Aachener Tuchfabrikant
 Rudolf Lochner der Ältere, Aachener Tuchfabrikant
 Josef Meixner, Physiker und Hochschullehrer
 Ewald Mies, Steinmetz und Bruder des Architekten Ludwig Mies van der Rohe.
 Algirdas Milleris, Fotokünstler
 Walter Mengler, Cellist und Musikpädagoge
 Hannes Messemer, Schauspieler und Hörspielsprecher
 Karl Mienes, Kunststoffchemiker und -techniker
 Leonard Monheim, Aachener Kaufmann und Gründer der Leonard Monheim AG
 Felix von der Mosel, Jurist und Landrat
 Ernst Nusselein, römisch-katholischer Geistlicher
 Gottfried Pastor, Aachener Wollfabrikant und Geheimer Kommerzienrat
 Ludwig Pelzer, Oberbürgermeister der Stadt Aachen
 Jost Pfeiffer, Aachener Kommunalpolitiker und Ehrenbürger der Stadt Aachen
 Kurt Pfeiffer, Aachener Textilkaufmann, Stadtkämmerer und Mitinitiator des Karlspreises der Stadt Aachen
 Leopold Karl Pick  Maschinenbauingenieur und Privatdozent an der RWTH Aachen
 Otto H. Poensgen, Wirtschaftswissenschaftler
 Rudolf Püngeler, Amtsgerichtsrat und Lepidopterologe
 Carl Rhoen, Aachener Bauunternehmer und Publizist
 Helmuth Schepp, Bildhauer und Hochschullehrer
 Erich Schild, Architekt und Hochschullehrer
 Ingeborg Schild, Bauhistorikerin
 Martin Schmeißer, Chemiker und ehemaliger Rektor der RWTH Aachen
 Claus Scholl, Rechtswissenschaftler
 Alfons Schwarz, Politiker und Staatssekretär
 Albert Servais, Oberstadtdirektor von Aachen und Zentrums-Politiker
 Edmund Sinn, Aachener Unternehmer und CDU-Politiker
 Josef Sinn, Aachener Kaufmann und Zentrums-Politiker
 Barthold Suermondt, Aachener-Lütticher Unternehmer, Bankier, Kunstsammler und Mäzen
 Edwin Suermondt, Jurist, Kunsthistoriker und Kunstsammler
 Henry Suermondt, Unternehmer, Rittergutsbesitzer und Herrenreiter
 Otto Suermondt, Aachener Herrenreiter
 Robert Suermondt, Aachener Privatbankier
 Philipp Veltman, Aachener Oberbürgermeister
 Gustav Angelo Venth, Aachener Bildhauer und Gewerbelehrer
 Erika Vonhoff, Bildhauerin
 Hans Wertz, Verwaltungsbeamter und Politiker

Weblinks

 Beschreibung Westfriedhof Aachen auf mixed-media-aachen (durchscrollen)
 Beschreibung Westfriedhof I und Campo Santo anlässlich des Tag des Denkmales 2011 – S. 21/22 (PDF; 1,3 MB)
 Historie und Beschreibung Campo Santo auf Baukunst.nrw

Einzelnachweise

Friedhof in Aachen
Erbaut in den 1880er Jahren
Aachen im 19. Jahrhundert
Baudenkmal in Aachen
Aachen

Westfriedhof (Aachen)


Sjenjak je mjesna zajednica grada Tuzle.

Zemljopisni položaj
Nalazi se sjeverno od rijeke Jale. Okružuju ga Brčanska malta, Skojevska, Sepetari, Luke i Ši Selo.

Povijest

Stanovništvo
Spada u urbano područje općine Tuzle. U njemu je 31. prosinca 2006. godine prema statističkim procjenama živjelo 9.440 stanovnika u 2.336 domaćinstva.

Izvori

Tuzla

Sjenjak (Tuzla, BiH)


Le HMS Gannet est une base d'opérations avancée de la Fleet Air Arm de la Royal Navy située à l'aéroport de Glasgow-Prestwick, dans le South Ayrshire en Écosse (IATA : PIK , ICAO : EGPK).

L'installation était auparavant également connue sous le nom de Royal Naval Air Station (RNAS) Prestwick avant d'être réduite en 2001. Elle accueillait le seul escadron de recherche et sauvetage (SAR) de la Fleet Air Arm en Écosse (HMS Gannet SAR Flight). Celui-ci a été mis hors service en mars 2016, laissant la base fonctionner comme une base d'opérations avancée et un soutien à l'armée britannique.

Histoire
Le HMS Gannet a été créé en 1971 à l'aéroport de Prestwick. Il a accueilli trois escadrons aéronavals : 814 NAS, 824 NAS et .Ce dernier a été mis hors service en novembre 2001, en fusionnant avec le 814 NAS, après avoir été en résidence pendant .

Mission actuelle
Le HMS Gannet est une Forward Operating Base (FOB) utilisée par les détachements d'hélicoptères Merlin HM2 de la Royal Navy qui sont déployés à partir du RNAS Culdrose selon les besoins. Les hélicoptères de guerre anti-sous-marine prennent en charge l' Exercice Joint Warrior semestriel et le cours de commandement des sous-marins, fournissent une capacité d'hélicoptère aux petits navires de la marine pendant la formation opérationnelle en mer et offrent une protection aux sous-marins nucléaires lanceurs de missiles balistiques de la classe Vanguard à l'arrivée et au départ du HMNB Clyde.

Voir aussi

Notes et références

Liens externes
  Unit History : RNAS Prestwick

Liens internes
 Royal Naval Air Station Culdrose

Base aéronavale de la Royal Navy
Aéroport en Angleterre
Unité ou formation militaire créée en 1971
Fleet Air Arm

Royal Naval Air Station Prestwick


Linden ist ein Ortsteil der Gemeinde Straufhain im Landkreis Hildburghausen in Thüringen.

Lage
Das kleine Reihendorf liegt im Heldburger Land in der Nähe der Gleichberge an der Landesstraße 2671 und der Landesstraße 1133. Die Linden befinden sich am Ortseingang. Die Flur des Ortsteils grenzt an die thüringisch-bayerische Grenze. Thüringischer Nachbarort ist Schlechtsart, bayerischer Nachbarort Trappstadt. Die Vorgebirgslandschaft ist kupiert und wird vom günstigeren fränkischen Klima beeinflusst.

Geschichte
1300 wurde der Ortsteil erstmals urkundlich erwähnt. In den Unterlagen der Dorfgemeinschaft geht man von 1315 aus. Das Dorf im Amt Römhild war im Laufe der Zeit mehreren Herrschaften untertänig.
1424 begann der Bau einer ersten Grenze mit der Landwehr. 1518 einigte man sich über Grenzstreitigkeiten.

Zur Gründung der DDR wohnten 330 Personen im Ort. 1953 wurde die LPG gegründet. 1956 erfolgte die Kanalisierung im Dorf. 1972/73 wurden das Kulturhaus und das Schwimmbad gebaut. 1973 fand die Bildung des Zuchtzentrums Linden/Gleichberg statt. 2012 leben 250 Personen im Ortsteil. 2015 stieg die Einwohnerzahl auf 263.

Sehenswürdigkeiten
 Dorfkirche Linden

Söhne und Töchter des Ortes
 Helena, Michael Höflings Frau (–1616), Opfer eines Hexenprozesses, wurde verurteilt und verbrannt.

Literatur
 Norbert Klaus Fuchs: Das Heldburger Land–ein historischer Reiseführer. Verlag Rockstuhl, Bad Langensalza 2013, ISBN 978-3-86777-349-2
 Paul Lehfeld: Bau- und Kunstdenkmäler Thüringens, Heft XXXI, Herzogthum Sachsen-Meiningen, Amtsgerichtsbezirke Heldburg und Römhild, 1904, Reprint, Verlag Rockstuhl, Bad Langensalza, ISBN 978-3-86777-378-2

Einzelnachweise

Weblinks

 offizielle Gemeindeseite

Ort im Landkreis Hildburghausen
Geographie (Straufhain)
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Hildburghausen)
Ersterwähnung 1300
Gemeindeauflösung 1996

Linden (Straufhain)


Božo Antonov Radimir  (1738. – 1766.), vitez sv. Marka.

Baveći se pomorstvom i trgovinom već u svojoj dvadesetoj godini sukobio se s gusarima, te je sa svojom tartanom "La Maddona della Salute e san Francesco di Paola" odnio slavnu pbjedu. Nakon toga Dobroćani su ga odvraćali od dalje plovidbe plašeći se osvete gusara, međutim on je nastavio s tradicijom svoje kuće sve do tragične pogibije u svojoj 28. godini života. Za svoj podvig odlikovan je kavaljeratom sv. Marka odlukom Mletačkog senata.

Dobrota

Božo Antonov Radimir


24947 Hausdorff este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
24947 Hausdorff este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Prescott (Arizona) de Paul G. Comba. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,85 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 1,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 24001-25000
 Centura de asteroizi

Referințe

Asteroizi Koronis

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

24947 Hausdorff


Kulturno-povijesna cjelina Bedenica, kompleks zgrada mjestu i općini Bedenica, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Bedenica se nalazi na sjeveroistočnim obroncima Medvednice uz dolinu potoka Bedenica, desetak kilometara sjevernije od grada Svetog Ivana Zeline. Središtem naselja dominira vertikala tornja župne crkve Svih Svetih (13. – 19.st.) koja zajedno sa župnim dvorom (1871. godine) te zgradama stare škole (1889. godine) i nekadašnjeg Prosvjetnog ognjišta (1942. godine) čini cjelinu povijesne, arhitektonske i ambijentalne vrijednosti svjedočeći o višestoljetnom sakralno – prosvjetnom kontinuitetu Bedenice. Skladnim arhitektonskim oblikovanjem, stilskim detaljima i prostornom uklopljenošću svojih volumena, građevine oblikuju vrijedan povijesni mikroambijent koji se ističe u brežuljkastom zelinsko – prigorskom krajoliku.

Zaštita
Pod oznakom Z-6120 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene ruralne cjeline u Zagrebačkoj županiji

Kulturno-povijesna cjelina Bedenica


7824 Lynch este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7824 Lynch este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Eleanor Francis Helin. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,26 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 8,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

7824 Lynch


Cavazzoni peut se référer à :

Patronyme
 Angelo Michele Cavazzoni (1672-1743), peintre et graveur italien ;
  (1982-), joueur de basketball paraguayen ;
  (1932-2012), joueur de water-polo italien ;
 Ermanno Cavazzoni (1947-), universitaire italien ;
 Girolamo Cavazzoni (1506/1512-1577), compositeur et organiste italien ;
 Marco Antonio Cavazzoni (v. 1490-v. 1560), compositeur et organiste italien ;
  (1940-), footballeur italien ;
  (1881-1951), homme politique italien ;
 La famille , famille noble émilienne du .

Voir aussi

Homonymie de patronyme

Cavazzoni


Medscape je internetski izvor informacija za liječnike i druge djelatnike u zdravstvenom sustavu. Nudi pregledane izvorne članke o zdravstvu, CME, prilagođenu inačicu MEDLINE baze podataka Nacionalne knjižnice medicine SAD-a, dnevne vijesti vezane uz zdravstvo, praćenje značajnih konferencija te informacije o lijekovima. Sav sadržaj javno je dostupan besplatno, iako je potrebna registracija.

Vanjske poveznice
 Službena web stranica

Vidi još
 WebMD

Izvori

Medicinska informatika

Medscape


Phorcus sauciatus (denominada caramujo-da-Madeira, em português, em alusão à ilha da Madeira) é uma espécie de molusco gastrópode marinho litorâneo pertencente à família Trochidae; classificada por F. C. L. Koch, com o nome Trochus sauciatus, em 1845, na obra Abbildungen und Beschreibungen neuer oder wenig gekannter Conchylien unter Mithülfe mehrerer deutscher Conchyliologen, de R. A. Philippi. É nativa da costa nordeste do oceano Atlântico. Anteriormente havia sido classificada como Trochus sagittiferus por Jean-Baptiste de Lamarck, em 1822, mas sendo este considerado um nomen dubium; e também por Lowe, como Trochus edulis ou Trochus maderensis, em 1843, sendo estes considerados nomen nudum; além de W. Wood ter lhe criado uma classificação inválida de Trochus listeri, em 1828.

Descrição da concha e hábitos
Concha globosa de até quase 3 centímetros, com forma de turbante e com umbílico ausente ou pouco aparente; com até 5 voltas completas, esculpidas com cordas espirais pouco aparentes, tornando sua superfície estriada. Coloração em castanho ou esverdeado, mais ou menos pálido, coberta por estrias ou manchas pontuais escuras, por vezes avermelhadas. Lábio externo semicircular. Interior nacarado ou esbranquiçado. Opérculo córneo, amarelado, dotado de círculos concêntricos como relevo.

É encontrada em águas rasas, com abundância em alguns locais; na zona entremarés e sobre rochas de costões e arrecifes de inclinação suave, geralmente em locais mais expostos à ação das ondas e principalmente em áreas com algas, pois é espécie algívora.

Distribuição geográfica
Phorcus sauciatus ocorre nas costas temperadas e subtropicais do oceano Atlântico; presente na Península Ibérica, Madeira e Canárias (na Macaronésia); em 2013 também registrada em pequena população em Açores, alargando a sua distribuição por toda a ilha de Santa Maria e para a vizinha ilha de São Miguel num curto período de tempo.

Ligações externas
 Phorcus sauciatus (Lanzarote) no Flickr, por Ludovico Chianese.

Gastrópodes
Gastrópodes descritos em 1845
Moluscos de Portugal
Moluscos da Madeira
Fauna das Canárias
Fauna dos Açores

Phorcus sauciatus


Erdleiten ist ein Dorf im Mühlviertel in Oberösterreich und Ortschaft der Gemeinde Bad Zell im Bezirk Freistadt.

Geographie
Der Ort liegt etwa 3 Kilometer nordwestlich von Bad Zell auf einer Anhöhe auf knapp () oberhalb der L1456	Tragweiner Straße (Bad Zell – Tragwein).

Die Ortschaft umfasst knapp 35 Gebäude mit etwa  Einwohnern.
Zum Ortschaftsgebiet gehören auch die Höfe entlang der Riedls, der rechts des Hinterbachs verläuft, darunter die Gehöfte Steininger, Pleimer und Breiteneicher, der schon an der Hinterbach-Brücke nahe Bad Zell liegt.

Nachbarortschaften

Geschichte
Der Ort wurde als Erhardleiten (Erhartleyttenn) 1438 erstmals urkundlich erwähnt.
Erdleiten gehörte noch zum Landgericht Schwertberg (der Rest der Gemeinde zum Landgericht Prandegg-Zellhof).

Infrastruktur

 Freiwillige Feuerwehr

Tourismus und Sehenswürdigkeiten
Durch Erdleiten führt der Mühlviertler Mittellandweg (Nr. 150), der, von Pregarten her kommend, nach Bad Zell weiterführt. Unten auf der Landesstraße verläuft der Radweg Naturparkweg (Nr. 30).
Im Winter ist die etwa 11 km lange Loipe Erdleiten ab Bad Zell gespurt.

700 Meter südlich des Orts, schon auf Gemeindegebiet Tragwein, steht ein Naturdenkmal, eine etwa 300 Jahre alte Zwillings-Eibe (nd508).

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Bezirk Freistadt
Bad Zell
Aist-Naarn-Kuppenland

Erdleiten


جامعة براون  هي إحدى أعرق الجامعات الأمريكية. تقع في بروفيدانس في ولاية رود آيلاند. تأسست في سنة 1764 قبل استقلال الولايات المتحدة الأمريكية عن الامبراطورية البريطانية وتعد ثالث أقدم جامعة في نيو إنغلاند وسابع أقدم جامعة في الولايات المتحدة.

انظر أيضاً
 روث جان سيمونز

 آسغر آبو

مراجع

وصلات خارجية
 جامعة براون
 الموقع الرسمي ل Brown athletics

جامعات وكليات أسست في القرن 18
تأسيسات سنة 1764 في رود آيلاند
جامعات وكليات في بروفيدنس (رود آيلاند)
رود آيلاند في الثورة الأمريكية
المستعمرات الثلاثة عشرة في عقد 1760
عمارة جورجية في رود آيلاند
هيئات تعليمية أسست في 1764
هيئات تعليمية أسست في عقد 1700
هيئات تعليمية أسست في عقد 1760

جامعة براون


Thomas de Courtenay,  comte de Devon (né en 1432 – décédé le 3 avril 1461), était le fils aîné de Thomas de Courtenay,  comte de Devon, et  de Margaret Beaufort.  Cette dernière est la fille de John Beaufort,  comte de Somerset, et de Margaret Holland. Sa grand-mère maternelle, Margaret Holland, est la fille de Thomas Holland,  comte de Kent.

Par sa mère, il était un arrière-arrière-petit-fils du roi Édouard III.

Le nombre ordinal attribué aux premiers Courtenay comtes de Devon dépend si l'on considère le comté comme une nouvelle création par les lettres patentes accordées le 22 février 1334/5 ou si l'on considère le comté comme une restitution de l'ancienne dignité de la famille de Redvers. Les autorités ne s'entendent pas au sujet de ce point. Les nombres ordinaux alternatifs seront donc utilisés ici.

Famille
Courtenay est né en 1432. Il est le fils aîné et l'héritier de Thomas de Courtenay,  comte de Devon et de Margaret Beaufort. Il avait deux frères et cinq sœurs:

 Henri de Courtenay (décédé le 17 janvier 1459), écuyer, de West Coker, Somerset, de jure  comte de Devon. Il a été décapité pour trahison sur la place du marché à Salisbury, Wiltshire le 17 janvier 1469.
 Jean de Courtenay, (né vers 1435 - 4 mai 1471), tué à la bataille de Tewkesbury le 4 mai 1471.
 Jeanne de Courtenay (née vers 1447), épousa en premières noces Sir Roger Clifford, deuxième fils de Thomas Clifford, 8e baron de Clifford, décapité après la bataille de Bosworth en 1485. Elle épousa en second lieu, Sir William Knyvet de Buckenham, Norfolk.
 Élisabeth de Courtenay (née vers 1449), épousa, avant mars 1490, Sir Hugh Conway.
 Anne de Courtenay.
 Éléonore de Courtenay.
 Maud de Courtenay.

Carrière
Thomas de Courtenay était âgé de 26 ans lorsque son père mourut le 3 février 1458. La famille Courtenay faisait partie des plus grands magnats du sud-ouest du pays, en particulier dans le Devon. Cette région concentrait la plus grande partie de leurs domaines. Ils étaient aussi très proches de la noblesse locale du Devon . Au milieu du , leur suprématie locale est  contestée par William Bonville ( baron Bonville). Ce différend a conduit à une violente querelle qui a abouti à la défaite de Bonville à Clyst Heath en 1455. Le comte, souvent en difficulté avec la justice pour son comportement violent, était parmi les plus proches alliés du mécontent Richard d'York au début des années 1450. Un fossé s'est creusé entre les York et les Courtenay lorsque Bonville est devenu un client du principal magnat yorkiste Richard Neville, comte de Warwick.

La guerre des roses éclate en 1459. Pendant la première partie de cette guerre, Thomas de Courtenay est fidèle au roi Henri VI. En 1460, les Yorkistes prennent le pouvoir et capture le roi Henri. À partir de ce moment, Courtenay se joint à d'autres aristocrates du sud-ouest de l'Angleterre, tel que Henry Beaufort, duc de Somerset. Ce groupe lève une armée lancastrienne et rejoint les forces rassemblées par Marguerite d'Anjou. Du côté des Yorkistes, la famille Bonville est anéantie dans les combats qui suivirent. Les Lancastriens sont pour leur part, vaincus et défaits lors de la bataille de Towton le 29 mars 1461. Courtenay est capturé pendant la bataille de Towton et le  3 avril 1461, il est décapité à York. En novembre de la même année, le Parlement prive ses héritiers du comté de Devon, de la baronnie de Courtenay ainsi que de ses domaines. Henri de Courtenay, frère cadet de Thomas, avait reçu, le 27 juillet 1461, d'Édouard IV plusieurs manoirs, dont Topsham. Ces manoirs ont également été confisqués par le Parlement et Henri fut décapité à son tour le 17 janvier 1469.

Mariage
Thomas de Courtenay épousa, à Coventry, dans le Warwickshire, peu après le 9 septembre 1456, Marie d'Anjou, fille illégitime de Charles, comte du Maine. Ils n'ont pas eu de descendance. On pense que Marie d'Anjou était la « comtesse de Devonshire » qui a été capturée avec Marguerite d'Anjou après la bataille de Tewkesbury le 4 mai 1471.

Notes et références

Décès en 1461
Naissance en 1432
Comte de Devon

Thomas de Courtenay (14e comte de Devon)


Bernd H. Litti (* 7. Juni 1952 in München) ist ein deutscher Sportjournalist, Buchautor und Filmemacher, der besonders durch seine Publikationen im Bereich der Golfliteratur Bekanntheit erlangte.

Ursprünglich aus dem Management kommend, legte er sein Hauptaugenmerk zunehmend auf die Sportart Golf und Mentales. Er publizierte über die Jahre als freier Journalist eine Vielzahl an Artikeln in Zeitschriften, Tageszeitungen und Fachmagazinen. Litti produzierte über 150 Dokumentationen, unter anderem für den Deutschen Golfverband und den Deutschen Bridge-Verband. Ab 2014 bis Ende 2017 war er Chefredakteur des Golf-Magazins Golfmedico.

Publikationen
 1996: Golftechnik perfekt, von Bernd H. Litti aus dem Englischen übersetzt, Pietsch Verlag, Stuttgart.
 1997: Spielend Golf lernen, Mosaik Verlag Random House, München. In mehreren Sprachen erschienen.
 1998: Mit Schwung zum Erfolg, Mosaik Verlag Random House, München. In mehreren Sprachen erschienen.
 1999: Dein Handicap ist nur im Kopf, Falken-Mosaik Verlag Random House, Niedernhausen.
 2002: Golf allein macht nicht glücklich, Albrecht Verlag, München.
 2003: Golf für Einsteiger und Fortgeschrittene, Orbis Verlag, Random House, München.
 2003: Howard Carpendale – Das Golfvideo, Turtle-Meda Home Entertainment, Karlsruhe.
 2005: Lass uns golfen!, verlegt mit Howard Carpendale, St. Ottilien.
 2008: Der Golf-Masterplan, BLV Buchverlag, München.
 2008: Die Golf Regel DVD, Albrecht Golf Verlag, München.
 2008: Dein Handicap ist nur im Kopf (Audio CD), Kosmos Verlag, Stuttgart.
 2008: PowerDrive, Albrecht Golf Verlag, München.
 2010: Einfach gutes Golf mit DVD, Kosmos Verlag, Stuttgart.
 2011: Dein Handicap ist nur im Kopf, Kosmos Verlag, Stuttgart.
 2011: Dein Handicap ist nur im Kopf (DVD), Kosmos Verlag, Stuttgart.
 2012: Neuer Schwung, Kosmos Verlag, Stuttgart.
 2013: Spielend Golfregeln lernen – 1. offizieller Golfregelfilm des Deutschen Golfverbandes, Köllen Verlag, Bonn.
 2015: Kurzer Weg zum guten Golf, Kosmos Verlag, Stuttgart (2023 Köllen Verlag, Bonn, 3. überarbeitete Auflage, ISBN 978-3-88579-562-9)
 2017: Dein Handicap ist nur im Kopf, Goldmann Verlag, München.
 2018: mit Frank Schefer: Für gutes Golf ist's nie zu spät, Köllen Verlag Bonn
 2020: mit Wolfgang Birkle: Golf-Training zum Erfolg, Litti 2020, ISBN 978-3-00-065138-0

Weblinks

Autor
Deutscher
Geboren 1952
Mann

Bernd Litti


ප්‍රාන්ත රාජ්‍යය (En= federated state) is a territorial and constitutional community forming part of a federal union. Such states differ from sovereign states, in that they have transferred a portion of their sovereign powers to a federal government. A federated state holds administrative jurisdiction over a defined geographic territory and is a form of regional government.

In countries with federal constitutions, sovereignty is shared between the federal government and its component states. These states are partially self-governing and are usually afforded a considerable degree of autonomy. In most cases, within its own territory, a federated state's administrative rights and powers cannot be over-ruled or vetoed by the federal government. However, the laws governing the relationship between federal and regional powers can be amended through the federal constitution and state constitutions.

List of constituents by federation

Contemporary

The "federated units" in the table below have inherent governmental authority in the federation's constitutional system, while the "other units" are delegated authority by the federal government or are administered directly by it.

 Notes

See also
List of sovereign states
List of autonomous areas by country
Table of administrative divisions by country
Federation
Associated state
Supranational union

References

Administrative divisions
Federated states

ප්‍රාන්ත රාජ්‍යය


Asalet edebî eserlerde terbiye dışı, çirkin, bayağı, müstehcen, kaba ve argo sözlerden kaçınma. Edeb-i kelâm. Mümtâziyet. Tersi: Hasâset.

Edebiyat terimleri

Asalet (edebiyat)


(Compagnie Électrique de la Sarre) fut une compagnie de production et distribution d'électricité dans la région de l'Abitibi-Témiscamingue de sa fondation en 1928 jusqu'à sa nationalisation par Hydro-Québec en 1963.

Elle desservait les municipalités d'Amos et de La Sarre.

Histoire

La municipalité de canton de La Sarre a été fondée en 1917. Les premières familles établies dans ce village n'avaient alors pas accès à l'électricité. Ce n'est qu'en 1922 que l'électricité fait son apparition dans la municipalité. Pierre Létourneau, un propriétaire d'une scierie, décide d'alimenter son entreprise en faisant construire un barrage et une centrale hydroélectrique.

En 1924, il décide de formaliser son entreprise et fonde alors La Compagnie Électrique de La Sarre qui alimente le réseau de la municipalité. Quatre ans plus tard, en 1928, un groupe d'investisseurs de la région mené par Arthur Lagueux et Paul DesRochers décide d'acheter La Compagnie Électrique de La Sarre. Ils fondent alors La Sarre Power Company Limited qui améliorera la centrale pour porter sa puissance à 1100 kW.

La compagnie alimente alors la mine Normétal, puis Bourlamaque, Siscoe et Molybdenite Reduction, ainsi que le réseau municipal de la ville d'Amos vers 1931. En 1934, Alfred-Henri Paradis devient vice-président de La Sarre Power.

Pour pallier les besoins en électricité de ses clients, la compagnie fait construire une seconde centrale hydroélectrique d'une puissance de 800 kW sur la Rivière La Sarre en 1939. La compagnie étudie l'élargissement de cette seconde centrale mais elle ne procède finalement pas à l'installation d'un deuxième groupe générateur. La compagnie poursuit ses opérations dans la région et participe à la vie locale de la municipalité de La Sarre.

En décembre 1962, le gouvernement Lesage annonce que la compagnie sera nationalisée et puis le 31 juillet 1963 elle devient giron d'Hydro-Québec, trois mois après la nationalisation des autres compagnies de production d'électricité du Québec.

Les Centrales La Sarre-1 et La Sarre-2 sont fermées respectivement en 1964 et 1965 à la suite de la nationalisation. Elles seront rouvertes sous l'égide d'Hydro-Abitibi, une compagnie privée, entre 1994 et 1995.

Centrales Hydroélectriques

 Centrale La Sarre-1 - 1.1 MW (1922-1964, puis 1994-...)
 Centrale La Sarre-2 - 0.8 MW (1939-1965, puis 1995-...)

Notes et références

Entreprise fondée en 1928
Entreprise disparue en 1963
Compagnie d'électricité ayant son siège au Canada
Entreprise de l'énergie ayant son siège au Québec
Entreprise nationalisée par Hydro-Québec

La Sarre Power Company


(4152) Weber ist ein Hauptgürtelasteroid, der am 15. Mai 1985 von Ted Bowell vom Lowell-Observatorium aus entdeckt wurde.

Der Asteroid wurde nach dem deutschen Komponisten, Dirigenten und Pianisten Carl Maria von Weber benannt.

Einzelnachweise

Weblinks

Hauptgürtelasteroid unter 50 km Durchmesser
Carl Maria von Weber
Astronomisches Objekt (entdeckt von Edward L. G. Bowell)

(4152) Weber


Bătălia de la Varșovia s-a purtat în septembrie 1831 între Rusia Imperială și Polonia. După un asalt de două zile asupra fortificațiilor de vest ale orașului, apărarea poloneză s-a prăbușit și orașul a fost evacuat. A fost cea mai mare bătălie și ultimul episod al Războiului Polonezo-Rus din 1830-1831, conflict militar care a devenit mai cunoscut sub numele de Revolta din Noiembrie.

După aproape un an de lupte grele, o mare armată rusă a traversat Vistula și a asediat capitala Poloniei pe 20 august. Deși asediul a fost curând parțial ridicat și s-a deschis o cale de comunicare între oraș și restul Poloniei, marea armată rusă a rămas pe malul stâng al Vistulei și a continuat să amenințe orașul. Comandantul rus Ivan Pașkevici conta pe predarea polonezilor din moment ce omologul său polonez, Jan Krukowiecki, era cunoscut ca fiind un membru al forțelor politice moderate, dispuse să negocieze cu țarul rus Nicolae I, care fusese detronat de pe tronul Poloniei în ianuarie 1831 de către Seim (parlamentul polonez). Când o facțiune mai puțin conciliantă a câștigat puterea în Varșovia și oferta rusă de predare a fost refuzată, Pașkevici a ordonat trupelor sale să lanseze un atac împotriva fortificațiilor defensive vestice ale orașului.

Atacul a început pe 6 septembrie 1831. Forțele ruse i-au surprins pe polonezi prin atacarea puternicei poziții poloneze din suburbia Wola. În ciuda apărării dârze a fortificațiilor, mai ales a forturilor 54 și 56, linia exterioară a defensivei poloneze a fost spartă de artileria și infanteria rusă după prima zi de lupte. În ziua următoare, lupta a fost reluată, iar de această dată artileria rusă a fost destul de aproape să pătrundă în cartierele vestice ale orașului. Deși pierderile au fost aproximativ identice în ambele părți, autoritățile poloneze au decis să nu riște repetarea Masacrului de la Praga și au ordonat evacuarea orașului. Pe 8 septembrie 1831 Varșovia a căzut în mâinile rușilor, iar restul Armatei Poloneze s-a retras către Modlin. Revolta din Noiembrie s-a încheiat curând după aceea, iar militarii Armatei Poloneze au trecut granițele Prusiei și Austriei pentru a evita să fie capturați de către ruși.

În secolul al XIX-lea lupta pentru Varșovia a devenit una dintre icoanele culturii poloneze, fiind descrisă, printre alții, de poeții romantici polonezi Adam Mickiewicz și Juliusz Słowacki. Ea a constituit, de asemenea, principala sursă de inspirație a compoziției Studiu revoluționar a lui Chopin, numită inițial Studiu cu privire la Bombardamentul asupra Varșoviei. Căderea Varșoviei a atras, de asemenea, un val de simpatie pentru poporul polonez și pentru lupta sa pentru obținerea independenței.

Context
În 1830 o serie de revoluții a lovit Europa: Revoluția din Iulie în Franța, Revoluția Belgiană și mici revolte în Italia au amenințat să răstoarne cadrul politicii europene stabilit la Congresul de la Viena. Din moment ce țarii ruși erau unii dintre cei mai puternici susținători ai acestui status quo, revolta din Polonia și înlăturarea țarului din funcția de rege al Poloniei de către Seimul și Senatul Poloniei pe 25 ianuarie 1831 au fost considerate un fapt iritant destul de serios. Rusia nu putea să-și trimită armatele în Belgia sau în Franța înainte ca rebeliunea din Polonia să fie înăbușită. Din acest motiv ocuparea Varșoviei a fost principala țintă a Rusiei încă de la începutul ostilităților.

În cursul revoltei, armata Rusiei a încercat fără succes să ocupe capitala Poloniei în două rânduri. Mai întâi, în februarie 1831, forțele aflate sub comanda feldmareșalului Hans Karl von Diebitsch au luat cu asalt suburbia estică Praga. După sângeroasa luptă de la Grochów, Armata Poloneză s-a retras cu succes în Varșovia, iar capitala a rămas în mâinile polonezilor.

Neputând să ocupe Varșovia printr-un atac frontal, von Diebitsch a conceput un plan de înconjurare a orașului și de pătrundere în capitală dinspre vest. La începutul anului 1831 el și-a trimis forțele în amonte de Vistula, unde diviziile ruse urmau să traverseze râul și să se deplaseze spre nord către Varșovia. Noul plan a fost dejucat de către apărarea poloneză în trei bătălii succesive desfășurate la Wawer, Dębe Wielkie și Iganie. Rușii s-au retras înspre Siedlce, unde von Diebitsch s-a îmbolnăvit și a murit de holeră.

Succesorul lui von Diebitsch în calitate de comandant-șef al forțelor ruse din Polonia, contele Ivan Pașkevici, a decis să aștepte ca forțele poloneze de pe alte fronturi să fie învinse înainte de a-și reluat marșul către Varșovia. În iunie 1831 atacul de la Vilnius al generalului Antoni Giełgud a eșuat, iar corpul sau a fost forțat să treacă granița în Prusia pentru a evita distrugerea sa completă. Numai un mic detașament sub comanda generalului Henryk Dembiński a reușit să se alăture principalei forțe militare poloneze. Acest lucru a asigurat flancul nordic al armatei lui Pașkevici și a permis forțelor sale să elaboreze un nou plan de atac. În loc să atace direct orașul și să riște încă o înfrângere, el a intenționat să încercuiască Varșovia, să o rupă de alte zone controlate de polonezi și să o supună cu forța.

Între 17 și 21 iulie 1831 el a traversat Vistula lângă Osiek cu armata sa principală și s-a deplasat către Varșovia prin Gąbin și Łowicz. Între timp, alte forțe ruse de pe alte teatre de război s-au îndreptat, de asemenea, îndreptate înspre oraș. Corpul de armată al generalului Gregor von Rosen (format din 12.000 de militari și 34 de tunuri) au mărșăluit aproape fără opoziție de la Brześć Litewski și au ajuns în suburbia Praga pe data de 10 august. Corpul de armată al generalului Theodor von Rüdiger (format din 12.000 de militari și 42 de tunuri) a traversat Vistula Superioară la Józefów pe 7 august și a capturat orașul Radom.

Noul comandant-șef al Armatei Poloneze, Jan Zygmunt Skrzynecki, ezita, de asemenea, să poarte o bătălie majoră. În schimb, el a ordonat fortificarea Varșoviei și le-a permis rușilor să traverseze Vistula fără opoziție. În opinia sa, războiul putea fi câștigat doar pe cale diplomatică, prin intervențiile Marii Britanii, Austriei și Franței. Dacă acestea vor eșua, Skrzynecki credea că Varșovia va fi ținută cel puțin câteva săptămâni sub asediu, după care cea mai mare parte a Armatei Poloneze va fi încă intactă pentru a duce o bătălie decisivă împotriva armatei ruse, care ar fi fost ruptă de Vistula de o parte însemnată a trupelor ei. Pe 10 august 1831 Skrzynecki a fost forțat să demisioneze și a fost înlocuit cu Henryk Dembiński, guvernatorul militar al Varșoviei.

Preludiu

Câmpul de luptă

La sfârșitul secolului al XVIII-lea și începutul secolului al XIX-lea Varșovia s-a dezvoltat rapid. Ca urmare a faptului că Polonia traversa o perioadă de frământări constante și războaie devastatoare, capitala era lipsită de fortificații moderne permanente. Pentru a face față asediului rus, au fost construite trei linii de terasamente, ziduri și palisade pe ambele părți ale Vistulei. Terasamentele aveau, de obicei, mai mulți metri înălțime și erau construite în mare parte din nisip și argilă, consolidate cu gabioane și înconjurate de un șanț uscat, o palisadă și o linie de obstacole capcană.

Linia interioară, a treia, urma aproximativ traseul fostelor Metereze Lubomirski, ce fuseseră demolate cu doar câțiva ani mai înainte. Era o linie continuă de terasamente cu înălțimea de 3 metri, întărită cu numeroase forturi și clădiri fortificate.

Cea de-a doua linie de apărare era alcătuită din forturi lungi de 400-600 m aflate în fața liniei interioare de apărare. Cele mai puternice forturi se aflau de-a lungul drumului spre Kalisz.

Prima linie de apărare, cea exterioară, consta din forturi mici și metereze ce urmau o linie semicirculară de la Szopy, prin Rakowiec, Wola și Parysów către malurile Vistulei. Avanposturile fortificate ale liniei exterioare de apărare se aflau la distanțe de 1,5-3 km în fața celei de-a treia linii. Scopul lor era să reziste la atacurile inițiale și să divizeze forțele atacatoare ruse în grupuri mai mici. Existau cinci grupuri mari de terasamente în linia exterioară:
 Królikarnia (Forturile 44 și 45)
 Rakowiec (Forturile de la 48 la 53)
 Wola (Fortul 56)
 Parysów (Forturile 61 și 62)
 Pădurea Marymont (Fortul 66)
Spațiul dintre fortificațiile mari era acoperit de o serie de mici redane (forturi ieșite în afară în forma literei V) și barcane (forturi trapezoidale). Cea mai puternică fortificație din linia exterioară de apărare era fortul 56 din suburbia Wola, construit în jurul Bisericii Sf. Laurențiu. El era susținut de luneta 57 în față și de două forturi (54 și 55), la sud de acesta. Cartierul general se afla în fortul 73 între Rakowiec și Poarta Jerozolimskie.

Cartierul general polonez a decis să înarmeze linia exterioară de apărare, cea mai îndepărtată de zonele dens populate. Motivul era că în anii 1830 aproximativ 53% din clădiri (din cele 3.148 case din Varșovia) erau confecționate din lemn, iar un incendiu putea distruge cu ușurință orașul. În cazul în care inamicul trecea prin toate cele trei linii de apărare, centrul orașului era fortificat, de asemenea, cu 30 de baricade, metereze ce serveau ca pereți ai mai multor clădiri și mine ascunse sub principalele străzi.

Forțele opuse

Armata Rusă
Pe 20 august 1831 Varșovia era aproape în întregime înconjurată de către ruși. Contele Pașkevici avea la dispoziție o armată numeroasă și bine echipată. Principala forță de pe malul stâng al Vistulei consta din 54.000-55.000 de soldați, fiind susținută de 324 de tunuri de diferite calibre. O altă forță formată din 7.000 de soldați și 20 de tunuri păzeau punctele de trecere ale râului. Corpul II Infanterie, aflat sub comanda generalului Cyprian von Kreutz (21.000 de soldați, 90 de tunuri), se îndrepta către oraș dinspre Osiek, în timp ce corpul lui von Rüdiger era blocat în jurul orașului Radom, luptând cu un mare corp polonez comandat de generalul Samuel Różycki.

Pe 5 septembrie 1831, forța rusă principală a crescut la 78.500 de militari, inclusiv 2.000 de geniști, 54.000 de infanteriști și 17.200 de cavaleriști. Artileria rusă o depășea numeric pe cea poloneză și dispunea de 382 de tunuri și 8 mortiere manevrate de 7.300 de oameni. Forțele ce atacau Varșovia erau împărțite după cum urmează:
 Corpul I Infanterie (generalul Peter von der Pahlen) – 11.300 de infanteriști, 424 de cavaleriști, 66 tunuri și 4 mortiere
 Divizia de cavalerie (prințul Stepan Hilkov) – 2.700 de cavaleriști, 847 de cazaci, 10 tunuri
 Corpul II Infanterie (generalul Cyprian Kreutz) – 11.200 de infanteriști, 1.110 de cavaleriști, 68 de tunuri și 4 mortiere
 Divizia de cavalerie (generalul Georg Nostitz) – 2.100 de cavaleriști, 16 tunuri
 Divizia de infanterie (generalul Nikolai Muraviev) – 3.100 de infanteriști, 16 tunuri
 Corpul de Gardă Imperială (în rezervă, Marele Duce Mihail Pavlovici) – 15.700 infanteriști, 56 tunuri
 Corpul de Grenadieri (generalul Ivan Șahovskoi) – 11.000 de infanteriști, 40 de tunuri
 Corpul de cavalerie (generalul Jan de Witte) – 8.500 de cavaleriști, 40 de tunuri
 artileria de rezervă – 60 tunuri
 Divizia a 2-a Infanterie Ușoară (general Karl Gustav von Strandmann) – 1.400 de infanteriști, 484 de cavaleriști, 875 de cazaci și 6 tunuri
Forța rusă era superioară, dar se confrunta cu grave probleme logistice. Armata contelui Pașkevici era prea mare pentru a se aproviziona doar cu alimente confiscate de pe terenurile ocupate. Aprovizionarea sa depindea de transporturile de alimente aduse din Rusia, fie direct prin parcurgerea teritoriului polonez, fie prin Prusia care era teoretic neutră. Epidemia de holeră adusă în Polonia și Prusia de Est de soldații ruși a obligat însă autoritățile prusace să-și închidă frontierele pentru transporturile proviziilor ruse. Pentru a evita ca armata lui să sufere de foame, Pașkevici a comandat construirea a două poduri permanente peste Vistula, la Góra și Podgórze. Numai acesta din urmă a fost finalizat până la începerea asaltului rusesc asupra Varșoviei.

Armata Poloneză
Armata Poloneză avea la începutul lunii septembrie 1831 aproximativ 62.000 de oameni. Garnizoana din Varșovia număra 31.100 de infanteriști și 3.800 de cavaleriști. Ea era împărțită în următoarele unități:
 Corpul I (generalul Jan Nepomucen Umiński) – 18.100 infanteriști, 1.400 de cavaleriști, 34 de tunuri
 Corpul de rezervă (generalul Henryk Dembiński) – 11.500 de infanteriști, 1.700 de cavaleriști, 12 tunuri
 Garnizoana din Varșovia și Praga – 1.361 de infanteriști, 524 cavaleriști
Artileria includea 228 de piese de artilerie de toate tipurile și 21 de baterii de rachete incendiare Congreve, manevrate de 4.554 de militari din armata regulată și de 200 de membri ai Gărzii Naționale.

Efectivul uman era insuficient pentru manevrarea tuturor mijloacelor de apărare și unele forturi au trebuit să fie abandonate. Comisia de Inginerie a orașului a susținut că fortificațiile Varșoviei aveau nevoie de cel puțin 60.000 de militari pentru a fi pe deplin pregătite.Straż BezpieczeństwaGwardia Narodowa Mai erau disponibili 15.000 de membri valizi ai milițiilor Gărzii Civice (Gwardia Miejska Starozakonna), Gărzii Naționale () și Gărzii Evreiești () care doreau să se alăture luptei, dar armata a refuzat să le ofere arme de teamă că va pierde controlul asupra plebei indisciplinate.

Orașul adăpostea în acel timp peste 175.000 de civili și refugiați, iar apărătorii aveau rezerve reduse de alimente. Rezervele de muniție erau excelente și "permiteau Armatei Poloneze să poarte nu una, ci trei bătălii majore". Arsenalul din Varșovia deținea doar el 3 milioane de cartușe și 60.000 de ghiulele de tun, adică mai mult de 200 de ghiulele pentru fiecare tun.

Epidemia de holeră a lovit Varșovia între 16 mai și 20 august; 4.734 de oameni s-au îmbolnăvit și 2.524 au murit. Pe 15 august a izbucnit o revoltă în oraș, iar o unitate de 3.000 de civili și soldați i-a ucis pe cei bănuiți că ar fi spioni și trădători. Între 36 și 60 de persoane au fost ucise. Ordinea a fost restaurată, dar situația în orașul asediat a rămas fragilă.

Antrenament, echipament și moral
Ambele părți erau instruite într-o manieră similară și foloseau echipament similar. Pușca standard pentru ambele părți era muscheta cu cremene Model 1808 (o copie a muschetei Charleville), cu diverse modificări, muscheta Model 1826, cu o rază efectivă ce nu depășea 250 de metri. Unele unități de infanterie poloneze erau încă înarmate cu puști de vânătoare sau cu coase lungi de război, dar spre deosebire de opinia greșită purtătorii de coase (kosynierzy) formau doar o mică minoritate a forțelor poloneze. Artileria utilizată de către ambele părți era compusă în mare parte din tunuri rusești cu ghiulele de șase și douăsprezece livre; artileria grea conținea tunuri de 10 livre ("un sfert de pud") și de 20 de livre ("jumătate de pud"). Pe lângă artileria de tip rusesc, ambele părți foloseau, de asemenea, într-o mai mică măsură tunuri de proveniență străină. Forțele ambelor părți erau un amestec de soldați vechi, instruiți în unitățile obișnuite înainte de război și căliți în lupte, și de soldați noi, proaspăt recrutați.

Armata Poloneză era formată în principal din voluntari și organizată după principiile militare ale armatei lui Napoleon Bonaparte, ceea ce însemna că nu erau prevăzute pedepse corporale în manualele militare și soldații erau foarte motivați. Moralul bun din primele luni ale revoltei se prăbușise însă de multă vreme în zilele de la începutul lunii septembrie. Un lung șir de înfrângeri, victorii parțiale și retrageri, completate cu nehotărârea Comandamentului General și cu schimbări frecvente în structura de comandă (între 12 și 20 august s-au schimbat patru comandanți șefi) a dus la scăderea moralului soldaților. De asemenea, mulți generali din Varșovia nu aveau încredere în obiectivele revoltei ce fuseseră stabilite de mai mulți membri cu idei liberale ai Seimului și "își făceau doar datoria", sperând că status quo-ul se va reinstaura imediat ce țarul va fi silit să-și țină promisiunile. Generalii care sprijineau continuarea luptei (Jan Nepomucen Umiński, Henryk Dembiński, Józef Bem și Kazimierz Małachowski) au fost la conducere la începutul lunii septembrie, dar erau depășiți numeric de generalii care au fost dispuși să semneze un armistițiu cu rușii, chiar și împotriva voinței Seimului.

Prin contrast, moralul forțelor ruse era extrem de ridicat. Comandanții ruși aveau o mare experiență în operațiunile de asediu; Pașkevici însuși capturase cel puțin șase orașe fortificate în cariera sa, participând la Capturarea orașului Erevan și a fortăreței Abbas-Abbad în Războiul Ruso-Persan din 1826, la Bătălia de la Akhalzic și la asediul orașului Kars în timpul Războiului Ruso-Turc din 1828.

Lupta

Primele ciocniri
Confruntat cu probleme logistice, noul comandant-șef polonez Jan Krukowiecki, care îl înlocuise pe Dembiński la mijlocul lunii august, a ordonat abandonarea malului drept. Ca și predecesorul său, Krukowiecki era un conservator și credea că scopul principal al Revoltei din Noiembrie era întoarcerea la status quo ante cu țarii Rusiei ca regi ai Poloniei, dar respectând constituția și legile poloneze. Spre deosebire de Skrzynecki, el a crezut că intervenția străină era nerealistă și a vrut să-i forțeze pe ruși să revină la negocierile de pace prin înfrângerea forțelor ruse, ruperea asediului sau stoparea încercărilor de asalt.

Potrivit noii strategii, forțele comandate de Girolamo Ramorino și Tomasz Łubieński trebuiau să părăsească orașul și să rămână pe malul drept al Vistulei, să hărțuiască forțele rusești comandate de von Rosen și de von Rüdiger, să ocupe punctele de trecere a râului de la Osiek, să asigure aprovizionarea orașului și să-l silească pe Pașkevici să disloce o parte din forțele sale pentru a lupta cu ei. Amândouă forțele sus-menționate au părăsit orașul între 16 și 20 august 1831. Corpul de armată condus de Tomasz Łubieński s-a îndreptat către Płock, a rupt încercuirea și a aprovizionat orașul cu proviziile necesare. Forțele sale au rupt, de asemenea, linia de nord a comunicațiilor între forțele lui Pașkevici și Prusia de Est. Corpul II comandat de Girolamo Ramorino la Podlasie a învins corpul de armată al lui von Rosen în mai multe lupte, inclusiv în bătăliile de la Międzyrzec și Rogoźnica. Nehotărârea lui Ramorino și nerespectarea ordinelor au permis forțelor ruse învinse și inferioare numeric să se retragă spre Brześć Litewski și să evite astfel distrugerea lor completă.

Plecarea unităților regulate conduse de Ramorino și Łubieński a slăbit forțele de apărare a orașului, mai ales forțele din prima linie de apărare. Efectivul garnizoanei a scăzut la 28.000 de soldați din trupele regulate și 10.000 de soldați proaspăt recrutați, slab pregătiți și înarmați, de multe ori, doar cu coase.

După ce l-au învins pe von Rosen la Międzyrzec pe 29 august, forțele conduse de Ramorino s-au întors la Siedlce, dar Ramorino a ignorat ordinul și l-a urmărit pe von Rosen spre Brześć. Ordinul de a reveni prin Łuków la Siedlce a fost repetat pe 4 septembrie. De acolo, un marș forțat i-ar fi permis Corpului II să treacă Vistula, la sud de Varșovia și să-l atace din spate pe Pașkevici sau să se alăture grosului Armatei Poloneze pentru apărarea Varșoviei. Ordinul repetat a fost, de asemenea, ignorat. O mare parte a forțelor poloneze, compusă în mare parte din soldați condimentate, cu un moral înalt datorită victoriilor recente, rătăcea fără țintă prin Podlasie, la numai câteva zile de marș de Varșovia. În loc să vină în ajutorul apărătorilor Varșoviei sau să urmărească forțele în retragere ale lui von Rosen, Ramorino a așteptat o săptămână în Podlasie și apoi s-a îndreptat către sud, departe de inamic.

Pe 4 septembrie Pașkevici a trimis un delegat la Varșovia, cerând capitularea garnizoanei orașului și promițând revizuirea constituției. Doar trei din cei zece membri ai Comisiei Diplomatice au votat în favoarea continuării negocierilor, iar pe 5 septembrie comandantul rus a fost informat că singura soluție acceptabilă fusese făcută cunoscută deja în declarația Seimului. Polinezii au solicitat ca toate teritoriile ocupate de Rusia în urma împărțirii Poloniei să fie restituite și au confirmat că detronarea lui Nicolae I ca rege al Poloniei (din 25 ianuarie 1831) era încă valabilă. În ajunul bătăliei, Armata Rusă s-a mutat de pe pozițiile sale din satele învecinate cu Varșovia (Nadarzyn, Wolica, Falenty, Dawidy și Raszyn), mai aproape de pozițiile poloneze. Gărzile imperiale au început să se deplaseze către Opacze Wielkie. Corpul de Cavalerie, Corpul I Infanterie și trupele de grenadieri s-au mutat pe drumul către Kalisz lângă Szamoty, în timpc e Corpul II Infanterie s-a mutat la Włochy. Divizia de infanterie condusă de Muraviev a ocupat terenurile dintre Okęcie și Rakowiec și divizia de cavalerie condusă de Nostitz s-a deplasat la Zbarż. Pentru a completa încercuirea, Divizia a 2-a Infanterie Ușoară comandată de von Strandmann a ocupat poziții în apropiere de Służew pe drumul către Lublin, în timp ce divizia de cavalerie a lui Stepan Hilkov s-a deplasat la Chrzanów. Căruțele cu provizii și trupele de rezervă au fost lăsate în Nadarzyn.

Planuri de luptă

Deși Pașkevici s-a opus inițial ideii unui atac general asupra orașului, acțiunile lui Ramorino și Łubieński i-au forțat mâna. Forța lui avea provizii și muniții insuficiente: pe la începutul lunii septembrie principală forță rusă avea alimente și furaje pentru cai pentru doar 5 zile. Pe 28 august Pașkevici a acceptat unele dintre sfaturile generalilor săi și a ordonat începerea pregătirilor pentru un atac general. După mai multe zile de certuri în cartierul general rus, s-a decis pe 4 septembrie că obiectivul principal ar trebui să vizeze puternica poziție poloneză din spatele suburbiei Wola. Atacul urma să se concentreze asupra fortificației centrale din Wola, fortul 56, și a fortificațiilor din jur. Corpul I Infanterie Rus urma să ia cu asalt fortul 57 și să continua apoi spre forturile 56 și 58. Corpul II Infanterie trebuia să atace forturile învecinate 54 și 55. Alte sectoare de front urmau să fie ținta unor atacuri diversioniste. Pașkevici probabil nu a vrut să intre în Varșovia și s-a gândit că apărătorii polonezi vor abandona orașul sau se vor preda după ce inelul exterior de apărare va fi străpuns și centrul orașului va fi amenințat cu foc.

Planul polonez planul s-a bazat pe apărarea stabilă a liniei frontului, cu forțele comandate de Umiński și Dembiński în spatele celei de-a doua linii de apărare care urmau să acționeze ca o rezervă mobilă, împreună cu artileria și cavaleria divizională. Corpul lui Umiński trebuia să acopere sectorul sudic al frontului pe o linie de aproximativ 7,1 km de la drumul spre Puławska, prin drumul spre Cracovia, către linia care conecta fortul 18 și fortul 74. Forțele comandate de Dembiński trebuiau să apere sectoarele de vest și de nord, de-a lungul unei linii lungi de 9,6 km care se întindea de la Reduta 54 la suburbia Marymont. Majoritatea forțelor poloneze se aflau în partea de sud a orașului, deoarece cartierul general polonez presupunea în mod greșit că rușii vor ataca porțiunea cea mai slabă a defensivei din jurul Królikarnia, suburbiile Mokotów și Czerniaków.

6 septembrie
Înainte de a începe bătălia Pașkevici avea o superioritate numerică devastatoare pe frontul de vest. Prima linie rusă vizavi de Wola era formată din 30.200 de soldați, 144 de piese de artilerie și opt mortiere; cea de-a doua linie era formată din 39.200 de soldați și 196 de piese de artilerie. De partea cealaltă, se aflau 5.300 de infanteriști, 65 de tunuri și 1.100 de cavaleriști sub comanda lui Dembiński, plus o unitate de rezervă cu 4.800 de soldați.

La ora 2:00 posturi de observație poloneze de pe Biserica Sfânta Treime și Observatorul Astronomic de pe Bulevardul Ujazdów au văzut mișcările inamicului și au sunat alarma. Atacul a început în jurul orei 4:00 și într-o oră forturile poloneze 54 și 57 au deschis focul asupra trupelor rusești care se apropiau. În jurul orei 5:00, cele optzeci și șase de tunuri ale Corpului de Infanterie Marină au început bombardarea pozițiilor poloneze din jurul fortificațiilor din suburbia Wola de la o distanță de 600 de metri și lupta a început.

Fortul 54

Fortul 56

Biserica înconjurată era bine pregătită pentru apărare, dar garnizoana era compusă aproape în întregime din răniți. Pe la prânz apărătorii au fost copleșiți și rușii au intrat în biserică. Lupta pentru Fortul 56 s-a încheiat. În total, trupele ruse au pierdut nu mai puțin de 1.000 de militari uciși în timpul asedierii fortului. Victimele poloneze nu au depășit 300 de morți și răniți, cu 1.230 de soldați și ofițeri luați prizonier. Maxim 500 de soldați au reușit să se retragă și să ajungă în liniile poloneze.

Lupta pentru Wola

Continuarea duelului artileriei
Între orele 13:00 și 14:00 generalul Bem a acumulat cel puțin 64 de piese de artilerie pe un front îngust de lângă forturile 21, 22 și 23 și a început să tragă asupra artileriei și infanteriei Corpului I Rus. În barajul de artilerie care a durat până la ora 17:00, Corpurile I și II Rus au fost forțate în cele din urmă să se retragă în spatele meterezelor forturilor capturate. În mai multe rânduri cavaleria rusă a generalului Hilkov (inclusiv regimentul de cuirasieri) a încercat să șarjeze pozițiile artileriei poloneze, dar de fiecare dată șarja a fost respinsă sângeros de gloanțele apărătorilor. În cele din urmă cavaleria rusă s-a retras din luptă pe drumul spre Górce. Jumătate din artileria rusă a dus un duel de artilerie intens cu polonezii, în timp ce cealaltă jumătate a început bombardarea suburbiei Wola și a pozițiilor poloneze din spatele celei de-a doua linii de apărare. Deși barajul a pregătit terenul pentru încă un contra-atac polonez, Krukowiecki nu a dorit să riște.

Pașkevici a ținut un consiliu de război cu generalii săi. Karl Wilhelm von Toll și mulți alți generali au insistat că atacul asupra Wola trebuie reluat, dar Pașkevici era sceptic. Rușii aveau încă 25.000 de militari neintrați în luptă, dar amurgul se apropia și Pașkevici s-a temut că forțele sale și-ar putea pierde coeziunea după căderea întunericului și că vor suferi pierderi excesive. Comandantul rus a crezut, de asemenea, că un atac asupra Wola ar putea fi împiedicat de pozițiile deținute încă de polonezi în prima linie (forturile 58, 59 și 60; în realitate fortul 58 fusese abandonat) sau de un contra-atac polonez din zona Czyste. El a decis să amâne acțiunile ofensive până în ziua următoare. Pașkevici a trimis, de asemenea, un alt delegat la Varșovia, dar Seimul convocat în grabă a refuzat oferta de încetare a focului.

În acel moment planul de luptă al rușilor nu era încă clar comandantului șef polonez, generalul Krukowiecki. Neștiind sigur dacă atacul principal era la Wola sau asupra forturilor din jurul Królikarnia, el nu a realocat nicio unitate numeroasă de infanterie pe frontul de vest, în ciuda faptului că linia de sud se afla în siguranță în mâinile polonezilor și că atacurile repetate rusești au fost respinse, unul câte unul. Forțele poloneze au suferit aproximativ 3.000 de pierderi în prima zi, din care doar aproximativ 300 erau în sectorul de sud în apropiere de Królikarnia, inclusiv cel mult "câteva zeci de morți". Dar numai un mic detașament de artilerie călăreață a fost trimis în cea de-a doua linie din apropiere de Wola. În acea seară generalul Krukowiecki a convocat o ședință de guvern și a descris situația forțelor sale ca fiind extrem de dificile. El a sugerat reluarea discuțiilor cu Pașkevici și l-a trimis pe generalul Prądzyński în tabăra lui Pașkevici.

7 septembrie

Prima rundă de negocieri

Cei doi s-au întâlnit la marginea suburbiei Wola în primele ore ale zilei de 7 septembrie. Pașkevici a dispus o încetare a focului și l-a invitat pe Krukowiecki la o rundă de discuții la ora 9:00. Întâlnirea a avut loc în cârciuma satului Wola. Pașkevici a cerut ca Varșovia și Praga să se predea necondiționat și ca Armata Poloneză să fie evacuată și dezarmată la Płock, unde trebuia să aștepte decizia țarului fie de iertare a soldaților polonezi, fie de arestare a lor ca rebeli. Krukowiecki a refuzat și a insistat că revolta nu a fost o rebeliune, ci un război purtat de către două state independente. El le-a cerut lui Pașkevici și Marelui Duce Mihail să promită recunoașterea independenței Poloniei și o amnistie generală, în schimbul revocării actului de detronare a țarului Nicolae de pe tronul polonez. Negocierile au fost furtunoase și în jurul prânzului comandantul polonez a plecat la Varșovia pentru a consulta Seimul cu privire la acțiunile ulterioare. Pașkevici a fost de acord să prelungească acordul de încetare a focului până la ora 13:00 și să continue negocierile, chiar dacă luptele se vor relua.

Pentru a câștiga sprijinul parlamentului, Krukowiecki i-a cerut generalului Prądzyński să-l reprezinte în ședința comună a Seimului și Senatului. Planul său politic era de a pune capăt revoltei cu orice preț și de a reveni la status quo ante, cu el însuși ca "salvator al patriei", care a oprit vărsările de sânge. În discursul său Prądzyński a umflat serios numărul efectivelor militare ruse implicate în conflict și a subestimat, de asemenea, puterea unităților poloneze. El a avertizat, de asemenea, că locuitorii orașului vor fi masacrați ca în 1794 dacă vor continua să lupte și a declarat că revenirea la independența deplină sub sceptrul lui Nicolae era un obiectiv ușor realizabil, chiar dacă știa sigur că nu era adevărat. El nu a reușit să convingă guvernul și Seimul că predarea era singura opțiune, iar dezbaterea aprinsă s-a prelungit după ora 13:00. Rușii au reluat ostilitățile, iar artileria ambelor părți a început un alt schimb de focuri.

Situația operațională
Ambele părți au suferit pierderi similare în ziua precedentă. Victoriile ruse i-au oferit artileriei lor o linie clară de foc în suburbiile Czyste și Wola. De asemenea, au întărit moralul soldaților ruși, care erau convinși că bătălia a ajuns la final odată ce fortul 54 a căzut. Bătălia era departe de a fi pierdută pentru partea poloneză; deși rușii puteau ataca acum cea de-a treia linie de apărare poloneză de la Wola (forturile 23 și 24) sau Czyste (forturile 20-22), atacurile lor puteau fi cu ușurință flancate de forturile din cea de-a doua linie aflate încă în mâinile poloneze. De asemenea, în scopul de a sprijini înaintarea prin intermediul artileriei, tunurile rusești trebuiau să staționeze în câmp deschis.

Planurile poloneze pentru luptă au rămas neschimbate. Fortul 59 a fost evacuat și pozițiile poloneze din jurul Czyste și din apropiere de Poarta Jerozolimskie au fost ușor întărite, iar forțele poloneze au rămas aproape în mod egal împărțite între sectoarele de vest și de sud. Fără ca polonezii să știe, nici ordinele rusești pentru operațiunile militare din 7 septembrie nu s-au schimbat. Corpul II Infanterie urma să atace grupul de forturi de la Czyste (21 și 22), în timp ce Corpul I Infanterie să atace mai la nord (forturile 23 și 24). Forțele lui Muraviev urmau să atace Poarta Jerozolimskie, în timp ce forțele rămase au continuat atacurile diversioniste din ziua precedentă.

Când focul de artilerie a fost reluat în jurul orei 13:30, soldații ruși nu erau încă pregătiți pentru atac. Noaptea precedentă fusese foarte friguroasă și majoritatea soldaților ruși nu aveau haine de iarnă și și-a petrecut noaptea în câmp deschis. Mulți nu au primit nimic de mâncare dimineața, iar moralul scăzuse semnificativ. Când rușii au început să-și reorganizeze rândurile lor, generalul Umiński a presupus corect că atacul principal în sectorul lui avea ca obiectiv ocuparea Porții Jerozolimskie. El a întărit acea zonă cu rezervele sale, inclusiv aproape întreaga Divizie 4 Infanterie și Divizia 2 Cavalerie. De asemenea, el a trimis Divizia 1 Cavalerie (1.300 de oameni) mai aproape de Czyste. Generalii Małachowski și Dembiński intenționau să atace flancul trupelor rusești ce asediau Wola cu o puternică forță (3.500 de infanteriști, 800 de cavaleriști și 10 de piese de artilerie) comandată de generalul Paweł Muchowski și situată în Młociny (în apropiere de fortul 62a). Odată ce a devenit clar că rușii vor ataca mai la sud, planul a fost anulat și sectorul vestic a revenit la apărarea fixă.

Grande Batterie
În jur orei 13:30, 132 de tunuri rusești și patru mortiere, inclusiv 94 de tunuri ale Grande Batterie condusă de principele Mihail Dimitrievici Gorceakov, a deschis focul asupra pozițiilor poloneze. Polonezii au răspuns inițial cu 79 de piese de artilerie de câmp și 10 lansatoare de rachete incendiare, dar de la ora 14:00 generalul Bem a mutat încă 31 de tunuri într-o poziție aflată chiar în fața artileriei ruse. Pentru a contracara această amenințare, generalul rus von Toll a ordonat Grande Batterie să înainteze 100 m mai aproape de polonezi. Această decizie i-a expus flancul său tunurilor poloneze ascunse la sud, aproape de drumul către Cracovia. Rușii au suferit pierderi umane și Grande Batterie a trebuit să fie împărțită în două unități separate. Pentru a înrăutăți lucrurile pentru ruși, multe baterii trebuiau să înceteze focul și să se retragă din cauza lipsei rezervelor de muniție.

Văzând că artileria nu poate rupe liniile poloneze, generalul von Toll a conceput un nou plan de atac. El a decis să ignore ordinele lui Pașkevici de a nu ataca Varșovia. Deși se apropia amurgul, von Toll a ordonat un asalt general în sectoarele de vest și de sud. Cum nu era timp pentru buna pregătire a artileriei, von Toll a vrut să-i copleșească pe apărători prin pura superioritate numerică, chiar dacă aceasta însemna creșterea numărului de victime expuse artileriei poloneze. Pentru a distrage atenția artileriei poloneze de la Czyste și a preveni deschiderea focului asupra coloanelor rusești ce atacau forturile 21 și 22, forțele lui Muraviev au trebuit să conducă un atac direct spre Poarta Jerozolimskie. Înainte de ora 15:00, von Toll l-a trimis pe generalul Neidhardt la cartierul lui Pașkevici pentru a obține acordul lui pentru noul plan, dar Pașkevici a refuzat categoric și i-a ordonat subordonatului său să continue bombardarea forturilor poloneze cu artileria cel puțin până la ora 16:00. Deoarece comandantul-șef era departe, von Toll a decis să acționeze fără a ține cont de ordinele lui Pașkevici.

Asaltul lui Muraviev și retragerea

În jurul orei 15:00, trupele rusești au început pregătirile pentru atacul asupra pozițiilor poloneze din apropierea Porții Jerozolimskie. O forță puternică comandată de Muraviev și Nostitz au ocupat posturile de pe ambele părți ale drumului spre Cracovia, lângă Rakowiec. Forța de protecție includea Brigada de Grenadieri (cca. 1700 de infanteriști, 16 tunuri), Brigada de Cuirasieri (cca. 1.300 de cavaleriști, 16 tunuri), Regimentul de Ulani (392 de cavaleriști) și trei regimente de cavalerie (cca. 1.700 de cavaleriști, 16 tunuri). Între forțele de proiecție au fost formate două coloane. Coloana din stânga comandată de colonelul Nikolai Lukaș era alcătuită din regimentele de infanterie  Luțk și Samogitia (cu 1.989de oameni), cu Regimentul de Gardă Finlandeză în rezervă (1.374 de oameni). Coloana trebuia să ia cu asalt fortul 74. Coloana din dreapta era comandată de colonelul Roth și era compusă din Regimentul de Infanterie Nieśwież (1.278 de oameni), cu Regimentul 4 Jäger (900 de oameni), Regimentul de Pușcași (1.353 de oameni) și Pușcașii Finlandezi (142 de oameni) în rezervă. Această coloană de asalt trebuia să ia cu asalt fortul 72. Pe frontul de sud, forțele comandate de Strandmann urmau să atace în forță spre Królikarnia și în alte părți pentru a-i presa pe polonezi pe mai mult de un singur front.

Asaltul a început în jurul orei 16:00. Coloana din stânga a suferit pierderi semnificative, dar a ajuns la fortul 74 la timp pentru a se confrunta cu întăririle poloneze trimise de generalul Antoni Wroniecki, comandantul acestui sector. Două mii de ruși s-au luptat cu mai puțin de 850 de polonezi în interiorul fortului, dar au fost învinși într-un atac la baionetă și au trebuit să se retragă. Din moment ce atacul a eșuat și bateriile poloneze de artilerie erau încă active, von Toll a decis să folosească rezervele de cavalerie. Două regimente ale Diviziei 3 Cuirasieri (1.200 de cavaleriști) s-au deplasat pe drumul care lega Szczęśliwice de Czyste și aveau ordinul să realizeze o șarjă asupra artileriei poloneze din spate. Polonezii au avut o vizibilitate completă a câmpului de luptă și au beneficiat de suficient timp pentru a se pregăti pentru atac din cauza faptului că avansul rus era încetinit de terenul mlăștinos. Atunci când cavaleria rusă a trecut de coloane în linia de luptă, artileria poloneză a deschis focul asupra rușilor, dispersându-le trupele. Comandantul rus și-a reorganizat forțele și a repetat șarja, dar rușii au fost din nou respinși înainte de a ajunge la pozițiile artileriei poloneze. Regimentul de Cuirasieri Novgorod a pierdut peste 200 de oameni din cei 450 care au participat la șarjă.

Asaltul rus în partea de vest

Capitularea polonezilor
Generalul Prądzyński a fost din nou trimis la cartierul general rus, unde a fost întâmpinat de Marele Duce Mihail Pavlovici, deoarece Pașkevici fusese rănit cu puțin timp mai înainte. Deși Mihail credea că polonezii încercau să tragă de timp pentru a permite corpului condus de Ramorino să se întoarcă de la Podlasie, Prądzyński l-a convins să-l trimită pe generalul Berg la Varșovia cu proiectul unui act de capitulare necondiționată. Acordul (care nu era aparent semnat) prevedea că Armata Poloneză era liberă să părăsească orașul, că intra în vigoare un termen de o zi sau două zile de încetare a focului și că Varșovia era scutită de ororile pe care le cunoscuse în timpul asediului din 1794. Nu au fost incluse clauze politice. În jurul orei 17:00 Prądzyński și Berg au ajuns în Varșovia, unde Krukowiecki a fost, în general, de acord cu termenii rusești, dar i-a considerat prea duri. Berg și Prądzyński au revenit apoi la cartierul general rus și Marele Duce Mihail a fost de acord să permită Armatei Poloneze să treacă liber către Modlin și Płock, să promulge o amnistie pentru toți luptători Revoltei și să facă schimb de prizonieri. Noile condiții au fost mai mult decât acceptabile pentru Krukowiecki. După întoarcerea lui Prądzyński aripa mai liberală a guvernului dobândise o majoritate temporară, iar Krukowiecki a fost înlăturat de la putere și înlocuit cu Bonawentura Niemojowski ca șef al guvernului și cu generalul Kazimierz Małachowski în calitate de comandant-șef.

8 septembrie
Ultimatumul cerea ca Varșovia să se predea imediat, împreună cu podul și suburbia Praga, și amenințat cu distrugerea completă a orașului în ziua următoare. După o dezbatere aprinsă, noile autorități poloneze au decis să se conformeze în jurul orei 5:00. Małachowski a trimis o scrisoare lui Pașkevici în care îl anunță că armata s-a retras la Płock "pentru a evita vărsările de sânge și pentru a-și dovedi buna credință". În scrisoare se exprima, de asemenea, speranța că rușii vor permite libera trecere a trupelor ce se aflau în imposibilitatea de a se retrage înainte de termen și că armata va onora termenele negociate cu Marele Duce Mihail. Capitularea Varșoviei a fost, astfel, nu o convenție formală, ci mai degrabă efectul unor negocieri îndelungate. Rușii au respectat inițial termenii ei.

Armata Poloneză s-a retras peste Vistula și a continuat să se deplaseze către nord, unde se afla Fortăreața Modlin. Seimul, Senatul și mulți civili au părăsit orașul, "într-o tăcere sinistră". Mulți soldați, inclusiv ofițeri de rang înalt, au decis să rămână în oraș și să depună armele. Până la 5.000 de soldați au rămas în Varșovia, împreună cu 600 de ofițeri, printre care generalii Krukowiecki, Małachowski, Chrzanowski și Prądzyński. Magazinele alimentare au fost deschise, iar alimentele au fost distribuite în rândul civililor.

În seara următoare, Marele Duce Mihail Pavlovici a intrat în oraș în fruntea Gărzii Imperiale; Varșovia a capitulat.

Urmări

Deși nu s-a ordonat o evacuare pe scară largă a proviziilor din Varșovia, fortăreața Modlin a fost bine pregătită pentru un asediu. Depozitele sale conțineau peste 25.000 de proiectile, aproape 900 de mii de gloanțe pentru muschete și puști și suficiente provizii pentru mai multe luni de asediu total. Trezoreria guvernului polonez a rămas încă intactă și conținea mai mult de 6,5 milioane de zloți.

Căderea Varșoviei a fost sinonimă cu căderea Poloniei atât pentru polonezi, cât și pentru străini. Dorind să comemoreze încleștarea puternică a Revoltei din Noiembrie, Aleksandr Pușkin a scris "Cu ocazia capturării Varșoviei", salutând capitularea capitalei Poloniei ca "triumful final" al Mamei Rusia. Alți scriitori și poeți s-au alăturat în a sărbători această victorie, iar printre ei s-au aflat Vasili Jukovski, Fiodor Tiutcev și Aleksei Homiakov. Curând după aceea țarul a dezmembrat practic Regatul Poloniei: constituția a fost abolită, administrarea țării a fost încredințată înalților funcționari ruși și Universitatea din Varșovia a fost închisă.

Vestea căderii Varșoviei s-a răspândit rapid. Guvernul francez, presat până atunci atât de emisarii polonezi, cât și de propria opoziție să-i sprijine pe polonezi, a fost mulțumit: ministrul francez al afacerilor externe Horace Sébastiani a declarat în Camera Deputaților că "Ordinea domnește acum la Varșovia". Fraza a devenit unul dintre cele mai cunoscute comentarii cu privire la căderea Varșoviei și a fost, mai târziu, de multe ori ridiculizată de susținătorii cauzei poloneze. Capturarea orașului de către ruși, în 1831, a declanșat un val de simpatie față de polonezi. Mai multe orașe din Statele Unite ale Americii au votat să-și schimbe numele în Varșovia, după ce vestea capitulării orașului a ajuns la locuitorii lor, existând în prezent orașe precum Varșovia, Virginia și Varșovia, Kentucky.

La scurt timp după bătălie, în decembrie 1831, autoritățile țariste au decretat baterea unei medalii comemorative "Pentru capturarea Varșoviei prin atacul din 1831" acordate veteranilor ruși. Un monument ridicat în memoria "ocupanților Varșoviei" a fost construit în apropiere de fosta redută 54. Demolat după ce Polonia și-a redobândit independența în 1918, locul este ocupat acum de un monument postbelic dedicat lui Juliusz Konstanty Ordon și soldaților săi. Există planuri de a muta monumentul mai aproape de locul fostei redute.

Bătălia de la Varșovia este comemorată pe Monumentul Soldatului Necunoscut din Varșovia, cu inscripția "WARSZAWA 6-8 IX 1831".

Victime

Primele rapoarte rusești menționează că au fost uciși sau răniți între opt și zece mii de militari de partea rusă, și între șase și șapte mii de partea poloneză. Mai târziu, numărul pierderilor poloneze menționate în rapoartele Armatei Ruse a fost dat ca 139 ofițeri și 7.745 de subofițeri și soldați. Acest număr îi include atât pe cei morți, cât și pe cei răniți. Alte surse dau numărul total de victime poloneze de 9.000: "probabil cel puțin 3.000" sau chiar "peste 4.000" în prima zi și între 3.800 și 6.000 în a doua zi de luptă. Aceste numere nu-i includeau pe bolnavii și răniții luați prizonieri după intrarea rușilor în Varșovia. În total, Armata Poloneză a pierdut 16.000 de oameni până la 12 septembrie, dar acest număr include mulți dezertori în perioada imediat următoare de după luptă.

Rușii estimează în mod oficial că au existat 2.300–3.000 de morți și răniți în prima zi și 7.460 în a doua zi. Ambele numere sunt considerate "ridicol de mici" de către istoricii de mai târziu. Tomasz Strzeżek în monografia bătăliei, publicată în 1998, notează că pierderile umane au fost de 10.559 soldați ruși uciși, inclusiv doi generali, 16 colonei, 47 de ofițeri și 1.767 subofițeri, precum și 1.182 de soldați dispăruți și presupuși morți. El observă că aceste numere ar putea fi subevaluate deoarece unele regimente rusești au suferit pierderi enorme, după cum reiese din evidențele lor oficiale, dar datele, aparent, au fost omise din documentele oficiale ale armatei. După bătălie erau 7.000 de soldați ruși răniți în spitalele din Varșovia și 5.000 în spitalele de campanie din afara orașului. Rata răniților din armata rusă era foarte mare, din cauza numărului redus de personal medical. Strzeżek estimează că între 14.000 și 16.000 de ruși au fost uciși sau au murit de pe urma rănilor și 4.000 au dispărut și au fost presupuși morți. În data capitulării, polonezii aveau cel puțin 3.000 de prizonieri de război ruși în Varșovia, în timp ce rușii aveau doar 2.590 de prizonieri polonezi.

Referințe

Note de subsol

Citări

Bibliografie

Istoria Poloniei
1831
Bătăliile Poloniei
Bătăliile Rusiei

Bătălia de la Varșovia (1831)


المرازيق هم من البدو الرحل الذين يعيشون في داخل وحول مدينة دوز، تونس. يبلغ عددهم حوالي 50,000، هم أحفاد قبيلة بني سليم الذين غادروا شبه الجزيرة العربية في القرن الثامن. عاشوا أولاً في مصر، ثم ليبيا، وأخيرًا وصلوا واستقروا في تونس في القرن الثالث عشر.

أفارقة متنقلون
العرب في تونس
مجموعات عرقية في تونس

المرازيق


Piotr Paweł Wiwczarek, poznat i pod umjetničkim imenom Peter, izvorno Behemoth (Olsztyn, Poljska, 22. listopada 1965.) je poljski glazbenik, gitarist i pjevač poljskog thrash/death metal sastava Vader.

Životopis

Rani život

Piotr Paweł Wiwczarek rođen je 22. listopada 1965. godine u Olsztynu, u obitelji katolika. Pohađao je osnovnu školu br. 17 i III Liceum Ogólnokształcące im. Nikole Kopernika u Olsztynu. Diplomirao je na Biološkom fakultetu na Pedagoškom sveučilištu u Olsztynu. Kratko je vrijeme bio i nastavnik biologije.

Vader

Godine 1983. Wiwczarek i gitarist Zbigniew Wróblewski osnovali su sastav Vader. Početno je grupa svirala heavy metal s uzorima u sastavima kao što su Accept i Judas Priest. Godine 1986. Wróblewski je napustio sastav zbog promjene glazbenog stila skupine. Izvorno je Wiwczarek bio gitarist, ali od demoalbuma Necrolust također i pjeva.

Godine 1988. Vaderu se pridružio bubnjar Krzysztof "Docent" Raczkowski. Iste godine menadžer je postao Mariusz Kmiołek. Godine 1990. objavljen je treći Vaderov demoalbum Morbid Reich, nakon što je sastav potpisao za diskografsku kuću Earache Records. Godine 1992. objavljen je prvi studijski album sastava The Ultimate Incantation. Trenutno je Vader jedan od najpoznatijih poljskih metal sastava. Peter je glavni skladatelj pjesama i jedini preostali član početnog sastava.

Osim Vadera

Godine 1988. kao gost pojavio se na festivalu Sthrashydło u Ciechanowu uz skupinu Slashing Death. Dvije godine kasnije kao basist pojavio se na albumu In Pain We Trust skupine Impurity. Godine 2000. producirao je debitanski album death metal sastava Decapitated, Winds of Creation. Godine 2004. osnovao je heavy metal projekt Panzer X.

Godine 2013. pojavio se kao gost pjevač na poljskog inačici pjesme "40:1" švedskog heavy/power metal sastava Sabaton

Privatni život

Ime ženu Martu i dvoje dijece. Živio je neko vrijeme u Olsztynu, poslije Gdańsku. Također je veliki ljubitelj i kolekcionar militarije.

Diskografija
Vader
Live in Decay (1988.)
Necrolust (1989.)
Morbid Reich (1990.)
The Ultimate Incantation (1992.)
Sothis (1994.)
De Profundis (1995.)
Future of the Past (1996.)
Black to the Blind (1997.)
Kingdom (1998.)
Litany (2000.)
Reign Forever World (2000.)
Revelations (2002.)
Blood (2003.)
The Beast (2004.)
The Art of War (2005.)
Impressions in Blood (2006.)
Necropolis (2009.)
Welcome to the Morbid Reich (2011.)
Tibi et Igni (2014.)
The Empire (2016.)
Thy Messenger (2019.)
Solitude in Madness (2020.)

Panzer X
Steel Fist (2006.)

Gostavnja
Slashing Death – Live at Thrash Camp (1988.)
Impurity – In Pain We Trust (1990.)
Kingdom of the Lie – About the Rising Star (1993.)
Misya – Misya (1994.)
CETI – Shadow of the Angel (2003.)
Crionics – N.O.I.R. (2010.)
Crystal Viper – Crimen Excepta (2012.)
Evil Machine – War in Heaven (2013.)
Sabaton – 40:1 (2013.)
The Sixpounder – The Sixpounder (2013.)

Izvori

Vader
Poljski gitaristi heavy metala
Poljski pjevači

Piotr Wiwczarek


القيمة الشاذة (outlier) هي عنصر شاذ وخارج عن النسق المميز لمجموعة أو تركيبة معينة.
ففي عموم الدراسات في الإحصاء، الرياضياتيون أنجزوا خوارزميات قادرة على التخفيف من تأثير القيم الشاذة، أو إلغائها، وحتى حذفها، مستخدمين طرق الإحصاء المتين
.إلا أنه في بعض الأحيان يكون وجودها مفيدا لمعرفة سلوك تركيبة، أو منظومة.

 أما  (anomaly) فتعتبر قرائة خاطئة لأنها تدل على ظاهرة مستحيل حدوثها.

مراجع

إحصاء متين
رسومات بيانية وإحصائية
نظرية الاحتمالات

قيمة شاذة


An Vanda petersiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Vanda petersiana in nahilalakip ha genus nga Vanda, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vanda

Vanda petersiana


"Basic Instinct" este cel de-al patrulea album de studio al interpretei americane Ciara, acesta a fost lansat pe data de 10 decembrie 2010, prin intermediul caselor de discuri LaFace Records și Jive Records.

Lista pieselor

Albume din 2010
Albume de Ciara

Basic Instinct (album)


Noronhia emarginata est une espèce de plantes à fleurs de la famille des Oleaceae et originaire de Madagascar et désormais naturalisée à Maurice, à La Réunion et aux Bermudes.

Liste des variétés
Selon  (liste brute contenant peut-être des synonymes) :
 variété Noronhia emarginata var. edentata H. Perrier
 variété Noronhia emarginata var. emarginata
 variété Noronhia emarginata var. garcinioides H. Perrier

Illustrations
Un modèle de cire de cette espèce, sous la forme d'un branche feuillue portant des fruits, accompagnée de détails et de coupes du fruit et du noyau, a été réalisé au début du  à l'île Maurice par Louis Marc Antoine Robillard d'Argentelle, qui lui donne le nom de « Ponay de l'Inde ». Ce modèle est conservé au muséum national d'histoire naturelle à Paris.

Galerie
''

Notes et références

Liens externes

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Oleaceae

Noronhia emarginata


Theodore Sivel () a fost un ofițer de marină și aeronaut francez, care a murit în cursul unei ascensiuni cu balonul prin care se urmărea depășirea recordului de altitudine.

La 22 martie 1874, împreună cu Joseph Crocé-Spinelli, a făcut o ascensiune în balon (l'Étoile polaire) la o altitudine de 7.400 de metri, de la uzina electrică din La Villette până la Bar-sur-Seine. Această urcare a permis să se testeze utilizarea oxigenului (cu un echipament dezvoltat de Paul Bert) și să se facă observații astronomice cu ajutorul unui dispozitiv construit de Jules Janssen.

La 23 și 24 martie 1875 a participat la zborul cu o durată record al balonului Zénith (22 ore și 40 de minute).

La 15 aprilie 1875, a murit asfixiat din lipsă de oxigen la Ciron, împreună cu Crocé-Spinelli, în cursul unei noi ascensiuni proiectate să depășească recordul de altitudine cu balonul Zénith. Singurul membru al echipajului care a supraviețuit a fost Gaston Tissandier (1843-1899), care a rămas surd.

A fost înmormântat în cimitirul Père Lachaise, parcela71, sub un gisant executat în 1878 de sculptorul Alphonse Dumilatre care îl reprezintă culcat pe spate, ținându-l de mână pe camaradul său, care i-a împărtășit soarta.

Omagiu
 O stradă din arondismentul 14 din Paris a fost numită rue Sivel în 1896.
 O piață din orașul său natal îi poartă numele; o placă memorială a fost amplasată pe casa în care s-a născut. În 1975 a fost lansat un balon de pe stadionul din Sauve pentru a comemora centenarul morții aeronautului.

Legături externe
 Échec à Berlin en 1873
 Le récit du vol du 22 mars 1874 dans La Nature

Nașteri în 1834
Decese în 1875
Aeronauți
Francezi din secolul al XIX-lea
Decese cauzate de accidente aviatice

Théodore Sivel


An attribute grammar is a formal way to supplement a formal grammar with semantic information processing. Semantic information is stored in attributes associated with terminal and nonterminal symbols of the grammar. The values of attributes are result of attribute evaluation rules associated with productions of the grammar. Attributes allow to transfer information from anywhere in the abstract syntax tree to anywhere else, in a controlled and formal way.

Each semantic function deals with attributes of symbols occurring only in one production rule: both semantic function parameters and its result are attributes of symbols from one particular rule. When a semantic function defines the value of an attribute of the symbol on the left hand side of the rule, the attribute is called synthesized; otherwise it is called inherited. Thus, synthesized attributes serve to pass semantic information up the parse tree, while inherited attributes allow values to be passed from the parent nodes down and across the syntax tree.

In simple applications, such as evaluation of arithmetic expressions, attribute grammar may be used to describe the entire task to be performed besides parsing in straightforward way; in complicated systems, for instance, when constructing a language translation tool, such as a compiler, it may be used to validate semantic checks associated with a grammar, representing the rules of a language not explicitly imparted by the syntax definition. It may be also used by parsers or compilers to translate the syntax tree directly into code for some specific machine, or into some intermediate language.

History
Attribute grammars were invented by Donald Knuth and Peter Wegner. While Donald Knuth is credited for the overall concept, Peter Wegner invented inherited attributes during a conversation with Knuth. Some embryonic ideas trace back to the work of Edgar T. "Ned" Irons, the author of IMP.

Example
The following is a simple context-free grammar which can describe a language made up of multiplication and addition of integers.

  Expr → Expr + Term
  Expr → Term
  Term → Term * Factor
  Term → Factor
  Factor → "(" Expr ")"
  Factor → integer

The following attribute grammar can be used to calculate the result of an expression written in the grammar. Note that this grammar only uses synthesized values, and is therefore an S-attributed grammar.
  Expr1 → Expr2 + Term [ Expr1.value = Expr2.value + Term.value ]
  Expr → Term [ Expr.value = Term.value ]
  Term1 → Term2 * Factor [ Term1.value = Term2.value * Factor.value ]
  Term → Factor [ Term.value = Factor.value ]
  Factor → "(" Expr ")" [ Factor.value =  Expr.value ]
  Factor → integer [ Factor.value = strToInt(integer.str) ]

Synthesized attributes
A synthesized attribute is computed from the values of attributes of the children. Since the values of the children must be computed first, this is an example of bottom-up propagation. To formally define a synthesized attribute, let  be a formal grammar, where

  is the set of non terminal symbols
  is the set of terminal symbols
  is the set of productions
  is the distinguished, or start, symbol

Then, given a string of nonterminal symbols  and an attribute name ,  is a synthesized attribute if all three of these conditions are met:

  (i.e.  is one of the rules in the grammar)
 (i.e. every symbol in the body of the rule is either nonterminal or terminal)
, where  (i.e. the value of the attribute is a function  applied to some values from the symbols in the body of the rule)

Inherited attributes
An inherited attribute at a node in parse tree is defined using the attribute values at the parent or siblings. Inherited attributes are convenient for expressing the dependence of a programming language construct on the context in which it appears. For example, we can use an inherited attribute to keep track of whether an identifier appears on the left or the right side of an assignment in order to decide whether the address or the value of the identifier is needed. In contrast to synthesized attributes, inherited attributes can take values from parent and/or siblings. As in the following production,

 S → ABC

where A can get values from S, B, and C. B can take values from S, A, and C. Likewise, C can take values from S, A, and B.

Special types of attribute grammars
 L-attributed grammar: inherited attributes can be evaluated in one left-to-right traversal of the abstract syntax tree
 LR-attributed grammar: an L-attributed grammar whose inherited attributes can also be evaluated in bottom-up parsing.
 ECLR-attributed grammar: a subset of LR-attributed grammars where equivalence classes can be used to optimize the evaluation of inherited attributes.
 S-attributed grammar: a simple type of attribute grammar, using only synthesized attributes, but no inherited attributes

See also
 Affix grammar
 Van Wijngaarden grammar
 Syntax-directed translation

References

 Original paper introducing attributed grammars: ,

External links
 Why Attribute Grammars Matter, The Monad Reader, Issue 4, July 5, 2005. (This article narrates on how the formalism of attribute grammars brings aspect-oriented programming to functional programming by helping writing catamorphisms compositionally. It refers to the Utrecht University Attribute Grammar system (see also Lrc: A Purely Functional, Higher-Order Attribute Grammar based System) as the implementation used in the examples.)
 Attribute grammar in relation to Haskell and functional programming.
 Jukka Paakki: Attribute grammar paradigms—a high-level methodology in language implementation. ACM Computing Surveys 27:2 (June 1995), 196–255.
 Ox is an attribute grammar compiling system that augments Lex and Yacc specifications with definitions of synthesized and inherited attributes written in a combination of Ox and C/C++ syntax. From these specifications, Ox generates ordinary Lex and Yacc specifications that build and decorate an attributed parse tree. Ox works with the Lex and Yacc versions distributed in the Unix and Solaris operating systems, Flex, RE/flex, Bison, BYacc, BtYacc and MSTA (in the DINO GitHub repository). (See the SourceForge repository.)
 Silver is an extensible attribute grammar specification language and system from University of Minnesota. (See also the GitHub repository.)

Formal languages
Compiler construction
Parsing

Attribute grammar


الدكتور جيفاغو رواية كتبها الروائي الروسي بوريس باسترناك هذه الرواية سيرة ذاتية في جزء منها ورواية ملحمية في جزئها الآخر، إنها قصة متعددة الطبقات بدءاً بالعام 1903، وإثر موت والدته. أما والده، وهو صناعي غني، فقد انتحر جراء التأثير المحبط الذي مارسه محاميه كوماروفسكي، والرواية تجمع فن الطب والعلاقات العائلية والحب والسرد في مقابل الخبرة والثورة والمجتمع والحرب.

ملخص الرواية
الشخصية الرئيسية فيها هو يوري أندرييفيتش جيفاغو وهو في سن العاشرة مع أمه. يقع في حب تونيا ويرزقان بطفل. يخدم يوري كطبيب إبان الحرب، وهناك يركض إلى أحضان لاريسا فيودوروفنا الفتاة الشابة. أما لارا فقد أغراها كوماروفسكي، فتحس بالذنب وتخسره لتتزوج من محبوبها في فترة الطفولة بافلوفيتش (باشا، آنتيبوف) الذي يتحرر من الجيش. تركت مجموعته خلف خطوط العدو فتأتي لارا للبحث عنه. اعتبروه ميتاً لكنه كان في الواقع سجيناً. كان شعور لارا ويوري الواحد تجاه الآخر هو الانجذاب من دون التعبير عن هذا الشعور.

بعد انتهاء الحرب، عاد يوري إلى موطنه موسكو وإلى أصدقائه القدامى، إلا أن العاملين معه صاروا دائمي الشك به تحت وطأة تأثير البولشيفيك، وإتجه يوري لاستخدام حدسه عوضاً عن منطقه. تتفكك العائلة بعامل السفر وينقسم الثوار الماركسيون، وكان على عائلة يوري الانتقال على متن قطار يستخدم لنقل البضائع. كانت مدة الرحلة في القطار طويلة ما أتاح ليوري الوقت الكافي لردة الفعل. كان متصلاً بالأشياء الحسية المحيطة به. وهو يرى معاناة سجناء الثورة الروسية. ينصهر يوري بمبدأي المساواة والحرية لكنه يتحرر من المبادئ الثورية غير الفكرية.

تصل العائلة بسلام إلى الأورال لتستقر في مزرعة، ويستخدم يوري «الشتاءات» الطويلة للعودة إلى كتابة الشعر. إبان قيامه بزيارة محلية، يلتقي بلارا ويبدأ معها علاقة عاطفية، ويتشاركان في بهجة وجودهما معاً. يخبر يوري زوجته عن عدم إخلاصه لها ويطلب منها السماح، إلا أنه حينما تأهب للعودة إلى المنزل تقوم مجموعة مشاركة في الحرب الأهلية الروسية باختطافه وإجباره على العمل في خدمتها كطبيب. مكث هناك لسنوات عدة إلى أن هرب في أحد الأيام ومشى عائداً إلى لارا. تكتشف زوجته بأنه لم يعد في مخيم السجن وبأنه إتخذ لنفسه اسماً «قلمياً» هو «ستريلنك»، وبأنه صار عضواً في الحكومة الجديدة المحصنة. على الرغم من استقراره هناك لفترة وجيزة إلا أنه لم يقم بزيارتها أو بزيارة ابنته، معتزماً إنهاء المهمة أولاً. تنتقل لارا للعيش مع يوري، لكنهما يكتشفان بأنهما ملاحقان فيسافران إلى مزرعة كان يوري قد عاش مع عائلته فيها سابقاً، حيث يعود إلى كتابة الشعر معبراً عن مخاوفه وشجاعته وحبه للارا، وعن مخاوفه مع ظهور حبيب لارا القديم كوماروفسكي، الذي يخبرهما بأن الثوار يعلمون بمخبئهما وبأنهم سيقتلونهما دون ريب، ونصحهما باصطحابهما إلى الخارج، كان بإمكان يوري اللحاق بعائلته، كان بإمكانه قبول ذلك نظراً لاشتياقه لعائلته، لكنه يرفض المساعدة من أجل إنقاذ حياة لارا. على الرغم من ذلك، يخبر لارا بأنه سوف يلحق بها وهكذا تركته وراءها. وفي وحدته، بدأ بالشرف المفرط.

وفي إحدى الليالي، يهجر باشا الحكومة الجديدة. وعندما يعلم بمدى حب يوري ولارا وأحدهما للآخر يقرر الانتحار ويطلق النار على نفسه، حينها يعود يوري إلى موسكو ويبدأ بكتابة الكتيبات الأدبية. يجد له أخوه وظيفة في إحدى المستشفيات، لكنه ينام على ناقلة في يوم عمله الأول، لقد توفي. تعود لارا لتراه وتدخل فجأة إلى المنزل لتجد جسده مسجى هناك دون حراك. تصاب بالانهيار إلا أنها تساعد أخاه على جمع كتاباته. يعمل أصدقاء جيفاغو على جمع أشعاره. وتنتهي القصة بمشهد قصير حدث بعد مرور «خمس أو عشر سنوات» عل الحرب العالمية الثانية، حينما فكر أصدقاء جيفاغو القدامى ملياً بمصير بلادهم، وهو ظهور جيفاغو كتجسيد لباسترناك ولارا كتجسيد لرفيقته أولغا إيفانسكايا التي تم اعتقالها مع ابنتها إثر موت الكاتب هل اكون محرر معكم.

تحليل الرواية
في «دكتور جيفاغو» تعتبر الفلسفة والأدب والطب كلاً متكاملاً، ففي كل منها مجال للتعبير عن حبه واحترامه للحياة في كل تلك الميادين هو غير عقائدي وغير منطقي لكنه يتوق إلى العدالة، إنه يقدر الخبرة الحسية ويفضلها على تلك العقائدية أو النظرة المنطقية للأمور، وهو يكرر نظرته إلى العالم في حبكة الرواية. تظهر شخصيته مجدداً. ترتبط الأشخاص والأحداث ببعضها لتمول نزاع الحرب وتبدو الثورة كأنها مجرد اعتراض لبرنامج ما. برغم ذلك، هذا الاعتراض كان كافياً لقتل يوري.واوضح الكاتب في الرواية ان الحب لا يمكن ان يتغير بالرغم من الظروف التي يمر بها المحبين وقد جسد ذلك في العلاقة بين يوري ولارا فعلى الرغم من تباعدها لفترات عدة متقطعة إلا أن ذلك لم ينه الحب بينهما.

مراجع

روابط خارجية

الاتحاد السوفيتي في 1957
الثورة الروسية 1905
الرقابة في الاتحاد السوفيتي
بوريس باسترناك
خيانة زوجية في روايات
روايات 1957
روايات الحرب العالمية الأولى
روايات تجري أحداثها خلال الحرب الأهلية الروسية
روايات تجري أحداثها في روسيا
روايات تجري أحداثها في موسكو
روايات تقع أحداثها في الثورة الروسية
روايات تقع أحداثها في عقد 1920
روايات روسية حولت إلى أفلام
روايات سوفيتية
روايات عن أطباء
مادية جدلية

الدكتور جيفاغو (رواية)


البابا المزيف (باللاتينية:antipapa) أو البابا المنافس أو بابا الزور أو البابا المُعادي، هي الصفة التي أُطلقت على عدة رجال دين في فترات مختلفة من تاريخ الكنيسة الرومانية الكاثوليكية، ادَّعوا لأنفسهم لقب ووظيفة أسقف روما، معارضين بذلك أحقية وشرعية من تعتبره الكنيسة البابا الحقيقي. من أهم الباباوات المُعادين عبر التاريخ إكليمندس الثالث ونيكولاس الخامس وإكليمندس السابع وبنديكتوس الثالث عشر آمادوس الخامس البابا المزيف الأخير.

مواضيع ذات صلة
 بابوية كاثوليكية.

مراجع

 الموسوعة العربية المسيحية
 The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition

ألقاب كنسية
باباوات مزيفون
تاريخ البابوية
جدالات مسيحية قديمة
قوائم بابوات رومان كاثوليك
قوائم متعلقة بالرومان الكاثوليك
مصطلحات كاثوليكية

البابا المزيف