Joan Enric de Fondevila (en francés : Jean-Henri Fondeville ; (ca 1638 - el 22 de octubre de 1705) fue un escritor bearnés de lengua occitana (en su forma bearnesa). Es sobre todo en autor de la comedia La Pastorala deu paisan y de Calvinisme de Bearn Divisat en siex ecloges de (tono anticalvinistas).

Vida
Fondevila era el hijo de un pastor calvinista que se había convertido al catolicismo a cambio de una renta vitalicia Tuvo una hermana un hermano cura ; Monseñor Joan Enric de Saleta, obispo de Lescar fue su padrino y Fondevila está justamente sepultado en esta ciudad ; su lápida dice justamente que fue un Patronus et poeta facundus y que el día de su muerte entlutó a toda la ciudad (Haec fuit dies luctus totius civitatis). Estos hechos ponen de relieve su rango elevedo dentro de la sociedad bearnesa de su época.

Obras

La Pastorala deu Paisan
Esta comedia escrita en versos alejandrinos es resumida en su título de Patorala "del campesino que busca un oficio a su hijo sin encontrar alguno que le convenga" (La pastorala de paisan qui cèrca mestièr a son hilh shens ne trobar a son grat). El campesino recibe a un abogado, a un maestro de armas y a un farmacéutico quienes se ridiculizan sucesivamente al intentar mostrar la cualidades de sus oficios respectivos.

Las Églogas
 Son largos diálogos en versos alejandrinos entre pastores y un hombre "sabio" y culto que intentan desarrollar las ideas y prácticas del calvinismos para ridiculizarlas y desacreditarlas.

Bibliografía
 Fondevila, Joan Enric. La Pastourale deu paysaa, qui cèrque mestièè à son hil, chéns nè trouba à son grat. Pèsse divértissente et connégude én Béarn, ainsi què d'autès oubratgès déü médich authou, en quoato actes. Pau : Vignancour, 1767.
 Fondevila, Joan Enric. La pastourale deu paysaa qui cerque mestièe a soun hilh, chens ne trouba a soun grat, en quoate actes. Pau : Ribaut, 1885.

Edicións en línea
 Sobre gallica.bnf.fr
 Edición de 1885
 Edición de 1767

Notas

<references>

Escritores en occitano del siglo XVII

Joan Enric de Fondevila


Cette page recense l'ensemble des récompenses et honneurs, remportés au sein de la National Basketball Association (NBA), à l'issue des saisons disputées. La NBA décerne 13 titres annuels pour souligner les performances de ses équipes, joueurs et entraîneurs. Cela n'inclut pas le trophée Larry O'Brien, qui est remporté par l'équipe gagnant les Finales NBA.

Le premier trophée de champion NBA fait son apparition en 1947. En 1964, il est nommé en l'honneur de Walter A. Brown qui a joué un rôle déterminant dans la fusion de la Basketball Association of America (BAA) et de la National Basketball League (NBL) dans la NBA. En 1984, le trophée est renommé en l'honneur de l'ancien commissaire de la NBA, Larry O'Brien.

Les premiers prix individuels de la NBA ont été le NBA Rookie of the Year et le NBA All-Star Game Most Valuable Player, nommé en l'hommage de Kobe Bryant en 2020, qui ont tous deux été introduits en 1953. Le seul titre individuel des playoffs NBA est le MVP des Finales NBA, au nom de Bill Russell. Le titre de NBA Executive of the Year est le seul non décerné par la NBA. Il est nommé chaque année par Sporting News mais est officiellement reconnu par la NBA.

Outre ces prix annuels, la ligue décerne également des récompenses hebdomadaires et mensuels pendant la saison régulière pour les joueurs et entraîneurs.

En 2021, la NBA crée un prix concernant la justice sociale, nommé en l'honneur de Kareem Abdul-Jabbar, le Kareem Abdul-Jabbar Social Justice Champion Award. Ce prix a été décerné à des joueurs qui militent dans la lutte pour la justice sociale.

En 2022, la NBA renomme un total de 5 trophées, en l'honneur de légendes de la ligue et développe une nouvelle récompense, le NBA Clutch Player of the Year, qui récompense le joueur ayant réalisé les meilleures performances dans les fins de match.

Trophées d'équipe

Récompenses individuelles

Honneurs

Voir aussi

 Meilleurs joueurs des 50 ans de la NBA
 Meilleurs joueurs des 75 ans de la NBA
 Liste des participants au NBA All-Star Game

Références

Lien externe

 Palmarès sur NBA.com

Palmarès de la NBA

Liste des récompenses et honneurs de la National Basketball Association


Lena Verheyen (* 9. April 1991 in Kevelaer,Nordrhein-Westfalen) ist eine deutsche Volleyballspielerin.

Karriere
Verheyen begann ihre Karriere gemeinsam mit ihrer älteren Schwester Melanie beim VC Eintracht Geldern, wo sie in der Regionalliga aktiv war.  2008 entdeckte Bayer 04 Leverkusen die Diagonalangreiferin bei den westdeutschen Jugendmeisterschaften, woraufhin sie zum Zweitligisten wechselte. 2011 schaffte sie mit dem Team den Aufstieg in die Bundesliga.

Weblinks
 Teams Bayer 04 Leverkusen auf volleycats.de

Einzelnachweise

Volleyballspieler (Deutschland)
Volleyballspieler (Bayer 04 Leverkusen)
Deutscher
Geboren 1991
Frau

Lena Verheyen


දේශගුණික විපර්යාසය - කාබන්ඩයොක්සයිඩ් බලපෑම

•	ඉහත දැක්වෙන්නේ අවුරැදු මිලියන 500 සිට ඇති CO2 විපර්්‍යාසයයි.

නවතම පරීක්ෂණ අනුව ගෝලීය උෂ්ණත්වය (Global warming) වැඩිවීමට ප්‍රධාන හේතු වී ඇත්තේ හරිතාගාර වායු  (greenhouse gases) නිසාය. හරිතාගාර වායු මගින් පෘථිවියේ ඉතිහාසය පිළිබද මනා දැනුමක් ලබා ගත හැක. මේ කරැණු මගින් දැක්වෙන්නේ ඉහල ප්‍රතිශතයක ඇති හරිතාගාර වායු නිසා ගෝලීය උෂ්ණත්වය කෙමින් කෙමින් ඉහළ යන බවයි.

අවුරැදු මිලියන 600 පෙර සිට  CO2  ප්‍රතිශතය වෙනස්වීම දැකියහැක. මෙයට ෙහතු වී ඇත්තේ භූ විද්‍යා වෙනස් වීම සහ ජීව විද්‍යා සොයාගැනිම් නිසාය. විසර් (Veizer) යන විද්‍යාඥයා පවසන පරිදි අවු. මිලියන 10 පමණ පෙර සිට හරිතාගාර වෙනස්වීම් සිදු වී නැත්තේ පෘථිවි මත ඇති තැටි (Plates) ක්‍රියාවලිය නිසාය. තවද CO2  සහ කාලගුණ සහසම්බන්ධතා අතර කාලගුණික සංවේදීතාව (Climate sensitivity) දැකිය හැක.

මෑත කාලයේ CO2  වෙනස්වීම ගෝලීය උෂ්ණතක්වය වෙනස් වීමේ ප්‍රධාන කරැණක් ලෙස පැහැදිලි වේ. IPCC (Intergovernmental Panel on Climate Change) පවසන අකාරයට 2005 වර්ෂයේ  CO2  ප්‍රතිශතය 379 ppm3 වේ. නමුත් කාර්මීකරණයට පෙර එය  280 ppm3  වුනි. තාපගති විද්‍යාව (Thermodynamics ) අනුව වායුවේ ගතික සමතුලිතතාව  (dynamic equilibrium) නිසා CO2 විශාල වශයෙන් මුහුදේ බලපෑම මතද වාතයට එකතු වේ. මෙම මුලධර්මය විෂ්ලේෂණය කර හැක්කේ උණුවන වතුර මත ඇති වායු බුබුළු ලෙස උදාහරණයක් ලෙස ගත් විටය.


O Campeonato Tocantinense de Futebol de 2023 foi a 31ª edição da principal competição de futebol do estado do Tocantins. O campeonato teve início no dia 28 de janeiro, e teve seu termino no dia 9 de abril. O Tocantinópolis Esporte Clube foi o campeão da edição de 2023.

Regulamentos

Na primeira fase oito equipes se enfrentam entre si em jogos de ida. Avançam à segunda fase (semifinais) os quatro times com maior número de pontos. Nas semifinais as equipes se enfrentam em jogos de ida e volta. Na final também serão jogos de ida e volta. As duas piores equipes da 1ª fase serão rebaixadas à Segunda Divisão.

Segundo o regulamento, ao fim da primeira fase, as equipes que terminarem empatadas em pontos, o seguinte critério de desempate será: maior número de vitórias, melhor saldo de gols, maior número de gols pró, confronto direto (entre as equipes) e sorteio na sede da FTF.

Nas fases seguintes para conhecer a equipe vencedora em caso de empate em pontos, após os jogos de ida e volta, serão os seguintes:

Melhor saldo de gols – dentro da fase de disputa.
Se o empate ainda persistir a definição será nos pênaltis.

Transmissão

O campeonato será transmitido em canais e rádios locais do estado do Tocantins além de ser transmitido na Internet incluindo YouTube e de sites conhecidos.

Equipes participantes

Promovidos e rebaixados

</center>

Informações das equipes

Primeira fase

¹ O União-TO perdeu quatro pontos, pois relacionou jogador irregular para o banco de reservas na partida contra o Capital.  ² O Interporto perdeu três pontos porque entrou em campo contra o Tocantinópolis sem nenhum atleta inscrito no Boletim Informativo Diário (BID), da CBF.  ³ O Tocantins de Miracema perdeu três pontos por escalação irregular de jogador que deveria cumprir suspensão por causa do terceiro cartão amarelo, na quarta rodada contra o União-TO.

Confrontos
Fonte:

Fase final
Em itálico as equipes que possuem o mando de campo; em negrito as equipes vencedoras.

Confrontos
Fonte:

Classificação final

Premiação

Artilharia

Técnicos

Seleção do Campeonato
Na Seleção do Campeonato, da Federação Tocantinense de Futebol, o campeão Tocantinópolis dominou a lista, com o lateral-esquerdo Chico Bala sendo escolhido o craque da competição.

 Premiações individuais
Craque do Campeonato: Chico Bala ()
Artilheiros: Everson Bilal () e Tony Love ()
Melhor Goleiro: Anderson Luiz ()
Melhor Técnico: Jairo Nascimento ()

Campeonato Tocantinense de Futebol
Futebol de 2023 no Tocantins


The Salesians of Don Bosco (SDB), formally known as the Society of Saint Francis de Sales (), is a religious congregation of men in the Catholic Church, founded in 1869 by Italian priest Saint John Bosco to help poor and migrant youngsters during the Industrial Revolution. The congregation was named after Saint Francis de Sales, a 17th-century bishop of Geneva.

The Salesians' charter describes the society's mission as "the Christian perfection of its associates obtained by the exercise of spiritual and corporal works of charity towards the young, especially the poor, and the education of boys to the priesthood". Its associated women's institute is the Salesian Sisters of Don Bosco, while the lay movement is the Association of Salesian Cooperators.

History
In 1845 Don John Bosco ("Don" being a traditional Italian honorific for priest) opened a night school for boys in Valdocco, now part of the municipality of Turin in Italy. In the following years, he opened several more schools, and in 1857 drew up a set of rules for his helpers. Bosco admired the simple spirituality and philosophy of kindness of Francis de Sales and established the Society of St. Francis de Sales in his honor in 1859.

The rule was approved definitively in 1873 by Pope Pius IX as the Rule of the Society of Saint Francis de Sales. The Society grew rapidly, with houses established in France and Argentina within a year of the Society's formal recognition. Its official print organ, Salesian Bulletin, was first published in 1877.

Over the next decade the Salesians expanded into Austria, Britain, Spain, and several countries in South America. The death of Don Bosco in 1888 did not slow down the Society's growth. The Salesians arrived in Mexico and established their first institution in 1892. By 1911 the Salesians were established throughout the world, including Colombia, China, India, South Africa, Tunisia, Venezuela and the United States.

Present day
The Society continues to operate worldwide; in 2021, it counted 14,232 members in 1,703 houses. As of 2023, Salesians are present in more than 130 countries.

Symbols

Coat of arms
The Salesian coat of arms was designed by Professor Boidi. It was published for the first time in a circular letter of Don Bosco on 8 December 1885. It consist of a shining star, the large anchor, and the heart on fire to symbolize the theological virtues of Faith, Hope and Charity. The figure of Saint Francis de Sales recalls the patron of the society. The small wood in the lower part refers to the founder of the society; the high mountains signify the heights of perfection towards which members strive; the interwoven palm and laurel that enfold the shield on either side are emblematic of the prize reserved for a virtuous and sacrificial life. The motto Da mihi animas, caetera tolle ("Give me souls, take away the rest") is featured at the bottom.

Logo

The Salesian logo is made up of two superimposed images. The logo combines elements from those of the German and Brazilian provinces. The idea of combining the two came out of suggestions from an enquiry about the new logo conducted throughout the Congregation and from contributions by the General Council. It is designed with the central theme "Don Bosco and the Salesians walking with the young through the world." The artistic work of combining the two was carried out by the designer Fabrizio Emigli, from the Litos Company, in Rome.

In the background is a globe to represent the worldwide reach of the Salesians, and a stylized "S" in white is formed within the globe, resembling a snaking road representing an educational journey for the youth.

In the foreground is an arrow pointing upwards, resting on three perpendicular legs on top of which are three closed circles, making a stylized image of three people: the first of these in the middle and taller than the others is the point of the arrow, and the other two beside it appear as it were to be embraced by the central figure. These three stylized figures represent Saint John Bosco reaching out to the young, and his call for Salesians to continue his work. The three stylized figures with the arrow pointing upwards can also be viewed as a house dwelling with a sloping roof and three pillars holding it up, represents John Bosco's pedagogy of Reason, Religion and Loving Kindness.

Organization

The Salesians of Don Bosco are headed by the Rector Major and the society's general council, while each of the ninety-four geographical provinces is headed by a Provincial. These officers serve six-year terms; the Rector Major and the members of the general council are elected by the General Chapter, which meets every six years or upon the death of the Rector Major. Each local Salesian community is headed by a superior, called a Rector (or more commonly, "Director"), who is appointed to a three-year term and can be renewed for a second three-year term.

Since 2014, the Rector Major of the Salesians is the Very Reverend Father Ángel Fernández Artime.

Works
Salesian communities primarily operate shelters for homeless or at-risk youths; schools; technical, vocational, and language instruction centers for youths and adults; and boys' clubs and community centers. In some areas they run parish churches. Salesians are also active in publishing and other public communication activities, as well as mission work, especially in Asia (Siberia - in the Yakutsk area), Africa, and South America (Yanomami). The Salesian Bulletin is now published in fifty-two editions, in thirty languages.

In 1988, the Salesians branched to create the Salesian Youth Movement. Then in the 1990s, the Salesians launched new works in the area of tertiary education, and today have a network of over 58 colleges and universities. The official university of the Salesian Society is the Salesian Pontifical University in Rome.

A number of schools and churches established under the Salesians have been at the center of child sex abuse scandals, including Mary Help of Christians in Tampa, Florida. Due to ongoing sexual assault lawsuits and settlements, several boarding schools were closed.

Notable members

Saints and Blesseds
Saint John Bosco
Saint Dominic Savio
Saint Michael Rua
Saint Aloysius Versiglia, Bishop and Martyr
Saint Callixtus Caravario, martyr
Blessed Stephen Sandor, martyr
Saint Artémides Zatti
Blessed Luis Variara
Blessed Titus Zeman
Venerable August Hlond

Other notable members

Alfons Maria Stickler, cardinal
Angelo Amato, cardinal
Antonio María Javierre Ortas, cardinal
Carlo Braga, priest
Carlos Filipe Ximenes Belo, bishop
Giovanni Cagliero, cardinal
Ignacio Velasco, cardinal
Javier de Nicoló, priest
Jean-Bertrand Aristide, priest
John Lee Tae-seok, priest
Joseph Zen Ze-kiun, cardinal
Lucas Van Looy, bishop
Massimo Palombella, priest
Miguel Obando y Bravo, cardinal
Óscar Andrés Rodríguez Maradiaga, cardinal
Raúl Silva Henríquez, cardinal
Raffaele Farina, cardinal
Rosalio José Castillo Lara, cardinal
Stefan Czmil, bishop
Štěpán Trochta, cardinal
Tarcisio Bertone, cardinal
Broderick Pabillo, bishop
Leo Drona, bishop
Vincenzo Savio, bishop

See also

Don Bosco School
List of Salesian schools
Rector Major of the Salesians

Croatian Salesian Province of Saint Don Bosco
Salesian Pastoral Youth Service, a Maltese Salesian developmental team of religious and lay youth leaders
Salesians in Hungary

Salesians in the Philippines
Sexual abuse scandal in the Salesian order
Bartolome Blanco Marquez, martyr of the religious persecutions of the Spanish Civil War
Giuseppe Moja
Jan Tyranowski, mentor of the young Karol Wojtyla, later to be Pope John Paul II

References

External links

 (multilingual)
Salesian Missions

1874 establishments in Italy
Catholic missionary orders
Catholic teaching orders
Founders of Indian schools and colleges
Religious organizations established in 1874

Salesians of Don Bosco


Tom Sestito (* 28. September 1987 in Rome, New York) ist ein italo-amerikanischer Eishockeyspieler. Der linke Flügelstürmer steht seit Dezember 2018 bei den Toronto Marlies aus der American Hockey League unter Vertrag. Zuvor absolvierte er unter anderem insgesamt 155 Spiele für die Columbus Blue Jackets, Philadelphia Flyers, Vancouver Canucks und Pittsburgh Penguins in der National Hockey League. Hauptsächlich wurde der Enforcer allerdings in der American Hockey League eingesetzt. Sein Bruder Tim ist ebenfalls ein professioneller Eishockeyspieler.

Karriere
Sestito begann seine Karriere bei Plymouth Whalers aus der Ontario Hockey League (OHL), wo er in der Saison 2004/05 mit seinem älteren Bruder Tim Sestito in einer Mannschaft spielte. Nach zwei Spielzeiten in der OHL wurde Tom Sestito beim NHL Entry Draft 2006 in der dritten Runde als insgesamt 85. Spieler von den Columbus Blue Jackets ausgewählt. Der Offensivakteur absolvierte anschließend noch eine weitere Saison in der Ontario Hockey League, an deren Ende er mit den Plymouth Whalers den J. Ross Robertson Cup gewann und sich dadurch mit seinem Team eine Teilnahme am Memorial Cup 2007 erspielte. Bei diesem Turnier schieden die Whalers im Halbfinale gegen den späteren Memorial-Cup-Sieger Vancouver Giants aus. Tom Sestito war dabei mit sieben Scorerpunkten in fünf Partien gemeinsam mit Milan Lucic und Michal Řepík erfolgreichster Punktesammler des Wettbewerbs.

Anschließend wechselte Sestito in die Organisation der Blue Jackets. In den folgenden dreieinhalb Jahren kam der Linksschütze jedoch nur auf 13 Einsätze für das Franchise aus dem US-Bundesstaat Ohio. Den Großteil der Zeit verbrachte Tom Sestito bei den Farmteams der Columbus Blue Jackets in der American Hockey League (AHL), Syracuse Crunch und Springfield Falcons. Am 28. Februar 2011 transferierten ihn die Blue Jackets im Tausch gegen Greg Moore und Michael Chaput zu den Philadelphia Flyers. Sestito spielte für den Rest der Spielzeit bei den Adirondack Phantoms in der AHL. In der Spielzeit 2011/12 kam er erstmals für die Flyers in der NHL zum Einsatz. Nach 14 Partien für Philadelphia zog er sich im Februar 2012 einen Muskelriss in der Leiste zu, wodurch er für den Rest der regulären Saison vom Spielbetrieb aussetzen musste.

Am 1. März 2013 wurde der auf der Waiverliste befindliche Sestito von den Vancouver Canucks ausgewählt. Dort war er in der Saison 2013/14 fester Bestandteil des NHL-Aufgebots und kam auf 70 Einsätze. In der Folgesaison allerdings erhielt der Angreifer nahezu keine Einsatzzeiten mehr bei den Canucks und wurde stattdessen an die Utica Comets in die AHL abgegeben. Nachdem er auch dort, obwohl er einsatzfähig war, seit Ende Januar 2015 kein Spiel mehr absolviert hatte, gaben die Canucks Ende Februar bekannt, dass Sestito für keine der beiden Mannschaften mehr aktiv sein werde. Sestito solle bis zum Vertragsende weiterhin sein Gehalt erhalten und sich in der Folge einen neuen Verein suchen.

Dies tat er im August 2015, als er einen Probevertrag (professional tryout contract) bis zum Saisonbeginn bei den Pittsburgh Penguins unterzeichnete. Im NHL-Aufgebot konnte er sich jedoch nicht etablieren, sodass er im Oktober 2015 von den Wilkes-Barre/Scranton Penguins, dem AHL-Farmteam der Pittsburgh Penguins, verpflichtet wurde. Dort überzeugte er jedoch derart, dass die Pittsburgh Penguins ihn im Februar 2016 fest für ein Jahr verpflichteten. Dieser Vertrag wurde in der Folge um ein weiteres Jahr verlängert, bevor er seine aktive Karriere im Sommer 2018 zunächst für beendet erklärte. Im Dezember 2018 kehrte er im Trikot der Toronto Marlies aus der AHL aber ins Profigeschäft zurück.

Erfolge und Auszeichnungen
 2007 J.-Ross-Robertson-Cup-Gewinn mit den Plymouth Whalers

Karrierestatistik
Stand: Ende der Saison 2018/19

Weblinks

Einzelnachweise

Eishockeyspieler (Plymouth Whalers)
Eishockeyspieler (Syracuse Crunch)
Eishockeyspieler (Springfield Falcons)
Eishockeyspieler (Columbus Blue Jackets)
Eishockeyspieler (Adirondack Phantoms)
Eishockeyspieler (Philadelphia Flyers)
Eishockeyspieler (Sheffield Steelers)
Eishockeyspieler (Utica Comets, 2013–2021)
Eishockeyspieler (Vancouver Canucks)
Eishockeyspieler (Wilkes-Barre/Scranton Penguins)
Eishockeyspieler (Pittsburgh Penguins)
Eishockeyspieler (Toronto Marlies)
US-Amerikaner
Italiener
Geboren 1987
Mann

Tom Sestito


An Schoenorchis endertii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Eric Alston Christenson och Jeffrey James Wood. An Schoenorchis endertii in nahilalakip ha genus nga Schoenorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Schoenorchis

Schoenorchis endertii


Les élections législatives françaises de 1986 ont lieu le . Dans le département du Pas-de-Calais, quatorze députés sont à élire dans le cadre d'un scrutin proportionnel par liste départementale à un seul tour.

Élus

Positionnement des partis
Neuf listes sont en présence dans le département du Pas-de-Calais.

La liste de la majorité socialiste sortante, sous l'appellation « Pour une majorité de progrès avec le président de la République », est conduite par Roland Huguet, député sortant de la  circonscription, président du conseil général (élu dans le canton de Norrent-Fontes) et maire d'Isbergues. Celle du Parti communiste, « pour la défense des intérêts du Pas-de-Calais », est dirigée par Rémy Auchedé, conseiller municipal de Billy-Berclau et celle des Verts par Michelle Trouvilliez.

L'opposition de droite part quant à elle divisée puisque le Rassemblement pour la République présente sa propre liste d'« Union pour le renouveau du Pas-de-Calais » emmenée par Jean-Paul Delevoye, conseiller général et maire de Bapaume, et que l'Union pour la démocratie française soutient deux listes, l'une conduite par Philippe Vasseur – dont le parachutage est mal perçu par les élus locaux centristes – et l'autre par Léonce Deprez, maire du Touquet.

Enfin, on compte deux listes d'extrême droite, celle du Front national dite de « Rassemblement national » dirigée par François Porteu de La Morandière et celle du « Rassemblement indépendant » par Guy Cannie, et une liste d'extrême gauche du Mouvement pour un parti des travailleurs emmenée par Michel Schapman.

Résultats

Analyse

Résultats à l'échelle du département

Listes complètes en présence

Articles connexes
 Liste des circonscriptions législatives du Pas-de-Calais
 Liste des députés du Pas-de-Calais
 Élections législatives françaises de 1986

Notes et références

Pas-de-Calais
Législatives, 1986

Élections législatives de 1986 dans le Pas-de-Calais


Onorato Caetani, XIV duc de Sermoneta (Rome,  - Rome, ), est un homme politique italien.

Biographie
Onorato,  duc de Sermoneta et  prince de Teano, est le fils de Michelangelo et Calixta Rzewuska, dont le grand-père esy Wenceslas Seweryn Rzewuski, un orientaliste polonais réputé, lui-même petit-fils de Jan Potocki. Diplômé en droit de l'université de Rome en 1863, il a longtemps vécu en Angleterre, où il épouse Ada Bootle-Wilbraham en 1867. Il est le père de l'orientaliste Leone Caetani (1869-1935), du compositeur Roffredo Caetani (1871-1961) et du diplomate Gelasio Caetani (1877 - 1934). Il est passionné de musique : il est un ami de Wagner et de Liszt, et est président de l'Académie philharmonique romaine (Accademia Filarmonica Romana).

Carrière politique
Homme de la droite historique (Destra storica), il prend une part active à la vie politique à partir de positions modérées, gagnant l'estime des catholiques et des anticléricaux. Il est élu à la Chambre des députés dans la circonscription de Velletri en mars 1872 et y reste sans interruption jusqu'en 1900, date à laquelle il est nommé sénateur du Royaume. Il est vice-président de la Chambre des députés du 25 novembre 1892 au 13 janvier 1895. En 1896, il est ministre des Affaires étrangères du Royaume d'Italie dans le gouvernement di Rudinì II.

Il est maire de Rome (sindaco) de décembre 1890 à novembre 1892, et se retrouve à administrer la ville pendant la grave crise financière qui suit le grand boom de la construction des années 1880. Sa gestion est exclusivement orientée vers des critères administratifs, visant à consolider le budget municipal, aidé en cela par la loi spéciale sur Rome.

Fonctions administratives
 Conseiller provincial de Rome (2 septembre 1872-12 août 1877)
 Conseiller municipal de Rome (1880)

Commissions sénatoriales
 Membre de la Commission d'examen des projets de loi " Prorogation du délai prévu à l'article 5 de la loi  du 2 juillet 1905 relative aux mesures concernant la Somalie italienne du Sud " et " Réglementation de la Somalie italienne du Sud (Bénadir) ". (8 mai-27 novembre 1906. Démission)
 Membre de la commission d'examen du projet de loi "Dispositions pour le secours des sinistrés du tremblement de terre du 28 décembre 1908" (11 janvier 1909).

Présidence de la Société géographique italienne
Onorato Caetani est également président de la Société géographique italienne (Società geografica italiana), succédant en 1879 à Cesare Correnti, le fondateur de la société, qui a démissionné à la suite d'une controverse concernant le soutien apporté par la société aux explorations en Afrique orientale, dont les objectifs se sont avérés par la suite dictés par des intérêts coloniaux. Caetani en assure la présidence jusqu'en 1887, garantissant ainsi son caractère scientifique; il promeut l'enseignement de la géographie dans les écoles et organise en 1881 le  congrès international de géographie à Venise.

En 1893, il fait don à la cathédrale de Florence de la statue de Boniface VIII attribuée à Arnolfo di Cambio et provenant de l'ancienne façade de la cathédrale Santa Maria del Fiore.

Fonctions et titres
 Membre annuel de la société de géographie italienne (1870)
 Président de la Société italienne de géographie (1879-1887)
 Président de l'Académie philharmonique (1879-1883) (1893-1900)

Distinctions
  - Chevalier de Grand-croix décoré du Grand Cordon de l'Ordre des Saints-Maurice-et-Lazare

  - Commandeur de l'Ordre de la Couronne d'Italie

Notes et références

Bibliographie
 Piero Craveri, [CAETANI, Onorato], dans le Dizionario biografico degli italiani, vol. 16, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1973. URL consultée le 10 juin 2015.

Liens externes

  Œuvres d'Onorato Caetani, sur le site Open Library, Internet Archive.
  Onorato Caetani Di Sermoneta, sur le site storia.camera.it, Chambre des Députés.
  Onorato Caetani, sur le site Senatori d'Italia, Sénat de la République.

Naissance à Rome
Naissance en janvier 1842
Décès en septembre 1917
Décès à 75 ans
Décès à Rome
Personnalité italienne du XIXe siècle
Personnalité politique italienne
Sénateur de la XXIe législature du royaume d'Italie
Député de la XIe législature du royaume d'Italie
Député de la XIIe législature du royaume d'Italie
Député de la XIIIe législature du royaume d'Italie
Député de la XIVe législature du royaume d'Italie
Député de la XVe législature du royaume d'Italie
Député de la XVIe législature du royaume d'Italie
Député de la XVIIe législature du royaume d'Italie
Député de la XVIIIe législature du royaume d'Italie
Député de la XIXe législature du royaume d'Italie
Député de la XXe législature du royaume d'Italie
Ministre des Affaires étrangères du royaume d'Italie (1861-1946)
Grand-croix de l'ordre des Saints-Maurice-et-Lazare
Commandeur de l'ordre de la Couronne d'Italie

Onorato Caetani (homme politique)


Der Reckumer Bach ist ein Fließgewässer in der Gemeinde Winkelsett in der Samtgemeinde Harpstedt im Landkreis Oldenburg in Niedersachsen.

Der etwa 5 km lange Bach hat seine Quelle in Winkelsett, an der Grenze zur Gemeinde Colnrade. Er fließt in nördlicher Richtung, durch Reckum, dann in westlicher Richtung durch Heitzhausen und Rüdebusch und mündet unmittelbar danach in die Hunte.

Weblinks
 Niedersachsenkarte – Landkreis Oldenburg

Fluss in Europa
Fluss in Niedersachsen
Gewässer im Landkreis Oldenburg
Geographie (Winkelsett)

Reckumer Bach


En dogfight eller dog fight (direkte oversat: et 'hundeslagsmål') er en luftkamp på tæt hold mellem jagerfly. Den første dogfight skete allerede før 1. verdenskrig, under den Mexicanske revolution, kort efter at flyvemaskinen var blevet opfundet. Det har været en del af de fleste krige siden, selv om man efter 2. verdenskrig mente at høje flyvehastigheder og missiler ville overflødiggøre dogfighting.

Det officielle, moderne udtryk for dogfighting er air combat maneuvering (ACM, overs. 'luftkampmanøvrering') som refererer til taktiske situationer der kræver anvendelse af individuelle basic fighter maneuvers (BFM, overs. 'grundlæggende jagermanøvrer') for at angribe eller unddrage sig forfølgelse af en eller flere modstandere. Dette adskiller sig fra luftkrigsførelse, som omhandler strategierne ved planlægning og udførelse af forskellige missioner.

Både et fly og en pilot kan vurderes på evnerne som 'dogfighter'.

Etymologi
Betegnelsen 'dogfight' har igennem århundreder været benyttet til at beskrive en indædt og hurtig nærkamp mellem to eller flere modstandere. Udtrykket blev særligt populært under 2. verdenskrig, selv om dets oprindelse i forbindelse med luftkamp kan spores til sidste halvdel af 1. verdenskrig. Den første skrevne reference til den moderne anvendelse af udtrykket kommer fra bogen Fly Papers, af A. E. Illingworth, i 1919:

Historie

Den mexicanske revolution
Det første tilfælde af luftkamp mellem to fly skete den 30. november 1913 under den Mexicanske revolution, imellem to amerikanske lejesoldater, Dean Ivan Lamb og Phil Rader, som kæmpede for hver sin side i konflikten. Begge havde ordre til at dræbe, men havde ingen intentioner om at gøre hinanden fortræd. De udvekslede byger af pistolskud, som de med fortsæt plaffede harmløst forbi hinanden, indtil de begge løb tør for ammunition.

1. verdenskrig

Dogfighting opstod som begreb under 1. verdenskrig. Man havde lige siden Brødrene Wrights opfindelse af flyvemaskinen i 1903 forsøgt at finde metoder til at udnytte opfindelsen til krigsførelse. Oprindeligt blev flyene anvendt som mobile observationsposter, og de første piloter tænkte ikke meget over luftkamp. Flyvemaskinerne demonstrerede deres værdi ved at opdage den skjulte tyske fremrykning mod Paris i krigens anden måned.

Til at begynde med hilste fjendtlige piloter pænt på hinanden når de mødtes i luften, sidenhen truede de af hinanden med knyttede næver. På trods af de tidlige flys ringe bæreevne forsøgte nogle piloter at angribe modparten med improviserede metoder; f.eks. smed de med mursten eller tovværk (i håbet om at det ville vikle sig ind i modstanderens propel), senere håndgranater, og snart affyrede piloterne pistoler eller karabiner efter hinanden.

Den første dogfight foregik under Slaget om Cer (15–24. august 1914), hvor en serbisk pilot mødte et østrig-ungarsk fly under en rekognosceringsmission over østrig-ungarske stillinger. Til at begynde med vinkede den østrig-ungarske pilot af serberen, som vinkede tilbage, men så begyndte østrig-ungareren at skyde mod serberen med sin revolver. Serberen undslap, men i løbet af et par uger var alle serbiske og østrig-ungarske fly udrustet med maskingeværer.
I august 1914 vædrede en russisk pilot et fjendtligt fly, og i oktober 1914 blev det første fly skudt ned over Reims i Frankrig med en pistol. Da de første maskingeværer blev monteret på flyene, enten i en drejeaffutage eller fast på vingerne, begyndte luftkampens æra.

Det største problem var at få monteret et maskingevær på et fly så det kunne blive affyret lige forud, igennem propellen, og sigtet ved at styre flyet så det pegede direkte imod fjenden. Denne placering af maskingeværet ville normalt skyde propellen af flyet. Piloten Roland Garros løste delvist problemet ved at montere stålskjolde på propellen af et Morane Saulnier monoplan. Han opnåede tre sejre, men blev nødt til at nødlande bag fjendens linjer på grund af motorsvigt, og blev overmandet før han kunne nå at brænde sit fly. Vraget blev bragt til Anthony Fokker, en hollandsk flydesigner, der byggede fly for tyskerne. Han undersøgte skjoldene og fandt dem utilfredsstillende. En af hans ansatte, Heinrich Lübbe, opfandt en simpel synkroniseringsmekanisme som forbandt en MG 08 Maxim maskingevær-afbryder til propellen. Herefter anvendte Fokker synkroniseringen på alle sine fly. Tyskerne opnåede herefter luftoverlegenhed fra august 1915 til først i 1916 ("Fokker-svøben", engelsk "The Fokker Scourge") takket være Fokker E.I og dens fremadrettede, synkroniserede maskingevær.

Der fandtes ikke nogen taktisk doktrin for luftkamp i begyndelsen af krigen. Piloter som Max Immelmann, Oswald Boelcke, Albert Ball og Mick Mannock måtte selv opfinde manøvrerne og reglerne, og både Boelcke og Mannock fik lavet og nedskrevet et sæt 'regler' for luftkamp; den mest berømte af disse er "Dicta Boelcke". Boelckes koncepter, som blev skabt i 1916, er gyldige den dag i dag:
1) Sørg for at have en fordel før du angriber. Angrib altid med solen i ryggen.
2) Gennemfør altid et angreb, som du har påbegyndt.
3) Skyd først når du er tæt på, og kun når du har modstandere ordentligt i sigtet.
4) Slip ikke modstanderen af syne, og bliv ikke narret af tricks.
5) I enhver form for angreb er det nødvendigt at angribe modstanderen bagfra.
6) Hvis modstanderen angriber dig i et dyk, forsøg ikke at undvige, men drej imod ham.
7) Når du er over fjendens linier, glem aldrig ruten for dit tilbagetog.
8) For eskadrillen: angrib principielt kun i grupper på fire eller seks. Når kampen bryder op i enkeltkampe, vær sikker på at der ikke er flere der går efter en enkelt modstander.

Piloter, der skød fem eller flere modstandere ned, blev kendt som esser. Den mest berømte af dem alle var den Røde Baron, Manfred von Richthofen.

Ved slutningen af krigen var de primitive fly fra kun ti år tidligere blevet forvandlet til hurtige og kraftige jagefly med svær bevæbning, og den grundlæggende taktik for luftkamp var blevet fastlagt.

Den spanske borgerkrig
Efter 1. verdenskrig blev flyteknologien hurtigt mere avanceret. Allerede i 1936 begyndte man at teoretisere at dogfighting tilhørte fortiden, eftersom flyene opnåede hastigheder på over 400 km/t (215 knob, 250 mph). Erfaringerne fra den Spanske borgerkrig viste hurtigt, at teorien var forkert.

Ved begyndelsen af konflikten blev nye taktikker udviklet, mest udpræget i Luftwaffes Legion Condor. Løjtnant Werner Mölders foreslog at opgive standard "V"-formationen med tre fly som dengang blev brugt i kamp, og sendte jagerne afsted i roder på to. Han startede dermed metoden med at have en wingman eller makker med sig. Han anbefalede endvidere, at roder, der kom i kamp, skulle øge afstanden mellem sig, i stedet for at holde en tæt formation, en forløber for combat spread-manøvren. Han trænede sine piloter til at flyve om natten, og kun at flyve efter instrumenterne. Med de nye metoder, og med de nyeste Bf 109-jagere, lykkedes det for tyskerne at nedskyde 22 republikanske jagere over fem dage, uden selv at lide tab.

2. verdenskrig

Udviklingen af jagerfly

I løbet af 1930'erne var der to forskellige idésæt om udviklingen af jagerfly til luftkamp. Særligt i Japan og Italien var der en stærk overbevisning om, at en relativt let bevæbnet, men stærkt manøvredygtig jager, ville have den primære rolle i en dogfight. Japanerne udviklede fly som Nakajima Ki-27, Nakajima Ki-43 og den berømte Mitsubishi A6M Zero, og i Italien repræsenterede Fiat G.50 og Macchi C.200 dette koncept.

Den anden linje, som primært viste sig i Storbritannien, Nazi-Tyskland, Sovjetunionen og i USA, var af den overbevisning, at den høje fart og de store g-kræfter ville umuliggøre dogfights. Jagere som Messerschmitt Bf 109, Supermarine Spitfire, Jakovlev Jak-1 og Curtiss P-40 er alle designet til høj fart og god stigeevne. God manøvreevne var ikke et primært ønske.

Umiddelbart efter den Spanske borgerkrig brød ud før 2. verdenskrig blev dogfights mere udbredt end nogensinde før. Det var dengang en udbredt opfattelse, at strategisk bombning var lig med luftoverlegenhed; en fejl, der ikke ville blive fuldt forstået før Vietnamkrigen. Efter de fejlagtige konklusioner i Spanien, blev der lagt stor vægt på præcisionen af bombeangreb. Nødvendigheden af at stoppe bombeflyene fra at nå deres mål, eller for at beskytte dem på deres missioner, blev det primære formål med de fleste af tidens dogfights.

Teknologi
De forskellige flyteknologier avancerede med stormskridt under krigen. Jetmotoren blev opfundet; uafhængigt af hinanden opfandt Hans von Ohain motoren i Tyskland i 1934, og i England løste Frank Whittle den samme opgave i 1937. Messerschmitt Me 262 var den første jetjager, der blev anvendt i kamp. Med en fart på over 800 km/t (430 knob) var den næsten urørlig og begyndte at gøre indhug i de Allieredes bombefly i 1944. Samme år testede briterne Gloster Meteor, som kun endte med at være i begrænset tjeneste i 2. verdenskrig, men som viste sig nyttig under Koreakrigen. Andre banebrydende opfindelser fra denne tid var udviklingen af radar og luft til luft-missiler.

Dogfights over Europa
Dogfights havde en prominent rolle i himlen over Europa. Det franske luftvåben, som havde været en af hovedaktørerne under 1. verdenskrig, var nu dårligt udrustet og organiseret og blev hurtigt undertrykt af de tyske fremmarch i begyndelsen af krigen. De britiske Hurricane-eskadriller der var udstationeret i Frankrig bed fra sig, men var ikke specielt effektive uden en fornuftig ledelse.

Ved evakueringen ved Dunkerque formåede de britiske jagere at holde de fleste tyske fly væk fra evakueringsområdet ved at inddrage dem i dogfights. De færreste soldater på stranden så dog disse luftkampe, eftersom de blev udkæmpet et stykke borte, og var efterfølgende ikke imponerede over RAF's indsats.

Med starten af Slaget om England blev dogfights den fremherskende luftkampform. Tyskerne ville sende bombefly mod England, beskyttet af jagerfly, og briterne ville forsøge at stoppe bombeflyene. Tyskerne forsøgte at lokke de britiske jagere til dogfights, i den tro at de var overlegne; i praksis ville den tyske Messerschmitt Bf 109 i det store og hele være jævnbyrdig med Supermarine Spitfire, og en Bf 109 var kun overlegen over for en Hurricane i dyk og stigninger. Kunne en Hurricane-pilot narre tyskeren til at følge ham i en horisontal drejning, ville Hurricanens manøvredygtighed gøre udslaget. Det gav anledning til et besynderligt snobberi blandt tilfangetagne tyske piloter: de ville stædigt hævde at de var blevet skudt ned af en Spitfire, selv om det oftere var en Hurricane de havde ramt dem; under Slaget om England vandt Hurricane 1.593 luftsejre mod Spitfires 1.146.

Sydafrikaneren Adolph Malan, bedre kendt som Sailor Malan, lavede en liste over regler for luftkamp, reelt en redigeret udgave af Dicta Boelcke. Malans liste blev hængt op i alle RAF's beredskabshytter:
 1) Vent til du kan se det hvide i hans øjne. Fyr korte byger på et til to sekunder, men kun når sigtet er på målet.
 2) Når du skyder så tænk ikke på nogetsomhelst andet, spænd hele kroppen:hav begge hænder på styrepinden: koncentrer dig om sigtet.
 3) Hold altid skarpt udkik. "Keep your finger out".
 4) Højde giver dig initiativet.
 5) Drej altid imod et angreb.
 6) Træf beslutninger hurtigt. Det er bedre at handle hurtigt selvom taktikken ikke er så god.
 7) Flyv aldrig ligeud i mere end 30 sekunder i kampzonen.
 8) Når du dykker for at angribe, lad en del af din formation blive oppe for at give rygdækning.
 9) INITIATIV, AGGRESSION, DISCIPLIN, og TEAMWORK er ord der BETYDER noget i luftkamp.
10) Gå ind i en fart – ram hårdt – væk igen!

En typisk dogfight er beskrevet af en anonym pilot:
Jeg var i hans blinde vinkel, og kunne se hans fly blive større og større i mit sigte. Men denne tyske pilot var ikke tilfreds med at flyve ligeud. Før jeg kunne skyde, trak hans fly til højre. Han så mig bag halen og flåede styrepinden tilbage, den eneste defensive manøvre hans fly kunne udføre. Jeg krængede min '47 til styrbord, trak pinden tilbage og forsøgte at få ham i sigtet igen. Den voldsomme manøvre påvirkede min krop med voldsomme g-kræfter, og det sortnede for mine øjne efterhånden som blodet blev presset fra mit hoved. Jeg kæmpede hvert eneste sekund imod mørket, og trak hårdere og hårdere i styrepinden for at få fjenden på den nederste ring i sigtet, hvor jeg havde det rette forhold.

Vi fløj begge i en snæver kreds. Bare lidt mere, så har jeg ham. Jeg trykkede på aftrækkeren, og forventede at se 109'eren eksplodere. Jeg har ramt hans vinge. En tres centimeter lang stump røg af hans højre vinge, maskingeværet skar som en kniv igennem den. For lavt, lidt mere ror, så kan jeg ramme cockpittet. Jeg kunne se enkelte indskud højere oppe på vingen, men det var for sent. 109'eren havde opdaget at jeg havde inderbanen i drejet, brød af og forsvandt i en sky. Jeg rettede op, fløj over skybanken og lurede på om han kom ud af den anden side. Det gjorde han ikke. Jeg ville ikke udfordre skæbnen mere, fløj ind i skyerne og satte kursen hjemad.

Sovjetunionen
Ved starten af krigen var produktionen påbegyndt af tre nye jagere, LaGG-1, Jak-1, og MiG-3. Det sovjetiske luftforsvar havde haft problemer siden 1. verdenskrig. Ved starten af den tyske invasion den 22. juni 1941 blev mere end 2000 sovjetiske fly ødelagt den første dag, og mere end 5000 før oktober. De sovjetiske piloter udkæmpede desperate dogfights over Leningrad, Moskva og Ukraine i over et år.

Til at begynde med benyttedes en 'troika' af fly, ligesom briterne i slaget om England, og også her viste en analyse af kamphandlingerne, at systemet skulle skrottes og erstattes af par, i lighed med det tyske system. Ind imellem benyttede de sovjetiske piloter vædring for at få ram på en fjende. En anden effektiv manøvre var "Sokolinyj udar" (Falkeangreb) hvor en pilot angreb i et dyk med solen i ryggen. Denne manøvre og mange andre taktiske principper blev introduceret af Alexandr Pokrysjkin, en af det sovjetiske luftvåbens største taktikere. Hans berømte motto var "Højde, fart, manøvrer, skyd!" - reelt en ultrakort version af Dicta Boelcke.

På trods af vanskeligheder med moralen, begyndte det sovjetiske luftvåben langsomt og metodisk at genvinde luftherredømmet efter Slaget om Stalingrad i 1943. De to eneste kvinder, der opnåede status som flyveresser, Jekaterina Budanova og Lidija Litvjak, vandt deres sejre under denne kamp.

USA og Japan

Japan benyttede Mitsubishi A6M Zero, en jager med en meget lav egenvægt, men kendt for sin meget store rækkevidde og fremragende manøvreevne. Det amerikanske militær testede en intakt Mitsubishi A6M2 som de fik erobret i 1942, og anbefalingen lød bagefter "Forsøg aldrig at dogfighte en Zero." Selv om dens motor havde en ret ringe effekt, havde Zeroen en meget lav vingebelastning, en meget lille vendekreds, topfart over 530 km/t (286 knob) og kunne stige hurtigere end alle daværende jagere fra USA. Derimod var den betydeligt dårligere pansret end fly fra USA.

Piloten orlogskaptajn John S. "Jimmy" Thach fandt en løsning på problemet. Han havde læst de tidlige rapporter om Zero'en, og døjede med at hans Grumman F4F Wildcat var både langsommere og betydeligt mindre manøvredygtig end de japanske fly. Han opfandt en defensiv manøvre, senere opkaldt efter ham, "Thach Weave": en leder og hans wingman ville flyve omkring 60 meter fra hinanden i stedet for i tæt formation, og hele tiden skifte side i et 'S' mønster så de krydsede hinandens spor, når de var under angreb af japanske jagere. En Zero ville 'bide sig fast' i halen på en Wildcat. De to Wildcats ville dreje imod hinanden, og hvis japaneren blev liggende bag sit oprindelige mål, ville den bringe sig selv foran den anden jagers maskingeværer, og jægeren ville blive den jagede.

Thach fik afprøvet sin teori under Slaget om Midway i juni 1942. Taktikken viste sig effektiv og blev hurtigt overtaget af andre eskadriller. Thach Weave kunne kompensere for de amerikanske flys underlegenhed i manøvreevne og antal, indtil nyere jagerfly blev taget i brug. Strategien er stadig effektiv nu om dage.

En anden effektiv manøvre, som de amerikanske piloter benyttede, var et simpelt break, at dreje skarpt på tværs af modstanderens flyveretning; dette virkede ret godt, fordi den temmelig store næse på en Zero tildels blokerede pilotens udsyn. Yderligere en god manøvre var et high-side guns pass - man dykkede ned mod en Zero, skød mod den mens man fløj forbi med høj fart, og brugte hastigheden til at vinde højde over kampen og blive klar til et nyt, hurtigt dyk. Fra 1943 begyndte USA at producere fly der var mere velegnede mod japanerne, som for eksempel Grumman F6F Hellcat, og Vought F4U Corsair.

Jetalderen

Koreakrigen

Efter 2. verdenskrig blev der stillet spørgsmål ved den fremtidige nytte af jagerfly. Dette skete særligt i USA, som fokuserede på små og hurtige langdistance-bombere, der var i stand til at aflevere kernevåben. Koreakrigen begyndte i juni 1950, og nordkoreanerne var underlegne overfor U.S. Air Force. Krigen var næsten ovre i oktober, med næsten hele Nordkorea besat, men den 1. november gik kinesiske MiG-15 til angreb. Kineserne begyndte at forsyne Nordkorea med tropper og materiel, og krigen blev voldsommere og rykkede sydpå igen.

MiG-15 var ikke bare en klasse bedre, men også 160 km/t hurtigere end den amerikanske Lockheed F-80 Shooting Star, og benyttede den samme dyk-og-skyd taktik, som amerikanerne havde fundet så nyttig imod japanerne. De amerikanske jetfly havde en dårligere bevæbning og led under problemer med både produktion og reservedele. USAF faldt bl.a. tilbage til den forældede, men langt mere manøvredygtige propeljager North American F-51 Mustang som allerede havde gjort tjeneste under 2. verdenskrig. Mustang blev hovedsageligt anvendt til jordmålsangreb og close air support, men var i denne rolle sårbare over for luftværnsild, og en del fly blev skudt ned. Nogle tidligere P-47-piloter foreslog at den mere robuste Republic P-47 Thunderbolt burde anvendes i stedet for, men der var langt flere F-51D til rådighed i USAFs og ANGs lagre.

For at imødegå MiG-jagerne blev North American F-86 Sabre sat i produktion. De amerikanske piloter havde et antal store fordele over for kineserne, heriblandt kanonsigtet med radarafstandsmåling og g-dragten; de kinesiske jagere blev ofte observeret i et spin efter en voldsom drejning, fordi piloten havde mistet bevidstheden. Kineserne var meget kompetente i en dogfight, og store, hvirvlende kampe blev udkæmpet over Korea. Ikke desto mindre havde mange af de amerikanske piloter en meget stærk mistanke om, at nogle af deres modstandere ikke var kinesere, men veltrænede sovjetiske piloter, som amerikanerne kaldte "hanchos," (et japansk ord, som betyder "bosser") - nogle gange blev der i kampens hede ikke snakket kinesisk men russisk i radioen. Major Robinson Risner beretter om en hancho:

Vi så hinanden omtrent samtidigt, og både vi og MiG'erne smed vores droptanke... Han var så langt nede at hans slipstrøm hvirvlede småsten op. Jeg dykkede ned for at fange ham, men for at ramme ham blev jeg nødt til at gå ned i hans jetudstødning. Han lukkede for gassen og foldede luftbremserne ud. Jeg gled op på siden af ham, vingetip ved vingetip. Det så ud som om jeg ville glide foran ham, så jeg lavede en rulning hen over ham og kom ned på hans anden side. I samme øjeblik jeg gjorde dét, lavede han en krap drejning, og trak alle de 'G' han kunne. Den fyr var en fantastisk pilot.

Luftkrigen blev efterhånden skakmat, efterhånden som kampene blev færre og kom til ophør. Senere, efter Sovjetunionens fald, viste sovjetiske optegnelser at der havde været russiske piloter i luften.

Vietnamkrigen

Vietnamkrigen "var den første 'moderne' luftkrig" i hvilken luft-til-luft missiler var det primære våben under luftkamp, og var den eneste konfrontation mellem de nyeste luft- og jordforsvarsteknologier mellem det daværende Sovjetunionen og USA. Hvis USA's flystyrker med succes kunne føre krig imod sovjetisk doktrin og udstyr i luften over Nordvietnam, kunne USAF også formodes at operere med succes imod Sovjetunionen under en massiv krig i Europa. Over Nordvietnam ville fly fra USA angribe de "mest formidable og mest velforsvarede mål i luftkrigens historie."

På dette tidspunkt var dogfighting forsvundet fra USAFs træningsdoktriner, eftersom man mente, at det kun var nødvedigt med missiler til at nedskyde de store bombefly, som man forventede, at Sovjetunionen ville sende. Resultatet blev, at de metoder til luftkamp, som havde været kendt og trænet siden 1. verdenskrig, gik tabt efterhånden som veteranerne fra 2. verdenskrig og Koreakrigen gik på pension uden at kunne lære metoderne fra sig. Dog ville en del amerikanske piloter i hemmelighed træne dogfighting, for i det mindste at have nogen øvelse. Det var ikke før US Navy indførte TOPGUN i 1969 og USAF indførte Red Flag i 1975, at piloterne atter ville blive formelt trænet i dogfighting.

Både de amerikanske og de sovjetiske jagerfly blev primært designet til at opspore bombefly, og at nedskyde dem med luft til luft-missiler. Med nogle få undtagelser, som f.eks. US Navys F-8 Crusader og US Air Forces F-100 Super Sabre, som hver var udrustet med fire stk. 20mm kanoner, var jetjagerne ikke designet til at dogfighte andre jetfly.

Den sovjetiske doktrin foreskrev derimod, at jagerfly blev sendt mod et mål af en Ground Control Interception (GCI) operatør (en operatør på en jordbaseret radarstation). Som en konsekvens heraf ville et indtrængende amerikansk fly først møde jagere, der blev sendt direkte imod dem af en GCI-operatør, der samarbejdede med jord til luft-missil-batterier. Nåede et amerikansk fly forbi jagerne, stod der SAM-batterier og antiluftskyts klar til at modtage dem.

Dette trelags forsvarssystem af GCI-kontrollerede jagere, missiler og antiluftskyts tillod, at nordvietnameserne kunne benytte deres jagerfly på den måde de var designet til: et hurtigt angreb, og derefter forsvinde ud på sikker afstand.

Fra 1967 havde USSR leveret tilstrækkeligt med missilbevæbnede MiG-21 til NVAF, til at nordvietnameserne rutinemæssigt kunne gå i kamp mod amerikanske fly, og til at satse mindre på de bedagede MiG-17. En del nordvietnamesiske piloter foretrak dog stadig MiG-17 på grund af disses højere manøvreevne og lettere vedligeholdelse. Med de ekstra MiG-21, og fra 1969 et antal J-6 (reelt kinesisk licensbyggede MiG-19) blev kampene mellem USAF og NVAF delt op i to områder; MiG-21 angreb i stor højde, og MiG-17 og MiG-19 angreb i lavere højde, hvor deres maskinkanoner var mere effektive.

Som en del af Nordvietnams trelags luftforsvar, var jord til luft-missiler (SAM) blevet en stadigt stigende trussel. I en del af Vietnamkrigen kunne en pilot have en "MiG-dag" eller en "SAM-dag". USAF Brigadegeneral Robin Olds beskriver en SAM-dag:

Nu kommer der en SAM. Tricket er at se affyringen. Du kan se røgen. Den går lige op, flader ud, og så falder første trin af. Hvis den holder en relativt stabil position, så er den på vej op imod dig, og du har problemer. Du er ivrig efter at undvige, men du kan ikke. Hvis du manøvrerer for tidligt drejer den og fanger dig; for sent, så vil den eksplodere så tæt på at de får dig. Hvad du gør i lige præcist det rigtige øjeblik er at dykke så hårdt du kan og trække måske tre negative G ved 550 knob, og så snart den følger dig nedad, stiger du så hårdt som du kan. Missilet kan ikke følge dig og taber forbindelsen.

Dette afsnit fra en USAF folder forklarer en MiG-dag:
"Hvis du ved der er en MiG-21 et sted, eller du taber en af syne og vil finde den igen: flyv ligeud i 15 sekunder, så kik cirka 2 kilometer lige bag dig. Der er den. Sandsynligvis vil du se røgsporet fra et mach-2 Atoll luft til luft-missil før du ser MiG'en. Men husk, det er dér den er! Bare spørg en af de 20 besætninger der blev skudt ned under Operation Linebacker, men som aldrig opdagede at de var under angreb."

Ved slutningen af luftkrigen i 1973 havde USAF nedskudt 202 af kommunisternes MiG-jagere, med et tab af 90 amerikanske fly. 48 af NVAFs fly blev skudt ned af kanonild, og amerikanerne mistede 37 fly på grund af kanonild. Omkring 612 radarstyrede AIM-7 Sparrow missiler blev affyret under krigen og scorede 56 MiG nedskydninger, og 454 varmesøgende AIM-9 Sidewinder missiler blev affyret med 81 luftsejre til følge. Under Operation Rolling Thunder blev 54 AIM-4 Falcon missiler affyret, og klarede 5 nedskydninger. Til sammenligning klarede NVAFs MiG-21 53 nedskydninger med deres AA-2 "Atoll" missiler; det vides ikke hvor mange der blev affyret. De resterende 37 nedskydninger blev udført med kanoner af 23mm, 30mm eller 37mm kaliber.

Den israelsk-arabiske konflikt
Den israelsk-arabiske konflikt er en serie krige mellem Israel og de omkringliggende arabiske naboer. De krige, hvor der forekom dogfighting, skete mellem 1948 og 1985. Den første af krigene udbrød den 14. maj 1948, hvor staten Israel blev udråbt, dagen før udløbet af Storbritanniens overhøjhed over Mandatområdet i Palæstina. Den første arabisk-israelske krig i 1948 blev fulgt af Suez-krigen i 1956, Seksdageskrigen i 1967, Udmattelseskrigen (1968-70), Yom Kippur-krigen i 1973, og den første Libanesiske krig i 1982.

I begyndelsen af krigene benyttede begge sider propelfly som Spitfire, Avia S-199 og P-51 Mustang, og fortsatte med ældre jets som MiG-15, Dassault Mystere og Dassault Mirage. I de sidste krige var der dogfights mellem moderne fly som F-15 og F-16 imod MiG-21 og MiG-25. Selv om israelerne sædvanligvis var i undertal, klarede de at slå luftvåbnene fra Egypten, Jordan og Syrien i dogfights, og opnåede ofte en "kill ratio" mellem 10:1 og op til 20:1, hvilket sædvanligvis tilskrives en bedre træning af de israelske piloter og teknologiske fordele.

De Indisk-Pakistanske krige
Under den Indisk-Pakistanske krig i september 1965 foretog begge sider i tusindvis af flyvninger, offensive og defensive. Begge sider hævdede at have vundet luftkrigen: Pakistan hævdede at have ødelagt 104 fly og selv mistet 19, mens Indien hævdede at have ødelagt 73 fly og selv mistet 35. På trods af intense luftkampe var konflikten reelt set uafgjort.

Sidst i 1971 førte ønsket om uafhængighed i det daværende Østpakistan til Bangladeshkrigen mellem Indien og Pakistan. Den 22. november 1971, 10 dage før krigsudbruddet, angreb fire PAF (pakistanske luftvåben) F-86 Sabre jets indiske og Mukti Bahini-positioner ved Garibpur, nær grænsen. To af de fire pakistanske Sabres blev skudt ned af indiske Folland Gnat, og en blev beskadiget. Den 3. december erklærede Indien formelt krig mod Pakistan, efter at PAF havde forsøgt voldsomme forebyggende angreb imod et antal IAF-baser. IAF (indiske luftvåben) led ikke væsentligt under angrebene, eftersom angrebene var forudset, og man var forberedt på dem. Inderne besvarede hurtigt de pakistanske luftangreb, hvorefter PAF i det store og hele kun udførte defensive flyvninger.

Inden for de første to uger havde IAF fløjet næsten 12.000 angreb over Østpakistan og opnået luftoverlegenhed, og Østpakistans infrastruktur led alvorlig skade.
IAF var istand til at udføre mange forskellige typer flyvninger, hvorimod PAF, som havde fokuseret på dogfighting, blev sat ud af spillet i løbet af den første uge. De PAF-fly der overlevede, havde søgt tilflugt i Iran eller stod skjult i betonbunkers.
Fjendtlighederne blev officielt indstillet kl. 14:30 GMT den 17. december, efter Daccas fald den 15. december, og Østpakistan havde vundet uafhængighed under navnet Bangladesh. Ved krigens slutning hævdede IAF at have ødelagt 94 PAF-fly og fløjet over 16.000 togter både på øst- og vestfronten. PAF fløj omkring 2.870 togter. Ifølge en neutral vurdering gik omkring 45 IAF- og 75 PAF-fly tabt. PAF's tab inkluderede ikke de lånte F-6, Mirage III, eller de seks jordanske F-104, som ikke blev returneret til donorerne. Ubalancen i tabene blev forklaret med det langt større antal togter fløjet af IAF, og deres overvægt af jordmålsangreb. Alt i alt var denne krig et alvorligt nederlag for Pakistan.

Falklandskrigen

Falklandskrigen begyndte den 2. april 1982, da Argentina invaderede Falklandsøerne såvel som øerne South Georgia og South Sandwich Islands, som alle var britiske oversøiske territorier. Fordi Storbritannien ikke havde militære baser i nærheden, og kun et lille antal hangarskibe, forventede argentinerne ikke et britisk modtræk, men allerede den 5. april sendte briterne deres hangarskibe afsted mod Falklandsøerne med Sea Harrier 'Jump-jets' ombord. Sea Harrier var oprindeligt designet til sømålsangreb eller for at afskære sovjetiske bombefly; flyene måtte derfor modificeres, og piloterne have ekstra træning.

Argentinerne var i overtal, men deres styrker bestod hovedsageligt af ældre jetfly fra 1960-erne, som f.eks. Dassault Mirage III og israelske IAI Nesher ("Dagger"). Argentinerne var også besværet af den store distance fra flyvepladserne på fastlandet, og en mangel på tankfly til lufttankning. Ingen af siderne var klar til en krig, men forberedte sig igennem april, mens diplomatiet fejlede. Luftkampene startede den 1. maj, og blev den største maritime konflikt siden 2. verdenskrig. Ved konfliktens afslutning havde argentinerne mistet 20 jagere under dogfights, briterne ingen. Derudover gik et antal fly på begge sider til grunde af andre årsager som f.eks. luftværnsild, bombning og anden beskydning. Amerikanerne leverede de nyeste modeller af Sidewinder-missilet til briterne; disse, og en analyse af Mirage-flyenes kamptaktik, gjorde udslaget.

Iran-Irak-krigen
Under Iran-Irak-krigen i 1980–1988 (også kaldet den første golfkrig) blev der udkæmpet mange dogfights mellem den Islamiske Republik Irans Luftvåben (IRIAF) og Saddam Husseins Irakiske luftvåben (IQAF). Først i krigen havde IRIAF overmagten, men henimod slutningen af krigen havde iranerne mistet fordelen på grund af manglende reservedele til deres vestlige fly og forældet udstyr, mens irakerne introducerede nyt fransk og sovjetisk udstyr i deres luftvåben.

De eneste bekræftede dogfights mellem helikoptere i flyvningens historie skete under Iran-Irak-krigen. Den Iranske Hærs AH-1J International 'Cobra'-helikoptere (som regel udgaven udrustet med TOW-missiler) ville gå i kamp med irakiske Mil Mi-24 'Hind'-kamphelikoptere. Hinds er stærkere og hurtigere, mens Cobraerne er mere manøvredygtige. Resultatet af skærmydslerne er omdiskuteret. Der var undertiden endog engagementer mellem iranske Cobraer og irakiske fastvingefly. AH-1J scorede tre bekræftede nedskydninger af MiG-21, hævdede en Su-20 nedskudt, og delte en nedskydning af en MiG-23 — alle ved hjælp af deres 20 mm Gatling-type kanon.

Golfkrigen
Under Golfkrigen 1990–91 viste dogfights sig endnu engang nyttig, da Koalitionens flystyrker mødte det irakiske luftvåben, som på daværende tidspunkt var verdens femtestørste. Allerede på andendagen af krigen lykkedes det Koalitionen at opnå luftoverlegenhed. Et stort antal dogfights opstod under den korte konflikt, og ofte involverede de et stort antal fly. Ved slutningen af januar 1991, blev udtrykket "furball" ("hårbolle", noget som katte kaster op: slimet, ulækkert og totalt sammenfiltret) et populært ord til at beskrive den hektiske situation i mange dogfights, som skete samtidigt i et relativt lille luftrum. Ved krigens slutning hævdede USAF at have nedskudt 39 irakiske fly i luftkampe, imod tabet af en enkelt F/A-18 og en drone. Af de 39 sejre blev 36 vundet af F-15 Eagle-jagere.

Krigene i Jugoslavien
I løbet af Balkankonflikten, under Kosovokrigen i 1999, blev fem MiG-29 fra Jugoslaviens luftvåben skudt ned under dogfights med NATO-fly. Den første blev skudt ned af en hollandsk F-16AM Falcon, og yderligere to blev skudt ned samme nat af F-15-jagere fra USA. Dagen efter blev endnu to MiG-29 skudt ned, henholdsvis af en F-16 og en F-15.

Se også
 Luftkrig
 Slaget om England

Referencer

Yderligere materiale

 Hobson, Chris. Vietnam Air Losses, United states Air Force, Navy and Marine Corps Fixed-Wing Aircraft Losses in Southeast Asia 1961-1973. 2001, Midland Publishing. .
 McCarthy, Donald J. MiG Killers, A Chronology of U.S. Air Victories in Vietnam 1965-1973. 2009, Specialty Press. .
 Michel III, Marshall L. Clashes, Aircombat Over North Vietnam 1965-1973. 1997, Naval Institute Press. .

Kampfly
Luftkrig

Dogfight


Hexanchus griseus;  altı solungaçlı köpek balığı, boz camgöz gibi de adlandırılabilir. Boyları 5 metre kadardır. 8 metre olanlarına da rastlanılmıştır. Baş kısadır. Burun kısa ve geniştir ve gözlerde başa göre küçüktür. Sırt koyu kahve rengi ya da koyu gri ve karın kısmı kirli beyazdır. Yandan bakılınca pektoral yüzgecinin hemen sol üstünde sağlı sollu 6 çift solungaç yarıklarının bulunması bu türün en önemli özelliğidir. Bu özelliğinden dolayı Hexanchidae familyasına dahildir. Üstte 4 altta 6 sıra kesici (canine) dişlere sahiptir. Gövdeleri mekik biçimindedir hidrodinamiktir ve bu sayede iyi yüzücülerdir.Bu özelliği sayesinde sınıflandırmada pleurotremata ordosunda yer alır. Gözün arka tarafında ilk solungaç yarığının körelmesiyle oluşan spirakulum denilen küçük bir delik vardır ve bu delik oksijen difüzyonuna yardımcı olur. Kuyruğu heteroserk yapıdadır bu özelliği kuruğun üst lobunun alt lobundan uzun olması anlamına gelir. Yaşayan köpek balıklarının en ilkelidir ve jura devrinden kalma fosillerle birçok benzerlik sergilerler. Genellikle balıklar, kalamar crustacea ve bazı balıklar ile beslenirler. İnsanlar için henüz tehlikeli olabildiğine dair bir kayıt bulunamamıştır. Ovovivipar üreme gösterirler, bir üreme sezonunda 20-50 arası embriyo meydana getirebilirler. Yavrularının boyları 60–70 cm'dir. Gençleri kıyıya yakın ergin olanları derinlerdedir. Gündüzleri deniz tabanında dinlenip geceleri avlanırlar. Bentopelajik ya da mezopelajiktirler, 70-2000 metre arası derinliklerde dağılım gösterirler. Geceleri yüzeyde de bulunurlar (epipelajik). Eti insanlar için zehirlidir. Türkiye sularında ve atlas okyanusunda mevcuttur.Türkiye'de Karadeniz, Marmara denizi, Ege ve Akdeniz'de sıkça rastlanır.Troll İle avlanması sonucu derinde yaşayan bu köpekbalığı türü avlanmaktadır.

Dış bağlantılar

 Information on H. griseus  from ReefQuest Center for Shark Research
 YouTube video (1:17)   - 18' specimen filmed at 1000 m in Molokai, HI.
 YouTube Video 1:37 - Cape Eleuthera Institute
 BBC Video 1:54   multiple specimens feeding at 750 m

Kaynakça

Hexanchiformes

Hexanchus griseus


La iglesia de Santa Maria Forisportam (Chiesa di Santa Maria Forisportam en italiano) o la iglesia de Santa Maria Blanca (Chiesa di Santa Maria Bianca en italiano) es una iglesia católica de la ciudad de Lucca (Toscana, Italia central), que se encuentra en Plaza Santa Maria Blanca (Piazza Santa Maria Bianca en italiano).

Decoración

Exterior
La iglesia consta de tres naves con crucero y ábside y fue terminada en el . En la fachada hay tres portales en el que aparecen los dinteles decorativos de gusto clásico. En la fachada y el ábside, la primera fila se divide en arcos ciegos, con pilastras en los laterales y en los brazos del crucero, a imitación evidente de Pisa. Una galería en arquitrabe completa el ábside.

Interior
En el interior hoy en día se observan todavía columnas con capiteles medievales. A lo largo de los siglos sufrió cambios sustanciales, en especial durante el , cuando se realizaron nuevas obras, entre ellos dos de Guercino: una Santa Lucía y una Asunción.

Dentro de la iglesia existe un reloj de sol de tipo "cuarto oscuro", ya que a partir de un agujero ubicado en lo alto de la pared oriental, a través del cual se observa el haz de luz en el piso, el cual cuando se encuentra con la línea de hora significa que el Sol alcanza su altura máxima, lo que indica el mediodía verdadero local.

Etimología

El nombre de la Iglesia de Santa María Forisportam se relaciona con las palabras Foris Portam ("fuera de la puerta" en latín) ya que, en comparación con los muros de la ciudad más antigua de la de la época romana, esta iglesia se encontraba fuera de la ciudad. La puerta de la muralla de la ciudad a la que se refiere es la Puerta San Gervasio (Porta San Gervasio en italiano), que abrió las puertas a lo largo del lado oriental de la muralla que corresponde a la Via Rosa (Via della Rosa) y la vía Ángel de la guarda (Via dell'angelo custode).

Galería de imágenes

Enlaces externos
 http://web.rete.toscana.it/Fede/luogo.jsp?identificativo=2835&lingua=italiano
 https://web.archive.org/web/20160305082815/http://forisportam.altervista.org/ El sitio de la Iglesia de Santa Maria Forisportam

Iglesia de Santa Maria Forisportam

Maria Forisportam
Forisportam

Iglesia de Santa María Forisportam


Chad was divided into 14 prefectures from 1960, the year of independence, to 1999, when the country was divided in 28 departments. A further reorganisation in 2002 divided the country into the current 18 regions.

NB : Alphabetic order

Subdivisions of Chad
Chad, Prefectures
Prefectures

Prefectures of Chad


2. division i ishockey 1976-77 var turneringen på niveau 2 i dansk ishockey i sæsonen 1976-77. Det var den 17. sæson af 2. division i ishockey og den havde deltagelse af seks hold, der spillede en firedobbeltturnering alle-mod-alle, hvilket gav 20 kampe til hvert hold. Holdene spillede om to pladser i kvalifikationsspillet om oprykning til 1. division.

Turneringen blev vundet af Frederikshavn IK, der dermed vandt 2. division for anden sæson i træk og tredje gang i alt, og som sammen med IK Aalborg gik videre til kvalifikationsspillet om oprykning til 1. division, hvor de to hold sammen med de fire lavest placerede hold fra grundspillet i 1. division spillede om de sidste to ledige pladser i 1. division i den efterfølgende sæson. I kvalifikationsspillet formåede ingen af de to hold imidlertid at spille sig til oprykning til 1. division.

Resultater og stillinger

De seks deltagende hold spillede en firedobbeltturnering alle-mod-alle, hvilket gav 20 kampe til hvert hold. De to bedst placerede hold, Frederikshavn IK og IK Aalborg, gik videre til kvalifikationsspillet om oprykning til 1. division.

Se også
 1. division i ishockey 1976-77

Kilder / eksterne henvisninger
 HVEM HVAD HVOR 1978

Noter

1976-77
Ishockey i 1976
Ishockey i 1977

2. division i ishockey 1976-77


Zemljopisni položaj jest identifikacija određenog mjesta na planetu različitim alatima kao što su karte, kompasi, koordinate ili geolokacijski sustavi.

Trenutačno je pristup zemljopisnom položaju od vitalne važnosti u tehnološkom području jer omogućuje identifikaciju određene točke na Zemlji u stvarnom vremenu i pronalazak mjesta gdje je osoba, životinja ili stvar.

Također je pridonijelo izradi alata koji olakšavaju kretanje pojedinaca i grupa poput digitalnih karata, aplikacija za poznavanje stanja u prometu ili javnih cesta itd.

Vrste
Postoje tri vrste zemljopisnog položaja: apsolutni, relativni ili lokalni, a može ovisiti i o postojanju referentne točke.

Apsolutni
Apsolutni položaj dobiva se upotrebom geografskih koordinata (zemljopisne širine i dužine), koje omogućuju preciznije mjesto bez potrebe za referentnom točkom.

Primjer apsolutnog zemljopisnog položaja su podaci koje pružaju geolokacijske aplikacije poput Google Maps korištenjem određenih podataka.

GPS (Global Positioning System) još je jedan primjer apsolutnih alata za određivanje geografskog mjesta. To je lokacijski sustav koji je Ministarstvo obrane SAD-a razvilo 1973. godine, a upotrebljava podatke u stvarnom vremenu koje pruža mreža satelita koji orbitiraju oko Zemlje.

GPS se odlikuje preciznošću jer može prepoznati položaj predmeta ili ljudi bilo gdje u svijetu s razlikom od nekoliko centimetara.

Relativni
Relativni zemljopisni položaj definiran je drugom točkom bez nužnog odnosa između dviju lokacija. Kad tko, primjerice, kaže da je grad nekoliko sati od drugog ili da je udaljenost između njih određeni broj kilometara, on upotrebljava relativnu lokaciju.

Lokalni

Lokalitet, naselje ili naseljeno mjesto vjerojatno će imati dobro definirano ime, ali granica koja nije dobro definirana ovisi o kontekstu. London, primjerice, ima zakonsku granicu, ali je malo vjerojatno da će se to u potpunosti podudarati s općom upotrebom. Područje unutar grada, kao što je Covent Garden u Londonu, također često uzrokuje nejasnoće o svojem opsegu. U geografiji se lokacija smatra preciznijom od mjesta.

Uporaba koordinata
Geografske koordinate sustav su koji omogućava preciznu identifikaciju neke točke na Zemlji križanjem podataka zemljopisne širine i dužine navedenog mjesta.

Geografske koordinate mogu se izraziti abecedno, numerički ili alfanumerički (kombinacija slova i brojeva), a sastoje se od stupnjeva, minuta i sekundi. Ovaj sustav čine dvije varijable: dužina i širina.

Dužina

Zemljopisna dužina jest kut između Griničkog meridijana (poznatog i kao referentni meridijan ili nulti meridijan) i meridijana koji prolazi kroz točku na Zemljinoj površini koju se želi locirati.

Zemljopisnom širinom i dužinom prepoznaje se vodoravni položaj zemljopisne točke. Primjerice, koordinate Mexico Citya glase: širina: 19,4978, dužina: -99,1269, 19 ° 29 ′ 52 ″ sjever, 99 ° 7 ′ 37 ″ zapad.

Širina

Latituda se odnosi na kut smješten između ekvatorijalne ravnine i crte koja prelazi tu točku. Ovisno o lokaciji, zemljopisna širina može biti sjeverna ili južna.
Navigacija
Kartografija

Zemljopisni položaj


In computer science, program synthesis is the task to construct a program that provably satisfies a given high-level formal specification. In contrast to program verification, the program is to be constructed rather than given; however, both fields make use of formal proof techniques, and both comprise approaches of different degrees of automatization. In contrast to automatic programming techniques, specifications in program synthesis are usually non-algorithmic statements in an appropriate logical calculus.

Origin
During the Summer Institute of Symbolic Logic at Cornell University in 1957, Alonzo Church defined the problem to synthesize a circuit from mathematical requirements. Even though the work only refers to circuits and not programs, the work is considered to be one of the earliest descriptions of program synthesis and some researchers refer to program synthesis as "Church's Problem". In the 1960s, a similar idea for an "automatic programmer" was explored by researchers in artificial intelligence.

Since then, various research communities considered the problem of program synthesis. Notable works include the 1969 automata-theoretic approach by Büchi and Landweber, and the works by Manna and Waldinger (c. 1980). The development of modern high-level programming languages can also be understood as a form of program synthesis.

21st century developments

The early 21st century has seen a surge of practical interest in the idea of program synthesis in the formal verification community and related fields. Armando Solar-Lezama showed that it is possible to encode program synthesis problems in Boolean logic and use algorithms for the Boolean satisfiability problem to automatically find programs. In 2013, a unified framework for program synthesis problems was proposed by researchers at UPenn, UC Berkeley, and MIT. Since 2014 there has been a yearly program synthesis competition comparing the different algorithms for program synthesis in a competitive event, the Syntax-Guided Synthesis Competition or SyGuS-Comp. Still, the available algorithms are only able to synthesize small programs.

The framework of Manna and Waldinger

The framework of Manna and Waldinger, published in 1980, starts from a user-given first-order specification formula. For that formula, a proof is constructed, thereby also synthesizing a functional program from unifying substitutions.

The framework is presented in a table layout, the columns containing:
 A line number ("Nr") for reference purposes
 Formulas that already have been established, including axioms and preconditions, ("Assertions")
 Formulas still to be proven, including postconditions, ("Goals"),
 Terms denoting a valid output value ("Program")
 A justification for the current line ("Origin")
Initially, background knowledge, pre-conditions, and post-conditions are entered into the table. After that, appropriate proof rules are applied manually. The framework has been designed to enhance human readability of intermediate formulas: contrary to classical resolution, it does not require clausal normal form, but allows one to reason with formulas of arbitrary structure and containing any junctors ("non-clausal resolution"). The proof is complete when  has been derived in the Goals column, or, equivalently,  in the Assertions column. Programs obtained by this approach are guaranteed to satisfy the specification formula started from; in this sense they are correct by construction. Only a minimalist, yet Turing-complete, purely functional programming language, consisting of conditional, recursion, and arithmetic and other operators is supported.
Case studies performed within this framework synthesized algorithms to compute e.g. division, remainder, square root, term unification, answers to relational database queries and several sorting algorithms.

Proof rules
Proof rules include:
Non-clausal resolution (see table).
For example, line 55 is obtained by resolving Assertion formulas  from 51 and  from 52 which both share some common subformula . The resolvent is formed as the disjunction of , with  replaced by , and , with  replaced by . This resolvent logically follows from the conjunction of  and . More generally,  and  need to have only two unifiable subformulas  and , respectively; their resolvent is then formed from  and  as before, where  is the most general unifier of  and . This rule generalizes resolution of clauses.
Program terms of parent formulas are combined as shown in line 58 to form the output of the resolvent. In the general case,  is applied to the latter also. Since the subformula  appears in the output, care must be taken to resolve only on subformulas corresponding to computable properties.
Logical transformations.
For example,  can be transformed to ) in Assertions as well as in Goals, since both are equivalent.
Splitting of conjunctive assertions and of disjunctive goals.
An example is shown in lines 11 to 13 of the toy example below.
Structural induction.
This rule allows for synthesis of recursive functions. For a given pre- and postcondition "Given  such that , find  such that ", and an appropriate user-given well-ordering  of the domain of , it is always sound to add an Assertion "". Resolving with this assertion can introduce a recursive call to  in the Program term.
An example is given in Manna, Waldinger (1980), p.108-111, where an algorithm to compute quotient and remainder of two given integers is synthesized, using the well-order  defined by  (p.110).

Murray has shown these rules to be complete for first-order logic.
In 1986, Manna and Waldinger added generalized E-resolution and paramodulation rules to handle also equality; later, these rules turned out to be incomplete (but nevertheless sound).

Example

As a toy example, a functional program to compute the maximum  of two numbers  and  can be derived as follows.

Starting from the requirement description "The maximum is larger than or equal to any given number, and is one of the given numbers", the first-order formula  is obtained as its formal translation. This formula is to be proved. By reverse Skolemization, the specification in line 10 is obtained, an upper- and lower-case letter denoting a variable and a Skolem constant, respectively.

After applying a transformation rule for the distributive law in line 11, the proof goal is a disjunction, and hence can be split into two cases, viz. lines 12 and 13.

Turning to the first case, resolving line 12 with the axiom in line 1 leads to instantiation of the program variable  in line 14. Intuitively, the last conjunct of line 12 prescribes the value that  must take in this case. Formally, the non-clausal resolution rule shown in line 57 above is applied to lines 12 and 1, with
  being the common instance  of  and , obtained by syntactically unifying the latter formulas,
  being , obtained from instantiated line 1 (appropriately padded to make the context  around  visible), and
  being , obtained from instantiated line 12,
yielding
,
which simplifies to .

In a similar way, line 14 yields line 15 and then line 16 by resolution. Also, the second case,  in line 13, is handled similarly, yielding eventually line 18.

In a last step, both cases (i.e. lines 16 and 18) are joined, using the resolution rule from line 58; to make that rule applicable, the preparatory step 15→16 was needed. Intuitively, line 18 could be read as "in case , the output  is valid (with respect to the original specification), while line 15 says "in case , the output  is valid; the step 15→16 established that both cases 16 and 18 are complementary. Since both line 16 and 18 comes with a program term, a conditional expression results in the program column. Since the goal formula  has been derived, the proof is done, and the program column of the "" line contains the program.

See also
 Inductive programming
 Metaprogramming
 Program derivation
 Natural language programming
 Reactive synthesis

Notes

References

Programming paradigms

Program synthesis


(113214) Vinkó, denumire internațională (113214) Vinko, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
113214 Vinkó este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Piszkesteto de Krisztián Sárneczky. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,02 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 10,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 113001-114000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

113214 Vinkó


La saison 2021 du championnat de Sainte-Lucie de football est la quarante-troisième édition de la SLFA First Division, le championnat de première division de Sainte-Lucie.

Après l'abandon de la édition 2020 en raison de la pandémie de Covid-19, le Platinum FC, toujours tenant du titre, fait face aux huit meilleures équipes de Sainte-Lucie. Le club remporte un troisième championnat consécutif et se qualifie pour le Caribbean Club Shield 2022 à la suite d'une saison parfaite conclue par huit victoires en autant de rencontres.

Les équipes participantes

Légende des couleurs

Compétition

Classement
Les neuf équipes s'affrontent une seule fois.

Le barème de points servant à établir le classement se décompose ainsi :
 Victoire : 3 points
 Match nul : 1 point
 Défaite : 0 point

|valign=top align=left width=35%|

|}

Résultats

Statistiques

Buteurs

Bilan de la saison

Références

Voir aussi

Lien interne
 Championnat de Sainte-Lucie de football

Lien externe
  Page complète sur la saison sur RSSSF

2021
Sainte-Lucie
2021 à Sainte-Lucie

Championnat de Sainte-Lucie de football 2021


Cette page concerne les évènements survenus en 1960 en Israël  :

Évènement
 février-mars : , confrontation entre Israël et la République arabe unie.
 mai : Enlèvement d'Adolf Eichmann, en Argentine, par le Mossad.
  : Résolution 138 du Conseil de sécurité des Nations unies

Sport

 Participation d' de Rome.

Culture
  :
 Sortie de film :

Création

 Ein Hatzeva

 , club de football.
 , club de handball.

Naissance
 , militaire.
 Isaac Herzog, président.
 , acteur.
 , journaliste.

Décès
 , enseignant.
 Ya'akov Cahan, poète.
 , magistrat.
 , personnalité politique.
 , rabbin.
 , rabbin.

Notes et références

Voir aussi

1960 en Israël


Sam Mendes (d. 1 Ağustos 1965, Reading), İngiliz sinema ve tiyatro yönetmeni.

Portekizli bir Protestan baba ve İngiliz Yahudi bir annenin oğlu olarak Reading'de doğdu. Cambridge Üniversitesi'nde eğitim gördü. İngiltere'de tiyatro yönetmeni olarak, özellikle ünlü müzikal Cabaret'i yöneterek, ün kazandı.

1999 yılında ilk sinema filmi olan American Beauty isimli filmi çekti. Bu film o sene en çok konuşulan ve en çok ödül alan filmlerden oldu. Sam Mendes, bu filmle Oscar ve Altın Küre başta olmak üzere pek çok festivalde en iyi yönetmen ödülü aldı.

Filmleri

Dış bağlantılar
 IMDB Sayfası

1965 doğumlular
İngiliz film yönetmenleri
İngiliz tiyatro yönetmenleri
En İyi Yönetmen Akademi Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
Laurence Olivier Ödülü sahipleri
Tony Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Altın Küre Ödülü sahipleri
Çevrimiçi Sinema Eleştirmenleri Topluluğu En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Los Angeles Sinema Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
BAFTA En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
BAFTA Ödülü sahipleri
Altın Küre Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Chicago Sinema Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
BAFTA Los Angeles Britanya Ödülleri sahipleri

Sam Mendes


Kamen iz Sconea (eng. Stone of Scone; škot. gael.  An Lia Fàil; škot. Stane o Scuin), poznati i kao Kamen sudbine (eng. Stone of Destiny), a u Engleskoj i kao Krunidbeni kamen (eng. Coronation Stone), kameni blok od crvenog pješčenjaka, koji se stoljećima koristio pri krunidbi škotskih kraljeva, da bi 1296. godine otuđio engleski kralj Eduard I. Dugonogi i odnio u London te ga smjestio u Westminsterskoj opatiji, zajedno s ostalim škotskim insignijama. Godine 1307. ugrađen je ispod Krunidbene stolice kralja Eduarda, čime je simbolički prikazana podložnost Škotske engleskoj kruni.

Godine 1950. ukrali su ga škotski nacionalisti i vratili ga u Škotsku. Četiri mjeseca kasnije je pronađen i vraćen u London. Godine 1996. odlučeno je da se Kamen iz Sconea vrati u Škotsku i danas se čuva u Edinburškom dvorcu.

Dimenzije su mu 66x41x28 cm, težak je 152 kg, a jedina dekoracija mu je križ.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Kamen iz Sconea - Britannica Online
 Kamen sudbine - edinburghcastle.scot

Povijest Škotske
Monarhija
Arheološki artefakti u Ujedinjenom Kraljevstvu

Kamen iz Sconea


An Alocasia cucullata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni João de Loureiro, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Don jr. An Alocasia cucullata in nahilalakip ha genus nga Alocasia, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Alocasia

Alocasia cucullata


Roland Kopp (* 12. Januar 1965) ist ein ehemaliger deutscher Fußballspieler.

Werdegang
Der Mittelfeldspieler begann seine Karriere beim TuS Leopoldshöhe. Über den TBV Lemgo wechselte er 1988 zu Arminia Bielefeld, wo er bis 1991 spielte. Nach seiner ersten Zeit bei der Arminia spielt Kopp noch für den TuS Paderborn-Neuhaus, den FC Baden, den FC Gütersloh und die SpVgg Fichte Bielefeld, ehe er 1993 zur Arminia zurückkehrte. Mit den Bielefeldern stieg er 1995 in die 2. Bundesliga und ein Jahr später in die Bundesliga auf. Für die Arminia lief er nur einmal in der 2. Bundesliga auf und erzielte ein Tor. Insgesamt absolvierte Kopp für die Arminia 97 Spiele und traf fünfmal. Heute ist Roland Kopp als Spielerberater tätig. Weiterhin ist er der Betreiber des "Soccerdomes" in Detmold.

Einzelnachweise

Weblinks

Fußballspieler (FC Baden)
Fußballspieler (Arminia Bielefeld)
Fußballspieler (SpVgg Fichte Bielefeld)
Fußballspieler (FC Gütersloh, 1978)
Fußballspieler (TBV Lemgo)
Fußballspieler (SC Paderborn 07)
Deutscher
Mann
Geboren 1965

Roland Kopp


Mark Burke (født 12. februar 1969) er en tidligere engelsk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England

Mark Burke


Le principe de puissance maximum ou principe de Lotka a été proposé comme le 4eme principe  principe énergétique dans un système ouvert en thermodynamique, où la cellule vivante en est un bon exemple. D'après Howard T. Odum,  "Le principe de puissance maximale peut être énoncé : Pendant l'auto-organisation, les conceptions de système se développent et prévalent qui maximisent la consommation d'énergie, la transformation d'énergie, et les utilisations qui renforcent la production et l'efficacité"

Historique
Chen a trouvé l'origine de la déclaration de puissance maximale comme principe formel dans une proposition provisoire d'Alfred J. Lotka. La déclaration de Lotka a cherché à expliquer la notion darwinienne d'évolution en référence à un principe physique. Le travail de Lotka a ensuite été développé par l'écologiste des systèmes Howard T. Odum en collaboration avec l'ingénieur chimique Richard C. Pinkerton, et plus tard avancé par l'ingénieur Myron Tribus.

Bien que le travail de Lotka peut avoir été une première tentative de formaliser la pensée évolutionnaire en termes mathématiques, il a suivi des observations similaires faites par Leibniz et  Volterra et Ludwig Boltzmann, par exemple, tout au long de l'histoire parfois controversée de la philosophie naturelle. Dans la littérature contemporaine, il est le plus souvent associé à l'œuvre de Howard T. Odum.

L'importance de l'approche d'Odum a reçu un plus grand soutien dans les années 1970, au milieu des périodes de crise pétrolière, où, comme Gilliland. On a observé un besoin émergent d'une nouvelle méthode d'analyse de l'importance et de la valeur des ressources énergétiques pour la production économique et environnementale. Un champ connu sous le nom d'analyse énergétique, lui-même associé à l'énergie nette et au TRE, est apparu pour répondre à ce besoin analytique. Toutefois, dans l'analyse de l'énergie, des difficultés théoriques et pratiques insolubles sont apparues lors de l'utilisation de l'unité d'énergie pour comprendre a) la conversion entre types de combustibles concentrés (ou types d'énergie), b) la contribution du travail et c) la contribution de l'environnement.

Références

Bibliographie
 T.T. Cai, C.L. Montague and J.S. Davis (2006) 'The maximum power principle: An empirical investigation', Ecological Modelling, Volume 190, Issues 3–4, Pages 317–335
 G.Q. Chen (2006) 'Scarcity of exergy and ecological evaluation based on embodied exergy', Communications in Nonlinear Science and Numerical Simulation, Volume 11, Issue 4, July, Pages 531–552.
 R.Costanza, J.H.Cumberland, H.E.Daly, R.Goodland and R.B.Norgaard (1997) An Introduction to Ecological Economics, CRC Press – St. Lucie Press, First Edition.
 F.L.Curzon and B.Ahlborn (1975) 'Efficiency of a Carnot engine at maximum power output', Am J Phys, 43, pp. 22–24.
 C.Giannantoni (2002) The Maximum Em-Power Principle as the basis for Thermodynamics of Quality, Servizi Grafici Editoriali, Padova.
 C.Giannantoni (2006) Mathematics for generative processes: Living and non-living systems, Journal of Computational and Applied Mathematics, Volume 189, Issue 1–2, Pages 324–340.
 .
 C.A.S.Hall (1995) Maximum Power: The ideas and applications of H.T.Odum, Colorado University Press.
 C.A.S.Hall (2004) 'The continuing importance of maximum power', Ecological Modelling, Volume 178, Issue 1–2, 15, Pages 107–113
 H.W. Jackson (1959) Introduction to Electronic Circuits, Prentice–Hall.
 S.E.Jorgensen, M.T.Brown, H.T.Odum (2004) 'Energy hierarchy and transformity in the universe', Ecological Modelling, 178, pp. 17–28
 A.L.Lehninger (1973) Bioenergetics, W.A. Benjamin inc.
 A.J.Lotka (1922a) 'Contribution to the energetics of evolution' [PDF]. Proc Natl Acad Sci, 8: pp. 147–51.
 A.J.Lotka (1922b) 'Natural selection as a physical principle' [PDF]. Proc Natl Acad Sci, 8, pp 151–4.
 H.T.Odum (1963) 'Limits of remote ecosystems containing man', The American Biology Teacher, Volume 25, No. 6, pp. 429–443.
 H.T.Odum (1970) Energy Values of Water Sources. in 19th Southern Water Resources and Pollution Control Conference.
 H.T.Odum (1978) 'Energy Quality and the Environment', in M.W.Gilliland ed. (1978) Energy Analysis: A New Public Policy Tool, AAA Selected Symposia Series, Westview Press, Boulder, Colorado.
 H.T.Odum (1994) Ecological and General Systems: An Introduction to Systems Ecology, Colorado University Press.
 H.T.Odum (1995) 'Self-Organization and Maximum Empower', in C.A.S.Hall (ed.) Maximum Power: The Ideas and Applications of H.T.Odum, Colorado University Press, Colorado.
 H.T.Odum and R.C.Pinkerton (1955) 'Time's speed regulator: The optimum efficiency for maximum output in physical and biological systems ', Am. Sci., 43 pp. 331–343.
 H.T.Odum and M.T.Brown (2007) Environment, Power and Society for the Twenty-First Century: The Hierarchy of Energy, Columbia University Press.
 M.Tribus (1961) § 16.11 'Generalized Treatment of Linear Systems Used for Power Production', Thermostatics and Thermodynamics, Van Nostrand, University Series in Basic Engineering, p. 619.
 Novikov I. I., (1958). The efficiency of atomic power stations. J. Nuclear Energy II, Vol. 7, pp. 125–128; translated from Atomnaya Energia, Vol. 3, (1957), No. 11, p. 409
 El-Wakil, M. M. (1962) Nuclear Power Engineering, McGraw-Hill, New York, pp. 162–165.
 Curzon F. L., Ahlborn B., (1975) Efficiency of a Carnot engine at maximum power, American Journal of Physics, Vol. 43, pp. 22–24.
 Gyftopoulos E. P., (2002). On the Curzon-Ahlborn efficiency and its lack of connection to power producing processes, Energy Conversion and Management, Vol. 43, pp. 609–615.

Thermodynamique
Principe de la thermodynamique

Principe de puissance maximum


Weekends (Eigenschreibweise: WEEKENDS!!!) ist ein Lied des US-amerikanischen Dubstep-Produzenten Skrillex gemeinsam mit der Rapperin Sirah.

Entstehung
Das von Moore und Sirah selbst geschriebene Lied erschien erstmals am 7. Juni 2010 als Teil der Skrillex-EP My Name Is Skrillex. Am 8. November 2010 erschien es als Download-Single durch Atlantic Records und Big Beat Records.

Charts und Chartplatzierungen
Weekends stieg am 2. März 2012 auf Rang 100 der deutschen Singlecharts ein und platzierte sich eine Woche in den Charts. Das Lied avancierte für beide Interpreten zum ersten Charthit in Deutschland. Darüber hinaus erreichte die Single Rang 93 der kanadischen Charts.

Weblinks

Einzelnachweise

Lied 2010
Dubstep-Song
Skrillex-Lied
Lied von Skrillex

Weekends (Skrillex-Lied)


est une série télévisée américaine de sitcom en cent quatre-vingt-quatre épisodes de 24 minutes, diffusés entre le  et le  sur CBS.

Synopsis

Fiche technique

 Titre original :
 Réalisation : Dick Martin, Will Mackenzie, Peter Baldwin, Michael Lessac, David Steinberg, John Tracy, Lee Shallat Chemel, Ellen Gittelsohn, John Pasquin, Jim Drake, Rod Daniel, David Mirkin, Burt Brinckerhoff, John Rich, Michael Zinberg, Richard Sakai, Arlene Sanford et Peter Scolari
 Scénario : Barry Kemp, Sheldon Bull, Norm Gunzenhauser, David Tyron King, Tom Seeley, Nell Scovell, Tom Anderson, Billy Van Zandt, David Mirkin, Barbara Hall, Bob Bendetson, Jeff Lewis, Neal Marlens, Jesse Levine, David Silverman et Heather Stewart-Whyte
 Photographie : George LaFountaine, Wayne Kennan et Robert F. Liu
 Musique : Henry Mancini, Tim Truman, Nelson Riddle, Terry Woodson, Dan Foliart et Howard Pearl
 Casting : Molly Lopata, Andrea Cohen, Stanley Carr, Eugene Blythe et Jacklyn Briskey
 Montage : Mike Wilcox, Tim Clark et Marco Zappia
 Décors : Bruce Kay, Charles E. Tycer, Fred S. Winston et Warren Welch
 Production : Stephen C. Grossman, Arnie Kogen, Sheldon Bull, Barton Dean, Richard Rosenstock et Roy Teicher
 Producteur délégué : Douglas Wyman, David Mirkin, Dan Wilcox, Mark Egan, Mark Solomon et Barry Kemp
 Producteur superviseur : Bob Bendetson
 Producteur consultant : Matt Dinsmore et Stu Kreisman
 Producteur associé : Jay Kleckner et Michael R. Cannata
 Producteur superviseur : Shelley Zellman
 Coproducteur : Michael Loman et Chris Cluess
 Sociétés de production : MTM Enterprises
 Société de distribution : 20th Television
 Chaîne d'origine : CBS
 Pays d'origine :
 Langue originale : anglais
 Genre : Sitcom
 Durée : 24 minutes

Distribution

Acteurs principaux
 Bob Newhart : Dick Loudon
 Mary Frann : Joanna Loudon
 Tom Poston : George Utley
 Jennifer Holmes : Leslie Vanderkellen
 Steven Kampmann : Kirk Devane
 William Sanderson : Larry
 Tony Papenfuss : Darryl
 John Voldstad : Darryl
 Julia Duffy : Stephanie Vanderkellen
 Peter Scolari : Michael Harris

Acteurs récurrents et invités

Épisodes

Saison 1

Saison 2

Saison 3

Saison 4

Saison 5

Saison 6

Saison 7

Saison 8

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 1982
Série télévisée disparue en 1990
Série télévisée de CBS
Série télévisée se déroulant dans le Vermont
Série télévisée sur la télévision

Newhart (série télévisée)


Accidentul feroviar de la Bucerdea a avut loc pe 7 octombrie 1968 pe linia Teiuș-Blaj, unde s-au ciocnit două trenuri, având drept consecință 22 de morți, 72 de răniți grav și pagube estimate la 11 milioane de lei. În urma accidentului a fost desființată halta Bucerdea, aflată până atunci pe calea ferată Teiuș–Brașov, între stațiile Cistei și Crăciunel.

A fost al doilea accident feroviar ca număr de victime după catastrofa feroviară de la Ciurea din 1917.

Regimul comunist a instrumentalizat propagandistic procesul principalilor vinovați.

Desfășurarea evenimentelor
Din cauza unor lucrări de reabilitare, pe acel tronson se circula pe un singur fir, astfel că, în dimineața acelei zile, trenul personal 3340 (care venea de la Teiuș către Blaj) se afla în halta Bucerdea pe o linie secundară, pentru a permite trecerea din sens opus a acceleratului 303 pe linia directă. Impiegatul Teodor Petrișor, aflat în stare de ebrietate, a omis acest lucru și a dat undă verde trenului personal, în ideea că încrucișarea cu trenul accelerat s-ar face în stația Crăciunel.

Victime
Între cele 22 de persoane care au murit în accident s-a numărat și academicianul Emil Petrovici.

Ancheta și procesul
Pe lângă impiegat, a fost găsit vinovat și acarul Alexandru Cristea. La procesul penal, desfășurat în sala de așteptare a Gării Teiuș, au asistat o mie de ceferiști, convocați de organele județene de partid. Liderii comuniști doreau să facă public modul cum sunt pedepsiți cei care "sabotează" construcția socialismului.

Impiegatul Petrișor a fost condamnat la moarte, iar acarul Cristea la 25 de ani de detenție.
Ulterior, pedeapsa impiegatului a fost comutată la închisoare pe viață, fiind eliberat după 18 ani.

Referințe

Legături externe
  Adevărul: "Procesul comunist din Gara Teiuș: cum au fost judecați ceferiștii vinovați de catastrofa feroviară din 1968"

Accidente feroviare în România
1968 în România

Accidentul feroviar de la Bucerdea


«Mentiras verdaderas» puede referirse a:

Cine
 Mentiras verdaderas (True Lies) (1994), película dirigida por James Cameron.
 Mentiras verdaderas (Lying In Wait) (2000), película dirigida por D. Shone Kirkpatrick.

Televisión
 Mentiras verdaderas (2009-), programa de televisión venezolano emitido por RCTV.
 Mentiras verdaderas (2011-), programa de televisión chileno emitido por La Red.

Mentiras verdaderas


Herrernes holdtidskørsel ved VM i landevejscykling 2017 blev afholdt søndag den 17. september og var 42,5 km lang. Det var den 33. holdtidskørsel for herrer ved VM og den 6. udgave for firmahold siden genetableringen af disciplinen i 2012. Starten var ved Ravnanger på Askøy udenfor Bergen.

Hvert hold stillede til start med 6 ryttere og man startede med 4 minutters tidsinterval.

Hold og ryttere

Danske ryttere
 Søren Kragh Andersen kørte for
 Michael Mørkøv kørte for

Resultater

Eksterne henvisninger

 Liste over deltagende hold
 Kort og rutebeskrivelse

Holdtidskørsel (herrer)

VM i landevejscykling 2017 – Holdtidskørsel (herrer)


Control Data Corporation (CDC) a fost o firmă care a produs supercomputere. CDC a fost una din principalele firme din Statele Unite, care în anii 1960 au produs calculatoare, celelalte fiind IBM, Burroughs Corporation, DEC, NCR, General Electric, Honeywell, RCA și UNIVAC. CDC a fost o firmă binecunoscută și apreciată în ramură în perioada respectivă. În anii 1960 Seymour Cray a lucrat la CDC dezvoltând o serie de mașini care au fost de departe cele mai rapide calculatoare din lume, până ce Cray a fondat Cray Research (CRI) în anii 1970. După ce în anii 1980 compania a avut pierderi, în 1988 CDC a renunțat la fabricarea calculatoarelor și a vândut părțile respective, continuarea activității lor având loc din 1992 în cadrul Control Data Systems, Inc. Ce a mai rămas din CDC a funcționat sub brandul Ceridian.

Note

Legături externe

  Control Data Corporation Records at the Charles Babbage Institute, University of Minnesota, Minneapolis; CDC records donated by Ceridian Corporation in 1991; finding guide contains historical timeline, product timeline, acquisitions list, and joint venture list.
  Oral history interview with William Norris discusses ERA years, acquisition of ERA by Remington Rand, the Univac File computer, work as head of the Univac Division, and the formation of CDC. Charles Babbage Institute, University of Minnesota, Minneapolis.
  Oral history interview with Willis K. Drake Discusses Remington-Rand, the Eckert-Mauchly Computer Company, ERA, and formation of Control Data Corporation. Charles Babbage Institute, University of Minnesota, Minneapolis.
  Organized discussion moderated by Neil R. Lincoln with eighteen Control Data Corporation (CDC) engineers on computer architecture and design.  Charles Babbage Institute, University of Minnesota, Minneapolis. Engineers include Robert Moe, Wayne Specker, Dennis Grinna, Tom Rowan, Maurice Hutson, Curt Alexander, Don Pagelkopf, Maris Bergmanis, Dolan Toth, Chuck Hawley, Larry Krueger, Mike Pavlov, Dave Resnick, Howard Krohn, Bill Bhend, Kent Steiner, Raymon Kort, and Neil R. Lincoln.  Discussion topics include CDC 1604, CDC 6600, CDC 7600, CDC 8600, CDC STAR-100 and Seymour Cray.
  Information about the spin out of Commercial Credit from Control Data by Sandy Weill
  Information about the Control Data CDC 3800 Computer —on display at the National Air and Space Museum Steven F. Udvar-Hazy Center near Washington Dulles International Airport.
  Private Collection of historical documents about CDC
  Control Data User Manuals Library @ Computing History
  Computing history describing the use of a range of CDC systems and equipment 1970-1985
  A German collection of CDC, Cray and other large computer systems, some of them in operation

Control Data Corporation