Rastresna leća, udubljena leća, konkavna leća ili divergentna leća je optička leća koja je u sredini tanja nego s ruba. Rastresna leća je tijela udubljena središta koja rasipa upadni paralelni snop svjetlosnih zraka kao da je potekao iz neke točke (žarišta) ispred leće. Rastresne leće mogu biti:
 bikonkavne,
 plankonkavne ili
 konveksno-konkavne.
Rastresne leće su važan dio naočala, dalekozora i ostalih optičkih uređaja i instrumenata.

Vrste optičkih leća
Optička leća je providno staklo omeđeno s dvjema kuglinim plohama. Takva ploha koja odjeljuje dva sredstva različitog indeksa loma, na primjer zraka i stakla, zove se dioptrijska ploha ili dioptar. Pravac koji spaja središta zakrivljenosti obiju ploha zove se optička os leće. Dakle, optička os leće je pravac koji se podudara s osi simetrije leće i prolazi kroz središte zakrivljenosti. Leća koja je u sredini deblja nego s ruba zove se ispupčena ili konveksna leća, a leća koja je u sredini tanja nego s ruba, zove se udubljena ili konkavna leća.

Ispupčena ili konveksna leća može biti bikonveksna kada su joj obje plohe ispupčene, plankonveksna kada joj je jedna strana ravna, a druga ispupčena i konkavkonveksna ako joj je jedna strana udubljena, a druga ispupčena. Udubljena ili konkavna leća može biti bikonkavna ako su joj obje plohe udubljene, plankonkavna ako joj je jedna ploha ravna, a druga udubljena, konvekskonkavna kada joj je jedna strana ispupčena, a druga udubljena.

Zraka svjetlosti koja prolazi kroz leću lomi se dvaput, to jest na prvoj i drugoj sfernoj plohi. Zraka koja ide uzduž optičke osi leće prolazi kroz leću nelomljena, jer je srednji dio leće planparalelna ploča. Pramen zraka Sunca ili bilo kojeg udaljenog izvora svjetlosti skupit će se nakon loma kroz konveksnu leću u jednoj točki iza leće koja se zove žarište ili fokus. Zbog toga se konveksna leća zove i leća sabirača. U to se možemo uvjeriti ako sabirnu leću okrenemo prema Suncu. Paralelne Sunčeve zrake sastat će se nakon loma u leći u žarištu, pa se tu može na primjer zapaliti šibica. Izlaze li zrake iz žarišta leće one će se lomiti tako da izlaze paralelno s optičkom osi.

Kod loma kroz konkavnu leću paralelne zrake se rašire na sve strane kao da dolaze iz jedne točke, žarišta. Zato se konkavna leća zove i leća rastresača. Obrnuto, zrake koje su uperene prema stražnjem žarištu konkavne leće izlaze nakon loma paralelne s optičkom osi.

Način kako leća lomi zrake svjetlosti možemo protumačiti tako da uzmemo kao da je leća sastavljena od malih prizama. Prizma lomi zrake svjetlosti prema debljem kraju. Optičko središte leće je točka koja se nalazi na osi leće, i to kod simetrične bikonveksne i bikonkavne leće u središnjoj ravnini, a kod plankonveksne i plankonkavne leće u tjemenu zakrivljene plohe. Dakle, središte leće je točka unutar leće u kojoj se nijedna zraka ne lomi. Zraka svjetlosti koja prolazi koso kroz optičko središte neće se otkloniti jer je taj dio leće planparalelna ploča. Ta se zraka zove glavna zraka.

Simetrična bikonveksna i bikonkavna leća ima dva žarišta koja leže simetrično s obzirom na optičko središte. Udaljenost f žarišta (fokusa) od optičkog središta zove se žarišna daljina. Žarišna daljina ovisi o ondeksu loma materijala, od koje je leća, i od polumjera zakrivljenosti. Što je veći indeks loma, a manji polumjer zakrivljenosti, to je manja žarišna daljina.

Važno je svojstvo konveksne leće da se pramen zraka koji izlazi iz neke točke sastaje nakon loma ponovo u jednoj točki. Pomakne li se svijetla točka po luku u drugu točku i njezina slika će se pomaknuti u drugu točku.

Tanka rastresna leća
Od predmeta crtamo zrake paralelne s optičkom osi. One će se lomiti tako kao da dolaze iz žarišta koje se nalazi na istoj strani gdje i predmet. Glavne zrake prolaze nepromijenjene kroz leću. Produžimo li zrake koje se lome unatrag, njihovo će presjecište dati s glavnim zrakama prividnu sliku predmeta koja se ne može uhvatiti na zastoru. Rastresnom lećom oko vidi prividnu, uspravnu i umanjenu sliku predmeta koja se nalazi na istoj strani gdje i predmet.

Izvori

Vanjske poveznice

Optika

Rastresna leća


اللاعب الهداف وليم دي سوزا  هو لاعب برازيلي يلعب لصالح نادي التحدي الليبي. وليم دي سوزا لاعب يملك مهارات  فنية هائلة فاستطاع ان يكون محط انظار كثير من الاندية العربية.

 أول موسم له 2006-2007 وسجل خلاله هدفين بعد أن لعب 6 مباريات
 الموسم الثاني 2007-2008 وسجل خلاله 18 هدف ليكون أفضل هداف في تاريخ نادي التحدي مناصفة مع اللاعب عبد الرزاق الجليدي الذي سجل 18 هدف في الموسم 2000-2001

المراجع

لاعبو كرة قدم برازيليون

وليم دي سوزا


Klaus Meine (Hannover, Njemačka, 25. svibnja 1948.) njemački je pjevač, najpoznatiji kao glavni vokalist njemačkog hard rock sastava Scorpions. Gitarist Rudolf Schenker i on jedini su članovi sastava koji se pojavljuju na svakom albumu sastava. Meine nalazi se na 22. mjestu ljestvice "Najbolji Heavy Metal Pjevači" iz 2006. godine.

Biografija
Meine je poznat po jedinstvenom tenor glasu, koji može pjevati sve od najviših nota do onih mirnih balada.

Meine napisao je većinu teksta za pjesme Scorpiona. Također dijeli autorstvo nekih pjesama s bivšim bubnjarom Hermanom Rarebellom, kao što je na primjer svjetski hit "Rock You Like a Hurricane". Meine je također skladao hitove "Wind of Change", "You and I", "But the Best for You", "Does Anyone Know", "A Moment in a Million Years", "Moment of Glory", "I Wanted to Cry", "Back to You", "My City, My Town", "Follow Your Heart", "Rock'n' Roll Band", "The World We Used To Know" i "Who We Are".

Godine 1981., nakon svjetske turneje, tijekom snimanja Blackout albuma, Meine je izgubio glas do granica gdje mogao ni pričati kako treba. Meina je savjetovao doktor da potraži novi zanat zbog zadobivenih problema s glasom. Ipak, Scorpionsi su ostali zajedno, te se Maine nakon dvije operacije oporavio i vratio na scenu.

Godine 1990., Meine je nastupao na "Live In Berlin" izlaganju Rogera Watersa "The Wall." Meine je bio vrhunac tijekom svog nastupa. Godine 2000., nagrađen je plaketom rodnog grada Hannovera.

Pored Scorpionsa, također je surađivao s "Bridge to Heaven", "Send Me An Angel," "Bigger than life", "Keep the World Child" i "Jerusalem of Gold", s izraelskim pjevačem Liel Koletom; u "Bis wohin reicht mein Leben" s Rilke Projekt; "Wind of Change". Također je sudjelovao u pjesmi projekta metal opere Tobiasa Sammeta "Dying For an Anglel". Također se pojavljuje i u video spotu za pjesmu.

Diskografija
Scorpions
 Lonesome Crow (1972.)
 Fly to the Rainbow (1974.)
 In Trance (1975.)
 Virgin Killer (1976.)
 Taken by Force (1977.)
 Tokyo Tapes (1978.)
 Lovedrive (1979.)
 Animal Magnetism (1980.)
 Blackout (1982.)
 Love at First Sting (1984.)
 World Wide Live (1985.)
 Savage Amusement (1988.)
 Crazy World (1990.)
 Face the Heat (1993.)
 Live Bites (1995.)
 Pure Instinct (1996.)
 Eye II Eye (1999.)
 Moment of Glory (2000.)
 Acoustica (2001.)
 Unbreakable (2004.)
 Humanity: Hour I (2007.)
 Sting in the Tail (2010.)
 Comeblack (2011.)
Return to Forever (2015.)

Izvori

Njemački pjevači heavy metala

Klaus Meine


De mange geologiske begivenheder som i tidens løb har udformet Danmarks geologi, kommer kun i ringe grad til udtryk i det nuværende danske landskab, som i langt overvejende grad er udformet i løbet af den seneste istid og den efterfølgende postglaciale tid. I landskabets lavninger og langs kysterne træffes de yngste geologiske lag, mest i form af organiske moseaflejringer og havaflejret sand fra Postglacialtiden. Højere oppe i landskabet dominerer istidslagene, mest i form af moræner afsat af gletsjere, og smeltevandssand og -grus afsat af floder som førte smeltevand bort fra gletsjerne. Under istidslagene gemmer sig ældre geologiske lag, hvis dannelse rækker mere end 1 mia år tilbage i tiden. Nogle af disse lag kan ses i råstofgrave og kystklinter, men de er mest kendt fra dybe boringer, samt fra Bornholm, hvis geologiske forhold adskiller sig markant fra resten af landet.

I Nordjylland, på det østlige Sjælland og på Lolland-Falster udgøres prækvartæroverfladen, dvs oversiden af lagene under istidslagene, af kalksten fra Sen Kridt og Danien. På Fyn og i det østlige Jylland består oversiden i stedet af lag af fedt, plastisk ler fra Palæogen, mens man i hele det centrale og sydlige Jylland finder lag af sand, ler og brunkul fra Neogen.

Jordlagene i Danmarks undergrund er gennem tiden blevet indvundet til mange forskellige formål. Smeltevandsaflejringer og grovkornede havaflejringer er i stor stil blevet brugt inden for bygge- og anlægsvirksomhed, fx til beton- og teglproduktion, foruden til opfyldning med sand og grus. Kalklagene er traditionelt benyttet som byggesten og til fremstilling af brændt kalk, til brug i kalkmørtel. Siden slutning af 1800-tallet har Danmark haft en vigtig position inden for cementfremstilling, hvortil de udbredte lag af skrivekridt er et velegnet råstof. Den plastiske ler indvindes især i Østjylland, hvor den forarbejdes til bygningsmaterialer og kattegrus. Moler indvindes i den vestlige del af Limfjorden, hvor den især forarbejdes til isoleringssten. Tidligere udgjorde de mange tørvemoser en væsentlig del af brændselsforsyningen, i første halvdel af 1900-tallet suppleret med indvinding af brunkul fra midtjyske kullejer. Siden 1970-erne er der foregået en omfattende indvinding af olie og gas fra den danske del af Nordsøen.

Udforskningens historie
Endnu i 1500-tallet herskede blandt europæerne den opfattelse, at Jorden, med sine bjerge og dale og søer og floder osv, havde været uforanderlig siden Gud skabte den på seks dage.

Niels Steensen
I løbet af 1600-tallet vågnede europæernes interesse for natur og naturvidenskab, idet man søgte at forklare forskellige naturfænomener som resultat af det guddommelige skaberværk. Et fænomen som fossiler havde man således diskuteret længe uden at kunne enes om, hvorvidt der var tale om rester af dyr eller om fossiler var dannet tilfældigt, som et af naturens luner. Den danske videnskabsmand Niels Steensen udgav i 1669 en berømt afhandling om bl.a. fossiler, og han regnes i dag for grundlæggeren af den geologiske videnskab. Steensen opstillede i sin afhandling en række geologiske lovmæssigheder, bl.a.
 jorden er opbygget af lag; de forskellige lag har forskellige aldre, så at de øverste lag er yngre end de underliggende

 de lag der nu hælder, har engang ligget vandret

 hvis et lag indeholder fossiler af havdyr eller havplanter, er det blevet aflejret i havet; indeholder laget aske eller pimpsten, er det aflejret af ild; indeholder det græsstrå eller lignende, er det aflejret af floder.

Katastrofeteorier
I 1700-tallet var man ikke længere så optaget af at forklare naturfænomenerne i forhold til religionen, men søgte i stedet at beskrive og registrere naturens sammensætning og bestanddele, gerne ved noget som kunne måles og vejes. Man begyndte med andre ord at indsamle data. Søren Abildgaard udgav i 1751 en beskrivelse af Stevns Klint, og 30 år senere en beskrivelse af Møns Klint. Han noterede sig de mange fossiler i kalkstenen ved Stevns, som han mente var en gammel havbund dannet under Syndfloden, altså en forklaring som holdt fast i det religiøse verdensbillede. Da han senere beskrev Møns Klint, som geologisk ligner Stevns Klint meget, nævnte han ikke længere Syndfloden. Han kunne se, fossilerne måtte stamme fra et tropisk hav, så han foreslog at kridtet var kommet til Danmark fra varmere egne af Jorden ved store underjordiske eksplosioner. Sådanne katastrofeprægede teorier var almindelige i 1700-tallet.

På denne tid begyndte man også at interessere sig for naturens råstoffer og ressourcer, måske delvis som følge af den økologiske krise, bl.a. forårsaget af Den lille Istid, som dansk og nordeuropæisk landbrug gennemlevede. Træ var blevet en mangelvare, og man ledte efter måder at erstatte brugen af træ med metal, og bl.a. derfor udnævntes i 1753 Andreas Birch til kongelig mineralinspektør, med den opgave at lede efter brugbare mineralforekomster i Danmark, Norge og Slesvig-Holsten. I 1765 blev Morten Thrane Brünnich ansat som Københavns Universitets første professor i naturhistorie, og han blev i 1795 efterfulgt af Gregers Wad. I 1700-tallet var det på mode blandt adelen og de velstående at samle på rariteter fra naturen, såsom konkylier og fossiler, sten og mineraler, dyr i sprit og oldsager, og minister A.G. Moltke havde samlet en af de betydeligste danske samlinger. Denne samling blev i 1810 slået sammen med universitetets naturhistoriske samling, i et nyt museum med Wad som leder, nemlig Geologisk Museum.

Katastrofeteorierne for jordlagenes dannelse fulgte groft sagt to spor, enten ved vand eller ved ild: neptunisterne mente, jordlagene var dannet ved en eller flere voldsomme oversvømmelser, i stil med Syndfloden, mens plutonisterne mere hældede til, at det var processer ved høj temperatur i Jordens indre som stod bag. Omkring 1830 begyndte den skotske geolog Charles Lyell, delvist inspireret af sin engelske forgænger James Hutton, i stedet at argumentere for, at Jordens lag var opbygget ved langsomme processer over meget lang tid, dvs millioner af år. Det var tilhængerne af denne teori, kaldet uniformitarianere, som i det lange løb fik ret, selvom der stadig af og til blandt geologer dukker katastrofeprægede teorier op.

Forchhammers tid
Efter tabet af Norge ved Kielerfreden i 1814 var man i Danmark blevet afskåret fra adgang til de norske mineralressourcer. Den danske regering nedsatte derfor en komite, med blandt andre videnskabsmanden H.C. Ørsted som medlem, som skulle kortlægge, hvorvidt man kunne finde danske erstatninger. Den unge geolog Johan Georg Forchhammer blev i 1819 sendt til Bornholm, hvor han foretog nogle af de første geologiske undersøgelser af øen. I 1829 blev Forchhammer udnævnt til professor i mineralogi og kemi ved det nyoprettede Polyteknisk Læreanstalt, i dag DTU, og noget af det første han beskæftigede sig med var kalk- og kridtklinterne på Stevns og Møn. Man interesserede sig meget for kalklagenes alder, og her mente Forchhammer, fejlagtigt skulle det vise sig, at de var palæogene. Både i Danmark og udlandet var man dog skeptisk over for denne datering, og da Charles Lyell i 1834 sammen med Forchhammer besøgte Møns Klint, kunne Lyell genkende fossiler fra engelske og franske kalklag fra Kridt-perioden, og Forchhammer blev, ifølge rygterne efter højlydte diskussioner mellem de to herrer, nødt til at give sig.

En anden af den nye professors tidlige opgaver var at finde frem til lag, hvorfra der kunne hentes vand til Københavns vandforsyning. I 1831 påbegyndte man en boring ned gennem kridtet ved Nyholm i Københavns havn, idet både Forchhammer og Ørsted regnede med, at man under kridtlagene ville træffe det såkaldte grønsandslag. Det havde man gjort i London, og her fundet rigeligt med vand. Efter 12 års borearbejde, som foregik med håndkraft, var man nået 170 m ned i skrivekridt, uden at finde grønsand. Grønsand fandt man imidlertid i 1841 ved Lellinge Å på Køge-egnen, og Nyholm-boringen blev derfor fortsat. Da man i 1848 efter 17 års borearbejde stadig ikke havde gennemboret skrivekridtet, blev boringen stoppet. Senere viste det sig, at skrivekridtet under det centrale København var over 500? m tyk, samt at grønsandslagene ved Lellinge lå over og ikke under kalken.

I 1835 udgav Forchhammer den første oversigt over Danmarks geologi, eller geognosi som videnskaben hed på den tid. Inden for samme måned som Forchhammers bog udkom, anmeldte Geological Society i London en stor og omfattende bog om Danmarks geologi af Henrick Beck (1799-1863), som var konkylie-ekspert hos kronprins Christian, den senere kong Christian VIII. Bogen er imidlertid gået tabt - eller også blev den aldrig færdiggjort, muligvis fordi Beck havde svært ved at gøre sine ting færdige.

Den franske geolog Edouard Desor (1811-1882) besøgte i 1846 forskellige sydsjællandske kalk- og kridtlokaliteter, og han mente at de grovkornede kalktyper bryozokalk, faxekalk og kalksandskalk var yngre end det finkornede skrivekridt. Han kaldte de grovkornede kalktyper for 'terrain danien' (dvs 'danske lag'), og på denne måde fik Danmark opkaldt en geologisk tidsperiode efter sig, nemlig Danien-etagen.

Mosegeologi og klimaforandringer
En anden ressource som tabet af Norge i 1814 betød et farvel til, var norsk tømmer, til bl.a. skibsbyggeri og brændsel. De danske tørvemoser blev nu betragtet som en vigtig energikilde, og Landhusholdningsselskabet udskrev derfor allerede i 1816 en prisopgave om tørvemoser og tørvedannelse, idet man bl.a. gerne ville vide, hvor hurtigt ny tørv blev gendannet, når tørven blev gravet bort. Heinrich Dau indleverede en fornem besvarelse, hvor han faktisk grundlagde den moderne mosegeologi. Han skelnede mellem forskellige tørvedannende steder som højmoser, kærmoser og skovmoser. Han så at højmosens overflade hævede sig ind mod midten, og at tørvemosset kun levede af regnvand og ikke grundvand. Han beskrev, hvordan kolde og fugtige år fik mosset til at gro, men hæmmede de øvrige moseplanters vækst, mens varme og tørre år begrænsede mossets vækst. De forskellige vækstlag i mosen afspejler derfor vekslende klimaforhold. Og når man fandt fyrretræ i moserne, selvom fyrretræ ikke vokser naturligt i Danmark, måtte skovene efter hans mening have haft en udviklingshistorie. Endelig skønnede han, modsat den gængse opfattelse, at tørvedannelsen var en meget langsom proces. Dette sidste var sikkert ikke en konklusion, som Landhusholdningsselskabet brød sig om. Muligvis bl.a. derfor blev den fornemme besvarelse skarpt kritiseret for at være mangelfuld, og Dau fik ikke nogen belønning for sin indsats. Efter flere års møje og besvær og hård debat fik han i 1823 udgivet sine resultater i Leipzig, men kritikken fortsatte, og Dau døde syg, fattig og skuffet som 41-årig.

I 1835 udskrev universitetet en prisopgave, hvor man efterlyste en forklaring på, hvorfor nåletræerne var forsvundet fra den danske natur. Opgaven blev meget grundigt besvaret af Japetus Steenstrup, som vandt prisen. Ud fra undersøgelser i to sjællandske moser dokumenterede han det Dau havde formodet, nemlig at de danske skove havde gennemgået en udvikling, hvor fyrretræer var blevet erstattet af løvtræer.

Det tredje vigtige bidrag til dansk mosegeologi stod Christian Vaupell for, da han i 1851 udgav sin bog om nordsjællandske moser. Ud fra bestemmelser i mikroskop af moselagenes træarter indså han, at skovenes udvikling ikke blot var resultatet af klimaforandringer, som Steenstrup mente, men af et levende samspil mellem klimaet, jordbunden og de forskellige træarter, som i højere grad end hvad Steenstrup mente voksede sammen, nåle- og løvtræer blandt hinanden. Vaupell indså også, at træernes kamp om lyset var vigtig, idet nogle træer bedre tåler at stå i skygge end andre. På denne måde har bøgen, som er et forholdsvis nyt træ i Danmark, mange steder udkonkurreret egen, som har vokset i landet de seneste 8000 år.

Ved begyndelsen af 1900-tallet fandt man de første spor efter, at istiderne havde vekslet med varmere perioder. I en teglværksgrav i Allerød i Nordsjælland fandt botanikeren Nikolaj Hartz og glacialgeologen Vilhelm Milthers spor efter en kort varmeperiode i slutningen af sidste istid, nu kendt som Allerød interstadial. På samme tid fandt de samme to forskere ved Brørup i Sydjylland moselag fra varmeperioden før sidste istid, Eem mellemistid.

I 1919 udviklede den svenske kvartærgeolog Lennart von Post pollenanalysen, som i Danmark blev videreudviklet af botanikeren Knud Jessen, der på grundlag af mængdeforholdene af pollen i moselag underinddelte Sen- og Postglacialtiden i 9 zoner, med hver sin karakteristiske skovbevoksning.

Istidsteorien og det danske landskab
Tilhængerne af katastrofeteorierne begrundede bl.a. deres forklaringer med tilstedeværelsen af de såkaldte erratiske blokke dvs løse sten og blokke af hårde bjergarter som granit og gnejs, der med præcis samme udseende forekom som faststående fjeld langt borte, måske hundredvis af km, fra hvor de løse sten fandtes. De løse sten og blokke måtte være flyttet den lange vej af voldsomme oversvømmelser eller underjordiske eksplosioner, mente man. At det var gletsjere og indlandsis som stod bag, gik først op for forskerne omkring midten af 1800-tallet. Helt til sin død i 1865 afviste Forchhammer således istidsteorien, selvom schweizeren Louis Agassiz allerede i 1837 var fremkommet med en overbevisende forklaring på, hvordan Nordeuropa og Alperne tidligere havde været dækket af tykke gletsjere. Også uniformitarianerne var skeptiske over for istidsteorien, idet de voldsomme, kilometertykke isdækker mindede dem for meget om katastrofeteorierne.

Kort efter at J.F. Johnstrup i 1865 efterfulgte Forchhammer som professor, indførte han istidsteorien i Danmark, og gennem det næste halve århundrede opnåede man en stærkt forbedret viden om de overfladenære aflejringer og det danske landskabs udformning, idet mange af disse ting nu kunne forklares ud fra den nye teori. Man indså, at de grusede og sandede lerlag, som var så hyppigt forekommende i de danske overfladelag, var moræner dannet ved udsmeltning fra bunden af de fremadglidende gletsjere, mens de mange sand- og gruslag mellem morænerne var dannet af smeltevand fra gletsjerne. De flade sandsletter i Midt- og Vestjylland var således ikke gammel havbund, som Forchhammer havde ment, men smeltevandssletter dannet da indlandsisen under sidste istid stod langs Hovedopholdslinjen midt ned gennem Jylland. Og de markante bakkedrag i det nordvestlige Sjælland, Odsherredbuerne, var randmoræner dannet under en isfremrykning i slutningen af sidste istid. Man fandt efterhånden spor efter tre forskellige mellemistider og fire istider, hvoraf især de to sidste hver især bød på adskillige isfremstød hen over Danmark. Vilhelm Milthers videreudviklede omkring 1900 den oprindeligt tyske ledeblokmetode, ved hjælp af hvilken han kunne opdele isfremstødene i nogle fra Norge mod nord, nogle fra Mellemsverige mod nordøst og nogle som var kommet til Danmark gennem Østersøen mod øst.

Boringer, geofysik og råstoffer
Med fremkomsten af motoriserede boreværker omkring Første Verdenskrig blev det muligt at lave boringer til flere hundrede m dybde, til bl.a. vandindvinding, og disse boringer gav et helt nyt kendskab til de dybereliggende lag under Danmark. En af overraskelserne var fundet af udbredte lag af stensalt fra Perm-perioden, lag som lokalt i Nordjylland var presset op i saltdiapirer. Sådanne strukturer kendtes også fra Holsten, hvor de underliggende lag flere steder rummede forekomster af naturgas, og i 1930 begyndte man at interessere sig for om der også var danske olie- og gasforekomster. I årene omkring Anden Verdenskrig udførtes en række flere km dybe boringer rundt om i landet, som bl.a. afslørede tilstedeværelsen af Ringkøbing-Fyn Højderyggen, som går på tværs af landet i flere km dybde. Olie og gas fandt man først i 1960-erne, da man begyndte at undersøge lagene under Nordsøens bund, som i den vestligste del af det danske sokkelområde viste sig at indeholde en række forekomster af nordsøolie.

Fra midten af 1900-tallet tog geologerne efterhånden en række forskellige geofysiske metoder i brug. Allerede i 1930-erne gennemførtes målinger af tyngdekraftens variation hen over Danmark, som var med til at afsløre saltdiapirernes placering. Seismiske undersøgelser kunne fra 1960-erne bruges til at lave tværsnit gennem dybtliggende lag, både til lands og til vands. Geoelektriske sonderinger er de seneste årtier i stor grad brugt ved kortlægning af sand- og lerforekomster og vandreservoirer.

Geologisk tidsskala
På denne tidsskala viser øverste linje hele jordens historie (4,6 mia år), midterste linje Phanerozoikum (de seneste 542 mio år) og nederste linje Kænozoikum (de seneste 65 mio år), idet skalaerne er inddelt i geologiske perioder. På Bornholm kan man se geologiske dannelser fra Mesoproterozoikum, det meste af Tidlig Palæozoikum og dele af Mesozoikum, mens der i resten af Danmark fortrinsvis forekommer dannelser fra tidsrummet fra Sen Kridt til i dag. I dybe boringer har man fundet lag fra flere af de øvrige geologiske perioder, fx Perm og Trias.

Strukturgeologi

Det danske område ligger lige ved grænsen mellem store nordvesteuropæiske sedimentbassiner mod SV og skandinavisk grundfjeld mod NØ. Grænsen, Den Fennoskandiske Randzone, løber fra Skagerrak og Vendsyssel mod SØ gennem Kattegat til Bornholm. Den udgør den nordvestlige del af en gammel brudzone, Sorgenfrei-Tornquistzonen, som strækker sig fra Skagerrak til Sortehavet. Randzonen er opbygget af et antal firkantede blokke, som er afgrænset af forkastninger, langs hvilke blokkene i tidens løb har hævet eller sænket sig, fx Bornholm Horsten og Rønne Graven. Vest for randzonen findes to dybe indsynkningsområder, Det Norsk-danske Bassin og Det Nordtyske Bassin, indbyrdes adskilt af den VNV-ØSØ orienterede Ringkøbing-Fyn Højderyg. Indsynkningen i de to bassiner begyndte i Perm. Højderyggen, der består af højtliggende grundfjeld, gennemskæres af flere nord-syd-orienterede gravsænkninger, bl.a. i den østlige del af Nordsøen Horn Graven, som blev dannet i Trias, og længere mod vest Central Graven, som primært var aktiv i Sen Jura. Et stort antal salthorste har udviklet sig i bassinerne og gravsænkningerne i løbet af Mesozoikum og Kænozoikum. Siden midten af Kridtperioden har området været en del af et større og sammenhængende geologisk bassin, Nordsøbassinet.

I Sen Jura begyndte den nordamerikanske tektoniske plade at glide bort fra den europæiske, hvorved Atlanterhavet begyndte at dannes. I forbindelse med denne strækning af jordskorpen opstod der ned gennem Nordsøen en riftzone, hvis sydlige del, Central Graven, skærer gennem dansk område. I riftzonen blev der aflejret tykke skiferlag med et stort organisk indhold, som senere er omdannet til råolie og naturgas, under et kaldet nordsøolie.

I Tidlig Palæogen skete der i det danske område et brat skift fra aflejring af kalk til aflejring af ler, idet lagserien på mindre end to mio år ændres fra lerfri bryozokalk til kalkfri plastisk ler. Dette skift i aflejringsmiljø skyldes strukturgeologiske forhold. I Sen Kridt var klimaet varmt og det globale havspejl stod højt samtidig med, at de daværende landområder i Skandinavien og Skotland var slidt ned til tæt på havniveau. Der var derfor gode livsbetingelser for de kalkskallede organismer, som kalksten består af, mens tilførslen fra land af forvitringsprodukter som sand og ler var minimal. På denne tid steg materiale fra Jordens kappe op og førte til en hævning på flere km af det skotske landområde, og snart begyndte nedbrudsprodukter fra disse nydannede bjerge at gøre sig gældende i lagene i hele nordsøområdet. Lidt senere blev Sorgenfrei-Tornquist zonen udsat for en sammenpresning eller inversion, så at også dette område hævedes op og begyndte at levere lersediment ud i det danske område. Inversionen betød også, at det smalle sund som forbandt det danske område med det varme Tethys-hav mod sydøst, blev tørlagt. Herved blev dannelsen af kalksediment stærkt hæmmet.

Grundfjeld

Det er kun på det nordlige Bornholm, at grundfjeldet er blottet, men lignende bjergarter findes dybt nede under hele det øvrige Danmark. På Ringkøbing-Fyn Højderyggen er grundfjeldet kendt fra boringer ved Grindsted i Midtjylland og Glamsbjerg på Sydfyn, i hhv. 1,6 og 0,8 km dybde, mens det ved Frederikshavn i Den Fennoskandiske Randzone kendes fra 1,3 km dybde. Andre steder ligger grundfjeldet betydeligt dybere. Aldersdateringer på ca. 1150-850 mio. år fra de dybe boringer viser, at grundfjeldet her tilhører den nord-sydgående Sveconorwegiske Bjergkæde, som danner grundfjeldet i Sydnorge og SV-Sverige. Det danske grundfjeld er en del af Det Baltiske Skjold, og det består hovedsagelig af granitter og stribede, kvarts-feldspat-rige gnejser, dannet i 15-20 km dybde. Disse er dannet ved opsmeltning og rekrystallisation af et ældre grundfjeld ved temperaturer over 600 °C. Amfibolitter og glimmerrige gnejser viser, at det ældre grundfjeld opstod ved metamorfose af basalt og lerrige sedimenter.

Bornholms grundfjeld er ældre end grundfjeldet længere mod vest i Danmark. Bornholms grundfjeld dannedes samtidig med grundfjeldet i SØ-Sverige for ca. 1750-1500 mio. år siden. Her dominerer grå, stribede gnejser og migmatitter, som skæres af en række yngre granitter: de lyse Hammer- og Vanggranitter i nord, den mørke Rønnegranit mod sydvest og den grovkornede Svanekegranit i øst. Ved senere opsprækning er basaltisk magma trængt ind og har dannet mørke diabasgange.

Palæozoikum (540-245 mio år)

Aflejringer fra Palæozoikum er i det danske område bedst kendt fra den østlige del, hvor lag fra Tidlig Palæozoikum, dvs. perioderne Kambrium, Ordovicium og Silur, kan ses på Bornholm og i Skåne. Fra dybe boringer bl.a. i Nordsøen kendes aflejringer fra perioderne Karbon og Perm fra Sen Palæozoikum.

Sandsten, kalksten og skifer
Ved tidsrummets begyndelse var grundfjeldet eroderet ned til en jævn flade, hvorpå floder og vind aflejrede sedimenter. Ved den efterfølgende stigning af havniveauet dannedes et udstrakt, lavvandet havområde, hvori der i Tidlig Palæozoikum blev aflejret sandsten, kalksten og sorte alunskifre efterfulgt af kalksten og mørkegrå skifre, der i Silur blev mere siltholdige. På Bornholm er denne lagserie mindre end 500 m tyk, mens den største tykkelse, ca. 3000 m, nås i Kattegat i Den Fennoskandiske Randzone. Forskellen skyldes, at der i Kattegatområdet er sket en fortsat indsynkning, hvorimod en lokal hævning af Bornholm har medført erosion. Øen må gentagne gange have været over havniveau.

Den kaledoniske foldning i slutningen af Silur har stort set ikke påvirket det danske område, idet ældre palæozoiske bjergarter præget af metamorfose kun kendes fra den centrale del af Nordsøen og fra Sønderjylland. Aflejringer fra Devon er ikke fundet i det danske område, men fra Karbon er der fundet aflejringer bl.a. i Kattegat, på Falster, i Sønderjylland og i Central Graven. I Kattegat forekommer røde og grønne sand- og lersten fra Sen Karbon, mens der i de andre områder findes grå marine ler- og kalksten fra Tidlig Karbon. Fund af karbone plantesporer i de overliggende mesozoiske sedimenter antyder, at de karbone aflejringer kan have haft en større udbredelse i det danske område og på Den Skandinaviske Halvø.

På overgangen fra Karbon til Perm var der, i forbindelse med den variskiske foldning i det centrale Europa, en omfattende vulkanisme. Vulkanske bjergarter forekommer i Nordsøen og Kattegat samt under det danske landområde. Samtidig indtraf en kraftig forkastningsaktivitet, hvorved Oslo Graven og gravsænkningerne langs Den Fennoskandiske Randzone blev dannet.

Ørkensand og salt
Aflejringer fra Perm kendes fra hele Danmark undtagen Bornholm. Aflejringerne er begrænset til Det Nordtyske Bassin og Det Norsk-danske Bassin. I Tidlig Perm (Rotliegendes) herskede varme, ørkenlignende tilstande, og grovkornede, rødbrune sedimenter blev aflejret. Flyvesand er almindeligt forekommende, især i Det Nordtyske Bassin. Aflejringerne er oftest 100-250 m tykke; dog mere end 300 m i Central Graven og mere end 600 m i Horn Graven og i Den Fennoskandiske Randzone. I sidstnævnte område er der bl.a. tale om lokale erosionsprodukter (grovkornet sand og konglomerater indeholdende forvitrede vulkanske bjergarter), som blev afsat i de nydannede gravsænkninger.

På grund af en tiltagende indsynkning lå Det Nordtyske Bassin og Det Norsk-danske Bassin ved begyndelsen af Sen Perm (Zechstein) under det globale havniveau. De blev ved et gennembrud i området mellem Skotland og Norge oversvømmet. I Sen Perm tilførtes der kun lidt erosionsmateriale til de to bassiner, som i det varme, tørre klima kom til at fungere som delvist afspærrede inddampningsbassiner. Ved gentagne indtrængninger af saltvand fra nord dannedes en mere end 1000 m tyk, cyklisk opbygget serie af inddampningsbjergarter (evaporitter), der typisk er dannet i en bestemt rækkefølge: ler, kalk, anhydrit, stensalt og til slut kalisalte. I Det Norsk-danske Bassin findes i alt fire og i Det Nordtyske Bassin fem cykler. Langs randen af bassinerne er aflejringerne domineret af kalk og anhydrit.

Stensalt fungerer under en passende belastning som plastisk materiale, og da det har lavere massefylde end andre sedimenter, bliver saltaflejringerne mobile under den efterfølgende pålejring af sedimenter. I slutningen af Trias begyndte saltet at samle sig i pudeformede strukturer, som derefter pressede sig op gennem den overliggende mesozoiske lagserie. De såkaldte salthorste (diapirer) er dannet på denne måde.

Mesozoikum (245-65 mio år)
Fra Mesozoikum findes i Danmarks undergrund lagserier af varierende tykkelse, fra ca. 1 km i Den Fennoskandiske Randzone og på Ringkøbing-Fyn Højderyggen og op til ca. 8 km i Det Norsk-danske Bassin og i Central Graven i Nordsøen. Efter et markant fald i det globale havniveau på overgangen fra Palæozoikum til Mesozoikum steg havet igen og stod i den sidste del af Kridt meget højt. Svarende hertil består lagserien til at begynde med overvejende af lag aflejret på land, som efterhånden afløses af havaflejringer.

Sand og ler
I Trias-perioden lå Danmark på grænsen mellem det skandinaviske landområde og det havdækkede område mod syd i Europa. I Det Norsk-danske Bassin skete en kraftig indsynkning, og den største lagserie fra den periode, ca. 5000 m, findes i Nordjylland. Lagserien veksler mellem materialer bragt hertil af floder fra det skandinaviske område og havaflejringer afsat fra syd under havspejlsstigninger. I det nordligste Danmark er aflejringerne domineret af rødlige, grovkornede flodaflejringer. I det sydlige Danmark veksler rødlige sand- og leraflejringer afsat på flodsletter med røde, grønne og grå ler-, kalk- og mergelsten med indslag af anhydrit, alle aflejret i havet. Stensalt fra denne periode findes i den centrale del af Nordsøen. Kortvarige havspejlsstigninger førte ligeledes til aflejring af stensalt i saltsøer nord for Ringkøbing-Fyn Højderyggen. Fra Bornholm kendes kun røde og grønne leraflejringer med sandede lag, som blev afsat på en flodslette i Sen Trias.

I periodens sidste del blev klimaet mere fugtigt, men forblev varmt; grå farver dominerer aflejringerne fra denne periode. Aflejringer fra denne sidste del af Trias er ikke fundet på Bornholm og i den centrale del af Nordsøen, muligvis pga. en kortvarig hævning og erosion.

Organiske lersten
Jura-perioden indledtes i Danmark ligesom i store dele af NV-Europa med en havspejlsstigning, og for første gang i Mesozoikum blev finkornede sedimenter aflejret på større dybder. Fra Det Norsk-danske Bassin og fra Nordsøen kendes mere end 1000 m tykke lag af mørkegrå lersten fra Tidlig Jura. De mere end 750 m tykke lag af sand og ler fra samme periode på det sydvestlige Bornholm er dannet i floder og ferskvandssøer samt i kystzonen, dvs. på tidevandsflader, i strandsøer og i sumpområder.

Overgangen fra Tidlig til Mellem Jura var præget af tektonisk uro. De centrale dele af Nordsøen og Ringkøbing-Fyn Højderyggen blev hævet, og forkastningsaktivitet prægede Den Fennoskandiske Randzone. En efterfølgende erosion medførte, at de mørkegrå marine lersten fra Tidlig Jura kun findes nord for Ringkøbing-Fyn Højderyggen og i den sydlige del af Central Graven. I Mellem Jura aflejredes en få hundrede meter tyk lagserie af sandsten med tynde ler- og kullag afsat i floder og deltaområder. Serien er kendt fra Bornholm, Nordjylland og Central Graven. I Nordsøen danner disse sandsten reservoirbjergarter for olie- og gasforekomster.

I slutningen af Mellem Jura trængte havet atter ind i området nord for Ringkøbing-Fyn Højderyggen og i Central Graven, mens området syd for højderyggen samt Bornholm forblev over havniveau. En hurtig indsynkning i Central Graven gav plads til aflejring af mere end 3000 m mørkegrå lersten, hvorimod kun ca. 150 m grå lersten og sandsten blev aflejret nord for højderyggen. Lerstenen i Nordsøen er rig på organisk materiale — udgangsmaterialet for dannelsen af den olie og gas, som indvindes fra de overliggende kalklag.

Fornyet forkastningsaktivitet og hævning i Den Fennoskandiske Randzone på overgangen fra Jura til Kridt medførte, at kystzonen atter rykkede mod SV. 200 m sand- og lersten indeholdende det havaflejrede, grønne mineral glaukonit og rester fra landplanter vidner om, at Vendsyssel befandt sig i kystzonen, samtidig med at området syd for Limfjorden var dækket af havet.

Kalksten
Kridt-perioden var præget af en fornyet havspejlsstigning og en jævn indsynkning i Nordsøområdet. I Tidlig Kridt blev lersten afsat i Nordsøen og i Nordjylland. Bornholm lå atter i kystzonen; en vekslende serie af ler og sand viser, at havet i en kort periode trængte ind over det bornholmske område. Midt i Kridt dækkedes også det sydlige Danmark af havet, og rødlig mergel blev aflejret i hele Nordsøbassinet i første fase af den omfattende havstigning. En vekslende serie af konglomerater, sandsten og kalksten vidner om, at Bornholm kun var dækket af havet i begrænsede perioder fra sidst i Tidlig Kridt til midt i Sen Kridt. I Sen Kridt vandrede kystzonen mod NØ ind over det skandinaviske fastland, og op til 2000 m ren kalksten (skrivekridt) blev aflejret i det danske område. Sammen med den overliggende Danienkalk danner denne kalksten de væsentligste reservoirbjergarter for de danske olie- og gasforekomster i Nordsøen. Skrivekridt, der kan ses ved Møns og Stevns klinter, stammer fra den yngste del af Kridt. Sent i Kridt dannedes den såkaldte inversionszone, der er et område i Den Fennoskandiske Randzone, der er præget af foldning og hævning, som er sket i forbindelse med den begyndende opfoldning af Alperne.

Kænozoikum (65 mio år til i dag)
Kænozoikum er betegnelsen for den nyere geologiske tid. Den blev tidligere opdelt i Tertiær og Kvartær, hvor Tertiær omfattede de nugældende perioder Palæogen og Neogen. Kvartær-perioden er således den sidste stadig benyttede betegnelse i et gammelt franske stratigrafiske system, som inddelte den phanerozoiske æon i et første, anden, tredje og fjerde afsnit, hhv kaldet Primær, Sekundær, Tertiær og Kvartær. Danmarks geologiske forhold i nyere tid er bestemt af landets placering i den østlige del af det næsten skålformede Nordsø-bassin. Udviklingen kan opdeles i fire hovedfaser.
 Første fase omfatter Danien-etagen. Det danske område var fuldstændig havdækket, og der aflejredes op til 350 m tykke kalklag ved ophobning på havbunden af kalkskaller fra dyr og alger. Vanddybden varierede antagelig mellem 50 og 200 m. Kalkens ringe indhold af sand og ler tyder på, at relieffet i de omgivende landområder var lavt.

 Anden fase indledtes i Sen Paleocæn i forbindelse med åbningen af det nordlige Atlanterhav. Skotland og de omgivende landområder hævedes, mens de centrale dele af Nordsøen sank ind. Havdybden var større end 500 m. Den biogene kalkproduktion faldt, og store mængder sand og ler førtes fra Skotlandsområdet ud i bassinet. Kun de fineste partikler nåede det danske område, hvor de bl.a. udgør det såkaldte plastiske ler.

 Tredje fase indledtes i begyndelsen af Oligocæn for omkring 23 mio år siden, da sedimenttilførslen skiftede til nordøst som følge af en hævning af Den Skandinaviske Halvø og det nordlige Danmark. Hævningen, der fortsatte ind i Neogen, beløber sig til mere end 1 km. Det øgede relief gav anledning til kraftig erosion, og sandede sedimenter skyllede ud i den nordøstlige del af bassinet. Efterhånden som bassinets randområder blev fyldt op og tørlagt, skubbedes aflejringernes centrum ud i de centrale og sydlige dele af Nordsø Bassinet, der fortsat sank ind. Her er de miocæne og de senere pliocæne aflejringer op til 1500 m tykke.

 Fjerde fase indledtes ved overgangen til Kvartær-perioden, hvor Jordens middeltemperatur begyndte at udvise store svingninger, der udmønter sig i et antal kolde istider afbrudt af varmere mellemistider. Under istiderne har iskapper bredt sig fra kolde og bjergrige egne ned i lavlandet og så langt mod syd som til Mellemeuropa og centrale dele af USA, hvor der er aflejret moræner og smeltevandsaflejringer. Klimasvingningerne har medført hyppige ændringer af det globale havspejl, som under istiderne stod lavt, for så at stige mange titals m under mellemistiderne, hvor iskapperne smeltede igen.

Palæogen

I det ældste afsnit i Palæogen, Danien-etagen, var Danmark med undtagelse af Vendsyssel og Bornholm havdækket. Overgangen fra Kridt-perioden markeres af det såkaldte fiskeler, men ellers er overgangen ikke særlig iøjnefaldende, idet aflejringerne fra Tidlig Danien består af helt lyse, nærmest hvide, kalkbjergarter, som kan minde om skrivekridt. Danien blev da også tidligere henregnet til Kridt, men lagenes indhold af fossiler viser, at de tilhører Palæogen. Danienkalken inddeles i forskellige typer såsom bryozokalk, koralkalk og kalksandskalk. Kendte forekomster er Stevns Klint, Bulbjerg og koralbanken ved Fakse (Fakse Kalkbrud).

Danien-etagen efterfølges af Selandien, og sammen med Thanetien-etagen udgør de Paleocæn-epoken. Lige over Danienkalken findes stedvis et bundkonglomerat, der viser, at sedimentationen har været afbrudt en tid. I Københavnsområdet er der også bevaret mørkegråt glaukonitholdigt ler (såkaldt grønsandsler) med mange skaller af muslinger og snegle.

Over bundkonglomeratet findes, især på Sjælland, leret sand, som er grønligt farvet af glaukonit (Lellinge-grønsand). I øvrigt er lagserien domineret af en lysegrå mergel (Kertemindemergel), som afløses af gråt, kalkfrit ler. I Jylland og på Fyn møder man derefter meget fedt ler med vekslende grønlige, blålige og brunlige farver (Holmehus-formationen); denne aflejring udgør en del af det, som traditionelt kaldes plastisk ler.

I slutningen af Paleocæn og i den første del af Eocæn var der i det nordatlantiske område en voldsom vulkanisme, der spores som vulkanske askelag i den danske lagserie. I Limfjordsområdet optræder askelagene i moleret (Fur-formationen), hvis store indhold af diatoméer og mange andre fossiler (insekter, fisk, fugle, skildpadder) viser, at klimaet dengang var varmt. Syd for Limfjordsområdet er askelagene mest knyttet til grålige leraflejringer (Ølst-formationen).

Derefter følger resten af det plastiske ler omfattende Røsnæsler og Lillebæltsler, der bl.a. findes på Røsnæs og i Røgle Klint. Disse aflejringer forårsager omfattende skred. I den sidste del af Eocæn blev aflejringerne meget kalkholdige, og de kendes fra Østjylland i form af Søvindmergel.

Leraflejringer fra Tidlig og Midt Oligocæn kendes fra Jylland under navn af Viborg-formationen og Brandenleret. Aflejringerne har en mindre geografisk udbredelse end de eocæne, og de blev sandsynligvis aflejret i et mere lavvandet hav.

Neogen
I Sen Oligocæn og Miocæn førte floder fra det skandinaviske fastland store mængder ler og sand med et betydeligt indhold af glimmermineraler ud i Nordsøbassinet; sandet er i almindelighed lyst, og leret mørkfarvet af organisk stof (Vejlefjord-formationen). Mindst to gange i løbet af Miocæn trak havet sig så langt mod vest, at Jylland blev gennemstrømmet af floder, og der opstod deltaer med sumpskove; disse er senere omdannet til brunkul. I en mellemliggende periode trængte havet igen ind over Vest- og Midtjylland og aflejrede sand med snegle og muslinger (Arnum-formationen).

I slutningen af Miocæn lå havet atter over Vest- og Midtjylland, og der blev aflejret mørkt, glimmerholdigt ler (Hoddeler) og derefter gråbrunt Gramler med mange fossiler, der vidner om, at klimaet var lidt varmere end nutidens. Derefter trak havet sig endnu en gang mod vest, og i næsten hele den yngste del af Neogen, Pliocæn, var Danmark tørt land.

Kvartær
Under Kvartær-periodens istider stod det globale havniveau lavt, idet havvandet blev bundet i gletsjere, som fra det nordlige Rusland, Skandinavien og Skotland bredte sig ud over det omliggende lavland, herunder Danmark, og etablerede store isformationer, tilsammen benævnt Det Nordeuropæiske Isskjold. I mellemistiderne smeltede isen væk, og havspejlet stod omtrent så højt som i nutiden.

Menap-istid
De ældste kvartære aflejringer i Danmark er fra Menap-istiden. Der findes kun ganske få aflejringer herfra, men de viser, at Danmark var isdækket.

Cromer-mellemistid
I denne efterfølgende mellemistid var klimaet omtrent som nutidens, og Danmark var skovklædt. Fra perioden kendes kun enkelte søaflejringer.

Elster-istiden
Denne istid er en af de store istider. I begyndelsen blev det arktiske klima to gange afbrudt af korte perioder med mildt klima, de såkaldte interstadiale tider. Fra selve nedisningen findes moræne- og smeltevandsaflejringer, som viser, at Danmark blev overskredet af i hvert fald tre forskellige skandinaviske isstrømme.

Holstein-mellemistid
Under afsmeltningen i slutningen af Elster og ind i den efterfølgende Holstein-mellemistid var Sønderjylland og de vestlige limfjordsegne dækket af hav. Aflejringerne fra den periode indeholder arktiske bløddyr og foraminiferer, der afløses af mere varmekrævende former. Ved en landhævning i løbet af mellemistiden trak havet sig bort, og det danske landområde blev større. Om landet i Holstein vides meget lidt, da der kun er fundet få søaflejringer. Det ser ud til, at plantevæksten omkring søerne var præget af næringsfattige jordbundsforhold.

Saale-istid

Denne istid var også en stor istid, og ligesom i Elster blev det arktiske klima i begyndelsen af Saale-istiden to gange afløst af milde, interstadiale perioder. Fra Saale kendes ikke blot aflejringer, men også rester af landskaber. Bakkeøerne, der ligger i Vestjylland, er de højeste dele af denne istids landskaber, hvis lavere dele er dækket af smeltevandssletter fra den efterfølgende istid. I Danmark findes aflejringer fra mindst tre forskellige skandinaviske isstrømme fra Saale-istiden, den første fra en nordøstlig retning, den anden fra sydøst via Østersølavningen (se figur) og den sidste atter fra nordøst.

Eem-mellemistid

I Nordjylland trængte havet ind i slutningen af Saale, og herefter begyndte aflejringen af en over 100 m tyk marin lagserie, der foruden aflejringer fra slutningen af Saale omfatter hele den efterfølgende Eem-mellemistid for ca. 132.000-114.000 år siden og den første del af sidste istid, Weichsel. Baggrunden for denne langvarige havdækning af Nordjylland menes at være en tektonisk indsynkning. Eem-havet var varmere end nutidens med en rig fauna af bl.a. foraminiferer. I det sydlige Danmark trængte havet først ind i begyndelsen af Eem, og det trak sig tilbage igen inden slutningen af mellemistiden. Disse to havområder var adskilt af et landområde, hvorfra der kendes ganske mange søaflejringer. De viser, at landet var skovklædt og havde varme somre og milde vintre.

I en af søaflejringerne mente man tidligere at have fundet spor af Eem-mellemistidens menneske, idet der ved Hollerup Kiselgurgrav nær Langå ved Randers er fundet dådyrknogler, som ansås for at være spaltet af mennesker (neandertalere). Nye undersøgelser af knoglerne, publiceret i 2012 , anfægter dog denne formodning (fremsat i 1950'erne af zoologen Ulrik Møhl), idet man ikke har fundet spor af menneskelig bearbejdning.

Weichsel-istid
Under den sidste istid var isudbredelsen mindre end i både Elster og Saale. Weichsel-istiden varede fra 114.000 til 10.000 år før nu. I den første del af istiden var der to milde interstadialer. Mens det nordlige Jylland var dækket af hav tidligt i Weichsel, lå den øvrige del af Danmark i lange perioder som en del af den nordeuropæiske tundrasteppe, også kaldet mammutsteppen.

De første gletsjerfremstød kom fra hhv. nord og sydøst, men tidspunktet for og udbredelsen af disse er ikke fuldt klarlagt. Den glaciale hovedbegivenhed indtraf for ca. 18.000 år siden, da isen fra nord og nordøst rykkede frem til hovedstilstandslinjen i Jylland. Efter nordøstisens tilbagesmeltning fulgte for 16.000 år siden en isfremrykning fra sydøst til den østjyske israndslinje. Fra bortsmeltningen af denne is er der adskillige spor af israndsstillinger over de danske øer, bl.a. fra det såkaldte Bælthavsfremstød. Da isen forsvandt, lå størstedelen af Danmark over havet. En undtagelse var Vendsyssel, hvis lavere dele blev overskyllet af ishavet (Yoldiahavet) for 15.000 år siden. Tre årtusinder senere indledtes den landhævning, som trængte ishavet bort og introducerede Fastlandstiden.

Weichsel-istidens sidste del kaldes Senglacialtiden. Landet var isfrit bortset fra isolerede dødisforekomster. Kolde perioder vekslede med de lune Bølling- og Allerød-interstadialer, og sparsom tundravegetation vekslede med frodigere plantevækst.

Postglacialtid

Dette er vor tid, som begyndte for 10.000 år siden. På den tid var isen smeltet bort fra det sydlige Skandinavien. Udviklingen i Postglacialtiden faldt i tre hovedfaser. I den første, Fastlandstiden, var det danske landområde langt større end i dag, og Danmark var landfast med England. Derefter trængte Littorinahavet (Stenalderhavet) frem ved en hastig havstigning forårsaget af bortsmeltningen af iskapper andre steder på Jorden. Siden har landhævningen tørlagt tidligere havdækkede områder nord for en linje fra Nissum Fjord til det nordlige Falster. Den postglaciale vegetationsudvikling indledtes med en lys pionerskov, som efterfulgtes af en tæt, mørk urskov. Ved menneskets indgreb opstod efterhånden det nuværende kulturlandskab.

Råstoffer
Mange af de ovenfor omtalte lag af jord og fjeld udnyttes kommercielt, især i bygge- og anlægssektoren, i cementindustrien og på teglværkerne. Danmark vil endnu nogle år være selvforsynende med olie og gas fra Nordsøen, mens de danske reserver af grundvand rækker flere hundrede år ind i fremtiden.

Sand, grus og sten
Disse grovkornede materialer udgør den største mængde danske råstoffer, med 32 mio indvundne m3 i 2015, efter at have udgjort mere end 42 mio m3 i 2006, lige før finanskrisen. Materialerne anvendes især i bygge- og anlægsvirksomhed, dels til opfyldninger og vejbygning, dels til mørtel, cement og beton. På landjorden indvindes der næsten udelukkende fra istidens smeltevandsaflejringer, mens indvinding fra havbunden, som typisk udgør omkring en tredjedel af indvinden fra landjorden, mest er fra postglacialt sand og grus. Tidligere blev der indvundet store mængder grus dels fra strandvolde langs kysterne, såkaldt ralgravning, og dels fra åse langs de gamle smeltevandsfloder, men naturfredning bragte i begyndelsen af 1970-erne disse indvindinger til ophør.

Man har kendt til sandgrave siden Middelalderen, men først i løbet af 1800-tallet begyndte indvindingen at blive mekaniseret, med gravemaskiner, sorteranlæg, tipvogne og jernbanespor. Med Råstofloven fra 1972 blev gravningen efterhånden koncentreret i udvalgte områder, dels af økonomiske grunde, dels pga den offentlige planlægning som udgik fra amternes råstofafdelinger, og gravemaskinerne blev udskiftet med gummigeder.

Det største indvindingsområde er det såkaldte Hedeland mellem Roskilde og Høje Taastrup, hvor der graves i en smeltevandsdal fra Hovedfremstødet i Weichsel-istiden. Også ved Bjergsted på det vestlige Sjælland indvindes der store mængder, fra en smeltevandsslette dannet af Bælthav-fremstødet. På Fyn graves især i en smeltevandsdal ved Davinde, mens man i Sønderjylland graver ved Rødekro og Tinglev, på smeltevandssletter lige uden for Hovedstilstandslinjen. På Djursland indvindes fra Tirstrup smeltevandsslette. Herudover indvindes sand, grus og sten fra et stort antal mindre grave spredt ud over det meste af landet.

Kalk og kridt
I 2000 blev der indvundet lidt under 3,5 mio m3 kalk og kridt, som dermed er den næststørste danske råstoftype, efter sand, grus og sten. Den grovkornede kalk og finkornede kridt bruges i mere end 7.000 forskellige produkter, idet det meste bruges til cement, beton, jordbrugskalk, brændt kalk og industrikalk, fx i medicinalindustrien.

Siden Middelalderen er kalk og kridt indvundet til brænding af kalkmørtel, i Jylland bla fra minerne ved Daugbjerg og Mønsted ved Viborg og fra brud langs Mariager Fjord og ved Tingbæk, mens man på Sjælland gravede kalk i Faxe Banke og på Saltholm ud for København. Omkring år 1900 fremstillede Faxe Kalkbrud 68% af den danske brændte kalk, mens de jyske brud fremstillede 23% og små brud mellem København og Køge de sidste 9%.

Op gennem 1800-tallet gik man ude i den store verden gradvist over til at bruge cement i stedet for kalkmørtel, og i 1867 åbnede Danmarks første cementfabrik ved Ringsted, hvor man brugte mergel med 80% kalk som råstof. Senere gik man over til i stedet at bruge skrivekridt, og i perioden 1874-1901 åbnede to cementfabrikker ved Mariager og tre ved Aalborg. I dag produceres der kun dansk cement i Aalborg, hvor fabrikken Aalborg Portland i 2000 indvandt 2,2 mio m3 kridt i den store grav ved Rørdal. Tidligere brugtes ler ved cementfremstilling, men leren er i dag erstattet med flyveaske fra kulfyrede kraftværker.

Fra midten af 1700-tallet begyndte man så småt i Danmark at bruge mergel og kalk til jordforbedring, idet mergelens kalkindhold hindrer forsuring af jorden, mens lerindholdet øger jordens vandbindingsevne. Der blev anvendt kalkrige mergeltyper som de palæogene Søvind Mergel og Kerteminde Mergel, men også mere kalkfattige typer som smeltevandsler og moræneler fra Kvartærtiden. Omkring 1970 gik man over til kun at bruge kalk til jordforbedring, såkaldt jordbrugskalk, som i dag hovedsagelig indvindes i Faxe Kalkbrud. Her indvindes også kalk som fodertilskud til landbrugets dyrebesætninger. Tidligere blev muslingeskaller også indvundet til dette formål, mest i Odense og Roskilde Fjord.

Kalk og kridt bruges ud over de ovennævnte ting fx ved stålraffinering, til at blande i glas og i sukkerindustrien til neutralisering af syre. I plast-, gummi-, malings- og keramikindustrien anvendes kridt som fyldstof. Ved affaldsforbrænding dannes røggas med svovldioxid, saltsyre, tungmetaller og andre skadelige stoffer, som man fjerner ved filtrering med kalk.

Både bryozokalk og kildekalk, det sidste også kendt som frådsten og dannet i postglacialtidens moser, er i tidens løb brugt som bygningssten, bla i mange kirker. Omkring Roskilde og Holbæk er indvundet en del kildekalk, bla i Roskilde by og ved Vintre Møller, foruden langs Odense Å ved Dalum. Da biskop Absalon i midten af 1100-tallet byggede sin borg i et lille fiskerleje på den sjællandske øresundskyst, og dermed grundlagde København, brugte han kalk fra Faxe, og kalkstensblokkene kan i dag ses i kælderen under Christiansborg. På Stevns og Djursland er mange kirker bygget af bryozokalk.

Salt
Salthorsten ved Hobro benyttes til produktion af kogsalt, mens salthorsten ved Lille Thorup i Salling benyttes som lagerrum for naturgas, idet stensalt er uigennemtrængeligt for gasser.

Se også
 Bornholms geologi
 Grønlands geologi
 Færøernes geologi
 Geopark Odsherred
 Stevns Klint
 GeoCenter Møns Klint
 GEUS
 Statens Naturhistoriske Museum
 Nordsøolie

Litteratur

Oversigter
 Jens Morten Hansen (1984): Geologi for enhver. Danmarks Undergrund og Råstofferne. Danmarks Geologiske Undersøgelse, 88 sider,
 Gunnar Larsen (red., 2006): Naturen i Danmark. Geologien, Gyldendal, 549 sider,  (2. udgave 2012, 552 sider, )
 Ole Bjørslev Nielsen (1995, red.): Danmarks geologi fra Kridt til i dag, Aarhus Geokompendier nr. 1, Geologisk Institut, Aarhus Universitet, 290 sider, ,
 Michael Houmark-Nielsen (2021): Istiden i det danske landskab, Lindhardt og Ringhof, 392 sider,

Artikler
 Ole Valdemar Vejbæk (1997): Dybe strukturer i danske sedimentære bassiner. Geologisk Tidsskrift, hæfte 4, pp. 1-31
 Michael Houmark-Nielsen (1999): A lithostratigraphy of Weichselian glacial and interstadial deposits in Denmark. Bulletin of the Geological Society of Denmark, Vol. 46, pp. 101–114
 Stig Schack Pedersen (2006): Strukturer og dynamisk udvikling af Rubjerg Knude Glacialtektoniske Kompleks, Vendsyssel, Danmark, Geologisk Tidsskrift 2006, hæfte 1
 Svante Björck: The late Quaternary development of the Baltic Sea
 Smed, P. (2014): Weichsel istiden på Sjælland. Geologisk Tidsskrift 2013, s. 1–42., København

Udforskningens historie
 J.G. Forchhammer (1835): Danmarks Geognostiske Forhold, i Universitetsprogram
 N.V. Ussing (1899): Danmarks Geologi i almenfatteligt Omrids, DGU III række nr. 2 (senere udgave 1904)
 S.A. Andersen (1944): Det danske Landskabs Historie, I. Bind Undergrunden. Populærvidenskabeligt Forlag, 480 sider samt tavler
 Axel Garboe (1959): Geologiens Historie i Danmark, bind I: Fra myte til videnskab. Fra de ældste tider til 1835 (med Norge til 1814). Reitzels Forlag, 283 sider
 Axel Garboe (1961): Geologiens Historie i Danmark. Bind II: Forskere og Resultater. Reitzels Forlag, 522 sider
 H. Wienberg Rasmussen (1968): Danmarks geologi. Gjellerup, 176 sider

Råstoffer
 Ole Berthelsen (1995): Fra det nordlige Sokkelund : noget om geologi, teglværker, grusgravning og tørveskæring i Søllerød, Lyngby-Taarbæk, Gentofte og Gladsaxe kommuner. GEUS, 71 sider,
 Christian Jacobsen (1987): Skærver, tegl og mosetørv - Råstoffer på Viborgegnen. Viborg Leksikon nr. 5, Viborg Stiftsmuseum, 47 sider,

Geologiske lokaliteter

Referencer

Eksterne henvisninger
 Gunnar Larsen, Jon Steen Petersen, Karen Luise Knudsen, Leif Banke Rasmussen og Olaf Michelsen: Danmarks geologi, artikel i DenStoreDanske
 Begravede dale - dale skabt i fortiden, sidenhen dækket
 Michael Houmark-Nielsen (2017): Geologi og landskaber i Nationalpark Skjoldungernes Land. Geologisk Tidsskrift 2017, pp. 1–20.
 Erik Skovbjerg Rasmussen: Sedimentology and sequence stratigraphy of the uppermost upper Oligocene – Miocene fluvio-deltaic system in the eastern North Sea Basin: the influence of tectonism, eustacy and climate; GEUS 2017

Geoviden - Geologi og Geografi numre
 Michael Houmark-Nielsen, Johannes Krüger og Kurt Henrik Kjær: De seneste 150.000 år. Geoviden 2005, nr. 2, GEUS
 Arne Thorshøj Nielsen: Danmarks geologiske udvikling fra 1.450 til 65 mio. år før nu. Geoviden 2010, nr. 2, GeoCenter Danmark, 20 sider
 Claus Heilmann-Clausen og Erik Skovbjerg Rasmussen: Danmarks geologiske udvikling fra 65 til 2,6 mio. år før nu. Geoviden 2010, nr. 3, GeoCenter Danmark, 20 sider
 Ole Graversen og Paul M. Holm (2011): Bornholm-Skåne regionens tektoniske udvikling. Geoviden 2011, nr. 1, GeoCenter Danmark, 20 sider
 Merete Binderup og Peter Gravesen (2015): Værdifuld geologi og geologibevarelse i Danmark. Geoviden 2015, nr. 3, GeoCenter Danmark, 20 sider
 Peter Rasmussen m.fl. (2007): Landskabets udvikling i Danmark, Geoviden nr. 1 2007

Geologiske beskrivelser
Geologi
Danmarks bjergarter
Tornquistzonen

Danmarks geologi


Jack Little may refer to:

John N. Little, known as Jack, American electrical engineer and CEO of MathWorks / co-author of MATLAB.
Jack Little (songwriter) (1899–1956), British-born American composer and songwriter
Jack Little (baseball) (1891–1961), American baseball player
Jack Little (rugby league), Australian rugby league footballer, who played during the 1933–34 Kangaroo tour of Great Britain
Jack Little (broadcaster) (1908–1986), American-Australian radio and television presenter, wrestling commentator
Jack Little (politician) (1914–1988), Australian politician
Jack Little (American football) (born 1931), American football player and coach
Jack Little (footballer) (1885–1965), footballer for Crystal Palace

See also
John Little (disambiguation)

Jack Little


Der 20. Japan Cup (offiziell: Japan Cup Cycle Road Race) fand am 23. Oktober 2011 im japanischen Utsunomiya statt. Das Eintagesrennen war Teil der UCI Asia Tour 2012 und innerhalb dieser in die Kategorie 1.HC eingestuft. Damit erhielten die ersten fünfzehn Fahrer Punkte für die Asia-Rangliste, Fahrer von ProTeams waren nicht berechtigt, Punkte einzufahren. Die Gesamtdistanz des Rennens betrug 151,3 Kilometer.

Teilnehmer
Am Start standen vier ProTeams, für die das Rennen den Saisonabschluss 2011 bedeutete, neun Continental Teams und eine japanische Nationalmannschaft. Bekannte teilnehmende Fahrer waren unter anderen Ivan Basso von Liquigas-Cannondale, der Schwede Gustav Erik Larsson und der Australier Richie Porte von Saxo Bank SunGard, Damiano Cunego von Lampre-ISD, Paolo Tiralongo und Roman Kreuziger vom Pro Team Astana, Yukiya Arashiro vom Nationalteam oder der Iraner Amir Zargari vom Azad University Cross Team. Titelverteidiger Daniel Martin stand in diesem Jahr nicht am Start. Deutschsprachige Fahrer waren nicht am Start.

Strecke und Rennverlauf
In der Stadt Utsunomiya nördlich von Tokio fand der Japan Cup 2011 auf einem 14,1 Kilometer langen Rundkurs statt, der zehn Mal befahren werden musste. Hinzu kam dann noch eine abschließende Runde von 10,3 Kilometern. Jede Runde wartete zu Beginn mit einem Anstieg auf, bei dem ungefähr 125 Höhenmeter überwunden werden mussten. Auch gegen Ende jeder Runde folgte noch einmal ein kleinerer Anstieg mit ungefähr 50 Höhenmetern. Insgesamt waren 151,3 Kilometer auf der topografisch nicht einfachen Strecke zurückzulegen.

Überraschend konnte der Australier Nathan Haas von den Genesys Wealth Advisers das Rennen im Sprint einer elf Fahrer umfassenden Spitzengruppe für sich entscheiden. Eine Woche nach dem Gewinn der Herald Sun Tour in seiner Heimat war es der zweite wichtige Sieg für Haas innerhalb kürzester Zeit, was ihm wenig später einen Vertrag für 2012 beim ProTeam Garmin-Cervélo einbrachte. Der Australier bezwang die Einheimischen Taiji Nishitani und Junya Sano. Bester Fahrer eines ProTeams war Damiano Cunego als Vierter. Ivan Basso wurde Zehnter, insgesamt lagen vier Japaner unter den Top Zehn.

Endstand

Weblinks
 Offizielle Website des Rennens (japanisch)
 Ergebnisse auf der Website der UCI Asia Tour
 Bericht auf radsport-news.com
 Ergebnisse und Streckenkarte auf live-radsport.ch

2011
Radrennen 2011

Japan Cup 2011


Kromatiranje je tehnika zaštite metalnih površina od korozije putem stvaranja kemijske konverzijske prevlake na osnovi spojeva šesterovalentnog kroma.Najčešće je korišteno na aluminiju i njegovim slitinama,prije svega kao koroziona zaštita,te kao podloga za boje i lakove.Može se koristiti i na drugim metalima -  čeliku,cinku,kadmiju,magneziju ,srebru i kositrenim slitinama.Kako su spojevi šesterovalentnog kroma toksični danas je kiselo kromatiranje s ovim spojevima u Europi u skladu s RoHS (Restriction of Hazardous Substances)direktivom zabranjeno,te je postupak zamijenjen s manje toksičnim spojevima trovalentnog kroma.No radi se i na procesima koji umjesto kroma koriste druge metalne spojeve,prije svega cirkona,vanadija,cera,titanija,molibdena te mangana.

Povijest
Prvi postupci razvijeni su oko 1915. godine,namijenjeni su bili zaštiti aluminija.No u biti se radilo o postupcima kemijske oksidacije aluminija.Kiselo kromatiranje razvijeno je 1933.(Cronak postupak,patentiran 1936.).U Europi je kromatiranje korišteno do 2007.,nakon toga se koriste samo postupci koji ne sadrže 6 valentni krom.U vojnoj i avio industriji se koristi i danas.

Vrste

Razne se vrste kromatiranja najčešće razlikuju po boji:

Sastav otopina za kromatiranje
Dvofazni postupak bezbojnog kromatiranja cinka i kadmija:

krom anhidrid 150-200 gr

natrij sulfat 30-45 gr

voda 1 lit

Otopina 2:

natrij bikromat 200-250 gr

sumporna kiselina 8-10 gr

dušična kiselina 80-100 gr

natrij sulfat 4-6 gr

voda 1 lit

predmete uroniti u svaku otopinu 5 - 40 sec,zatim isprati vodom pa otopinom 6-7% trinatrijfosfata 2-3 minute

Debela kromatna prevlaka zlatno žuto crvenkaste boje:

krom anhidrid 100 gr

natrij klorid 25 gr

1 lit vode

temp. 20 -30 C ,20-30 sec uroniti predmete u otopinu

Postupak s manjom koncentracijom kromata:

natrij bikromat 15-25 gr

dušična kiselina 14-28 gr

natrij sulfat 10-20 gr

voda 1 lit

20-30 C,15-60 sec

Kromatiranje kositra

3 gr natrij kromata

10 gr natrij hidroksida

2 mg neionskog detergenta

1000 mll vode

pH 11 - 12

90- 95 C temp. otopine,3- 5 sec. trajanje uronjavanja,potom dobro isprati hladnom pa vrućom vodom pa osušiti na nahviše 60 C

Alternativni postupak na bazi molibdena:

amonij molibdat 4-6 gr

amonij klorid 35-50 gr

borna kiselina 5-10 gr

voda 1 lit

60-70 sec

Dodatna literatura
Edwards, Joseph (1997). Coating and Surface Treatment Systems for Metals. Finishing Publications Ltd. and ASM International. pp. 66–71. .

Vanjske poveznice
Chromate conversion coatings and their current application

Obrada metala

Kromatiranje


Loose Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Rendsburg-Eckernförde iline bağlı bölge. 13,11 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla yaklaşık 846 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Gerhard Feige tarafından yürütülmektedir.

Rendsburg-Eckernförde iline bağlı yerleşim birimleri

Loose, Almanya


Chimaphila maculata er tegund blómplantna af lyngætt. Hún er ættuð frá Norður og Mið-Ameríku.

Tilvísanir

Lyngætt

Chimaphila maculata


Petri Sarvamaa (* 15. September 1960 in Joensuu) ist ein finnischer Politiker (Kansallinen Kokoomus).

Sarvamaa arbeitete sieben Jahre als Reporter beim finnischen Staatsfernsehen Yleisradio. Er trat bei den Parlamentswahlen 2011 im Wahlkreis Helsinki an. Am 1. März 2012 rückte er für den ausgeschiedenen Ville Itälä in das Europäische Parlament nach.

EU-Parlamentarier
Sarvamaa ist in der Fraktion der Europäischen Volkspartei (Christdemokraten).

Er ist Mitglied im Haushaltskontrollausschuss, im Ausschuss für Verkehr und Fremdenverkehr und in der Delegation im Ausschuss für parlamentarische Kooperation EU-Russland.
Als Stellvertreter ist er im Ausschuss für Landwirtschaft und ländliche Entwicklung und in der Delegation für die Beziehungen zu den Vereinigten Staaten.

Quellen

Weblinks

Mitglied des Europäischen Parlaments für Finnland
Finne
Geboren 1960
Mann

Petri Sarvamaa


متفرع الخصية الصيني أو وشيعة الكبد الصينية  هي من الديدان التي تصيب كبد الاٍنسان وهي من صف المثقوبات، شعبة الديدان المسطحة، هذا الطفيلي يعيش في كبد الاٍنسان وكذلك يمكن تواجده في أقنية الصفراء والمرارة، يتغذى على الصفراء.

هذه الديدان متوطنة في كل من اليابان ،الصين، تايوان وجنوب شرق آسيا وتقدر الاٍصابات ب 30.000.000 شخص.

مراجع

أسباب معدية للسرطان
أمراض منقولة بالغذاء
حيوانات وصفت في 1907
ديدان طفيلية للبشر
متأخرات الخصية
مسرطنات المجموعة 1 حسب تصنيف الوكالة الدولية لأبحاث السرطان

متفرع الخصية الصيني


داء المحرشفات  هو داء ديداني تسببه أحد الأنواع:
 محرشفة قزمة.
 محرشفة ضئيلة.

الأعراض
ليس لداء المحرشفات أعراض مميزة، لكن عادتا توصف أعراضه ب:
 بألام البطن
 فقدان الشهية
 حكة حول الشرج
 تهيج و اسهال

الأعراض الواضحة لا تظهر اٍلا في حالات الاٍصابة الكثيفة (500 إلى 1000 دودة) ، ويغلب عليها الاٍضطرابات العصبية و التشنجات و التهبات السحايا.

انظر أيضا

 كيسانية مذنبة.

مراجع

أمراض تحملها القوارض
أمراض ديدانية

داء المحرشفات


An Didymoplexis latilabris in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Didymoplexis latilabris in nahilalakip ha genus nga Didymoplexis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Didymoplexis

Didymoplexis latilabris


Le diocèse de Coimbra (latin : Dioecesis Colimbricensis) est un diocèse de l'Église catholique au Portugal suffragant de l'archidiocèse de Braga. En 2019, elle comptait  sur . Il est gouverné par l'évêque Virgilio do Nascimento Antunes.

Territoire
Le diocèse comprend tout le district de Coimbra (à l'exception du district de São Gião di Oliveira do Hospital) ; la municipalité de Mealhada, dans le district d'Aveiro ; Mortágua, dans le district de Viseu ; Alvaiázere, Ansião, Castanheira de Pera, Figueiró dos Vinhos, Pedrógão Grande et une partie de Pombal dans le district de Leiria ; et Ferreira do Zêzere, dans le quartier de Santarém.

Le siège de l'évêque est la ville de Coimbra, où se trouvent la cathédrale du Très Saint Nom de Jésus et l'ancienne cathédrale de l'Assomption de la Vierge Marie.

Le territoire s'étend sur  et est divisé en 270 paroisses, regroupées en 24 archiprêtré, eux-mêmes regroupés en 4 zones pastorales.

Historique
Le diocèse de Conimbriga, correspondant à l'actuelle Condeixa-a-Velha, était déjà érigé à l'époque romaine, bien que les noms des évêques ne soient pas connus, il était suffragant de l'archidiocèse d'Augusta Emerita, siège métropolitain de la province romaine de Lusitanie. Lorsque la ville fut conquise par les Suèves en 468, une période de déclin commença, qui culmina avec le transfert du siège de l'évêque à la ville voisine dAeminium (Emínio). Les évêques ont continué à maintenir le titre d'épiscopes Conimbriensis, ce qui a conduit au changement du nom de la ville d'Aeminium en Conimbriga, qui à l'époque arabe est devenue Colimbria, d'où le nom moderne de Coimbra.

Les premiers évêques historiquement connus de ce siège ne remontent qu'à la seconde moitié du . Le premier est Lucêncio, qui participa aux conseils provinciaux de Braga en 561 et 572, auxquels Coimbra appartenait en tant que suffragant pendant la période souabe. Lorsque la région est conquise et soumise par les Wisigoths, le diocèse retourne dans la province ecclésiastique de l'archidiocèse d'Augusta Emerita (vers 650). À cette époque, il existe déjà une certaine organisation du diocèse : il est attesté que dans la première moitié du , la cathédrale sainte Marie colimbrie avait un primicerium, un archidiacre et un archiprêtre. Le dernier évêque connu de cette première phase de l'histoire de Coimbra est Emila, qui a participé au  en 693.

Le territoire du diocèse fut conquis par les Arabes en 712, qui le maintinrent avec une interruption de 1018 à 1064. À cette époque, le diocèse continua à maintenir ses structures ecclésiastiques et les noms de plusieurs évêques sont connus, dont le premier est Nausto mentionné à partir de 867.

Coimbra fut reconquise aux Arabes en 1064, et aussitôt des travaux furent entrepris pour la réorganisation du diocèse. Un différend entre les métropolites de Braga et de Compostelle est définitivement résolu en 1199 par le pape , qui soumet le diocèse de Coimbra à la province ecclésiastique de Braga. En 1086, l'évêque Paterno établit le chapitre et fonda l'école cathédrale pour la formation des clercs. Avec les évêques Maurice Bourdin et Bernardo († 1147), la liturgie romaine fut introduite pour remplacer la liturgie mozarabe, abolie au concile de Burgos en 1080. Entre 1140 et 1180, l'ancienne cathédrale d'Aeminium fut reconstruite, elle reste la cathédrale du diocèse jusqu'en 1772, date à laquelle l'ancienne église des Jésuites devint la nouvelle cathédrale diocésaine. En 1240, fut célébré le premier synode diocésain connu, convoqué par l'évêque Tibúrcio.

Entre la fin du  et le , le diocèse connaît un moment de grande ferveur religieuse. L'évêque Américo Ebrard († 1295) a introduit la fête du Corpus Domini, tandis que Raimundo  († 1324) a introduit la solennité de l'Immaculée Conception. Plusieurs monastères et couvents ont été fondés ou refondés à cette période, dont ceux de Lorvão et Vacariça, près de Coimbra, et la ville de Santa Chiara. En 1308, la célèbre université de Coimbra a été fondée, dans le cadre de la relocalisation de l'université de Lisbonne.

Le , le roi , pour la précieuse contribution apportée par l'évêque dans la campagne militaire en Afrique du Nord, accorda à l'évêque João Galvão et à ses successeurs le titre de comte d'Arganil, titre qui fut maintenu jusqu'à Ernesto Sena de Oliveira au .

Le , le diocèse cède une partie de son territoire au profit du diocèse de Leiria (aujourd'hui diocèse de Leiria-Fátima).

Vers le milieu du , le diocèse est confronté à une situation difficile, car le Saint-Siège ne reconnaît pas le roi  et ses nominations épiscopales ne sont pas confirmées. La vacance du siège dura de 1646 à 1670 ; une autre période de vacance a eu lieu au  pour un total de 23 ans.

Le séminaire diocésain a été fondé durant l'épiscopat de Miguel da Anunciação (1740 - 1779).

Le , cède une autre partie de son territoire au profit du diocèse d'Aveiro.

Avec la réorganisation territoriale du , les diocèses de Leiria et d'Aveiro ont été supprimés et leur territoire a été agrégé au diocèse. À la même occasion, le diocèse de Coimbra a cédé une partie de son territoire au profit du diocèse de Guarda.

Le  et le , les diocèses de Leiria et d'Aveiro sont respectivement rétablis, récupérant leurs territoires du diocèse de Coimbra.

En 1971, avec l'aide des diocèses de Leiria et de Beja, l'Institut supérieur d'études théologiques a été créé à Coimbra, affilié depuis 1991 à la faculté de théologie de l'Université catholique portugaise.

Statistiques
En 2019, sur une population de , le diocèse comptait , correspondant à 91,1 % du total.
|-
| 1950 || 547.428 || 571.256 || 95,8 || 262 || 252 || 10 || 2.089 ||  || 11 || 358 || 254
|-
| 1970 || 578.584 || 582.578 || 99,3 || 290 || 260 || 30 || 1.995 ||  || 51 || 550 || 259
|-
| 1980 || 525.600 || 575.000 || 91,4 || 264 || 224 || 40 || 1.990 ||  || 73 || 398 || 265
|-
| 1990 || 588.000 || 597.000 || 98,5 || 243 || 203 || 40 || 2.419 ||  || 75 || 392 || 266
|-
| 1999 || 537.000 || 546.000 || 98,4 || 219 || 178 || 41 || 2.452 ||  || 69 || 365 || 266
|-
| 2000 || 537.000 || 546.000 || 98,4 || 212 || 172 || 40 || 2.533 ||  || 64 || 360 || 266
|-
| 2001 || 537.000 || 546.000 || 98,4 || 209 || 169 || 40 || 2.569 || 6 || 58 || 332 || 267
|-
| 2002 || 508.000 || 565.000 || 89,9 || 204 || 167 || 37 || 2.490 || 8 || 56 || 337 || 267
|-
| 2003 || 508.000 || 565.000 || 89,9 || 197 || 159 || 38 || 2.578 || 8 || 60 || 327 || 264
|-
| 2004 || 508.000 || 565.000 || 89,9 || 194 || 157 || 37 || 2.618 || 8 || 61 || 302 || 268
|-
| 2006 || 505.000 || 562.000 || 89,9 || 195 || 163 || 32 || 2.589 || 8 || 54 || 305 || 268
|-
| 2013 || 500.000 || 548.500 || 91,2 || 166 || 134 || 32 || 3.012 || 13 || 49 || 284 || 269
|-
| 2016 || 500.000 || 548.000 || 91,2 || 160 || 125 || 35 || 3.125 || 13 || 43 || 268 || 269
|-
| 2019 || 494.950 || 543.500 || 91,1 || 131 || 115 || 16 || 3.778 || 30 || 27 || 262 || 270
|}

Sources

 Pierre David, v. Coimbre, in Dictionnaire d'Histoire et de Géographie ecclésiastiques, , Paris, 1956, coll. 204-212
  Enrique Flórez, España Sagrada, , deuxième édition, Madrid, 1786,
    António de Jesus Ramos, c. Coimbra, Diocèse de, dans Dicionário de História Religiosa de Portugal, , Lisbonne, 2000,
    José Pedro Paiva, Os bispos de Portugal e do Império: 1495-1777, Coimbra, 2006
    Pius Bonifacius Gams, Série episcoporum Ecclesiae Catholicae, Graz, 1957,
  , Hierarchia Catholica Medii Aevi, ,  ; ,  ; ,  ; ,  ; ,  ; ,  ; ,  ; ,

Voir aussi

Articles connexes
 Église catholique au Portugal
 Nouvelle cathédrale de Coimbra
 Ancienne cathédrale de Coimbra

Liens externes

Coimbra
Coimbra
Pages avec des traductions non relues

Diocèse de Coimbra


«Take The Box» es una canción y el segundo sencillo de Amy Winehouse de su álbum debut Frank. Fue escrita por Winehouse y Luke Smith, y lanzado como sencillo el 12 de enero de 2004.

Composición
La canción escrita por Winehouse y Luke Smith trata sobre  dejar a su amante después de descubrir que está teniendo una aventura. Los detalles de la canción de su aceptación del hecho de que su cargo de ella le dice al amante, literalmente, "tomar de la caja" las cosas que dejó.

Formatos
UK CD
(CID 840; Released: 12 de enero de 2004)

 «Take the Box»
 «Round Midnight»
 «Stronger Than Me» (Live)

UK CD Promo
(CIDDJ 840; Released: 2004)

 «Take the Box» - 3:19

UK 12" Vinyl
(12 IS 840; Released: 2004)

Side A
 «Take the Box» (Seiji's Buggin' Mix)
Side B
 «Take the Box» (The Headquarters Mix)

UK 12" Vinyl Promo
(12 ISX 840 DJ; Released: 2004)

Side A
 «Take the Box» (Seiji's Buggin' Mix)
Side B
 «Take the Box» (Seiji's Buggin' Rub)
 «Take the Box» (The Headquarters Mix)

Posicionamiento

Sencillos de Amy Winehouse
Sencillos de 2004
Canciones sobre la infidelidad

Take the Box


Kotlin (Котлин) (eller Kettle), er en russisk ø, der ligger i Den Finske Bugt 32 km vest for Sankt Petersborg i Østersøen. Kotlin adskiller Nevabugten fra resten af Finske Bugt, og øen fungerer som en indgang til Sankt Petersborg og har som sådan været centrum i flere militære begivenheder.

Den befæstede by Kronstadt, der ligger på øen, blev grundlagt af Peter den Store, der tog den fra svenskerne i 1703. Kronstadt-opstanden, der resulterede i over 11.000 ofre, fandt sted på øen i marts 1921.

Geografi

Øen har nærmest form som en aflang trekant, 12,1 km lang og omkring 1,6 km bred, hvor øens base vender mod Sankt Petersborg. På den østlige bred ligger byen Kronstadt. Sandbanker rækker ud i vandet til en klippe, hvor Tolbaaken Fyrtårn er bygget.

Øen deler således søvejstilgangen til Sankt Petersborg i to kanaler. På den nordlige side af øen er farvandet spærret af sandbanker, der strækker sig fra Kotlin til Lisiy Nos, og den sydlige kanal, hovedvejen til den tidligere hovedstad, indsnævres af en tange, som går over mod Lomonosov på det russiske fastland, og ligger tæt på Kronstadt.

Søfartsadgangen til Sankt Petersborg blev meget lettere ved bygningen af en 7 meter dyb kanal i 1875-85, mens biler kan rejse over land til øen ved at bruge Sankt Petersborgdæmningen fra både den nordlige og sydlige del af Finske Bugt. Anlæggelsen af Sankt Petersborgdæmningen blev startet i 1980, men forsinket af politisk kaos i 1990'erne, og projektet blev endelig afsluttet i 2010 og officielt indviet i 2011.

Forurening
Den 15. november 2000 kolliderede to skibe, en 67 m køletrawler med navnet Nortlandia og et 130 m panamansk-registeret fragtskib ved navn EW McKinley, så der spildtes tre tons dieselolie i vandet ud for Kotlin Island. Det mindre skib sank også som følge af kollisionen efter at have pådraget sig skrogskader. To besætningsmedlemmer krævede behandling for hypotermi. Udslippet dækkede 11 kvadratkilometer af Kronstadt havn. Efter kollisionen havde dykkere tilstoppet hullet for at forhindre yderligere lækage, og afhjælpningsindsatsen for at inddæmme og fjerne spildet var i gang.

Programmeringssprog
Programmeringssproget Kotlin er opkaldt efter øen Kotlin.

Referencer

Sankt Petersborg
Øer i Østersøen
Øer i Rusland

Kotlin (ø)


A high-pressure area, high, or anticyclone, is an area near the surface of a planet where the atmospheric pressure is greater than the pressure in the surrounding regions. Highs are  middle-scale meteorological features that result from interplays between the relatively  larger-scale dynamics of an entire planet's atmospheric circulation.

The strongest high-pressure areas result from masses of cold air which spread out from  polar regions into cool neighboring regions. These highs weaken once they extend out over warmer bodies of water.

Weaker—but more frequently occurring—are high-pressure areas caused by atmospheric subsidence: Air becomes cool enough to precipitate out its water vapor, and large masses of cooler, drier air descend from above.

Within high-pressure areas, winds flow from where the pressure is highest, at the center of the area, toward the periphery where the pressure is lower. However, if the planet is rotating, the straight direction of the air flow from the center to the periphery is bent by the Coriolis effect. Viewed from above, the wind direction is bent in the direction opposite to the planet's rotation; this causes the characteristic spiral shape of the tropical cyclones otherwise known as hurricanes and typhoons.

On English-language weather maps, high-pressure centers are identified by the letter H. Weather maps in other languages may use different letters or symbols.

Wind circulation in the northern and southern hemispheres
The direction of wind flow around an atmospheric high-pressure area and a low-pressure area, as seen from above, depends on the hemisphere. High-pressure systems rotate clockwise in the northern Hemisphere; low-pressure systems rotate clockwise in the southern hemisphere.

High pressure systems may be either warm or cold types, the former originating in the subtropics and the latter at high latitudes, the time of year dictating which type is more dominant. Humidity and temperature of the high pressure system will depend on its source of origin. Warm high pressure systems from the horse latitudes (see below) create typical summer heat waves while cold high pressure systems bring freezing spells in winter and cooler, lower humidity in summer. If a high sits over the same area for several days it will take on the characteristics of that terrain. Cold high pressure systems in the Northern Hemisphere originate from Siberia, interior Canada, or the north Atlantic or Pacific, the latter two types trailing behind cyclonic systems. In the Southern Hemisphere, which is mostly water, these originate principally from the southern oceans.

The latitudes of 30N and 30S have semi-permanent high pressure around them known as the subtropical ridge, although their size and exact location varies with the seasons. On the West Coast of the United States, the subtropical ridge expands in spring and brings the region's characteristic rainless summer weather. As it shrinks in fall, the West Coast is subject to cold fronts from the Pacific which bring rain during the cool months. On the East Coast, it brings warm, humid air in late spring and throughout summer. In fall, as the subtropical ridge retreats, cold air from Canada takes over. In Europe, the effect is similar as the subtropical ridge brings the Mediterranean hot, dry summer weather and cool, wet winters. Europe north of the Pyrenees is at a higher latitude so the effect of the ridge is somewhat less significant and this region is mainly characterized by a cooler maritime climate. However, a particularly hot summer such as 2003 or 2019 which sees the subtropical ridge expand more than usual can bring heat waves as far north as Scandinavia—conversely, while Europe had record-breaking summer heat in 2003 due to a particularly strong subtropical ridge, its counterpart in North America was unusually weak and temperatures across the continent that spring and summer were wet and well below normal.

In the Southern Hemisphere the result is similar. Australia and the southern cone of South America get hot, dry summer weather from the subtropical ridge and cooler wetter winter weather as cold fronts from the southern oceans take over.

Winter sees the dominance of cold highs from the sub-Arctic. In Western Europe and the West Coast of North America, these originate in the Gulf of Alaska or the Greenland/Iceland area and move south to southeast. Since they are principally masses of ocean air, they will bring cool, damp conditions with widespread fog. In East Asia and interior North America, these air masses come from Siberia or Canada and bring very cold, dry air in their wake.

The scientific terms in English used to describe the weather systems generated by highs and lows were introduced in the mid-19th century, mostly by the British. The scientific theories which explain the general phenomena originated about two centuries earlier.

The term cyclone was coined by Henry Piddington of the British East India Company to describe the devastating storm of December 1789 in Coringa, India. A cyclone forms around a low-pressure area. Anticyclone, the term for the kind of weather around a high-pressure area, was coined in 1877 by Francis Galton to indicate an area whose winds revolved in the opposite direction of a cyclone. In British English, the opposite direction of clockwise is referred to as anticlockwise, making the label anticyclones a logical extension.

A simple rule is that for high-pressure areas, where generally air flows from the center outward, the coriolis force given by the earth's rotation to the air circulation is in the opposite direction of earth's apparent rotation if viewed from above the hemisphere's pole. So, both the earth and winds around a low-pressure area rotate counter-clockwise in the northern hemisphere, and clockwise in the southern. The opposite to these two cases occurs in the case of a high. These results derive from the Coriolis effect; that article explains in detail the physics, and provides an animation of a model to aid understanding.

Formation

High-pressure areas form due to downward motion through the troposphere, the atmospheric layer where weather occurs.  Preferred areas within a synoptic flow pattern in higher levels of the troposphere are beneath the western side of troughs.

On weather maps, these areas show converging winds (isotachs), also known as convergence, near or above the level of non-divergence, which is near the 500 hPa pressure surface about midway up through the troposphere, and about half the atmospheric pressure at the surface.

High-pressure systems are alternatively referred to as anticyclones. On English-language weather maps, high-pressure centers are identified by the letter H in English, within the isobar with the highest pressure value. On constant pressure upper level charts, it is located within the highest height line contour.

Typical conditions
 Highs are frequently associated with light winds at the surface and subsidence through the lower portion of the troposphere.  In general, subsidence will dry out an air mass by adiabatic, or compressional, heating.  Thus, high pressure typically brings clear skies.  During the day, since no clouds are present to reflect sunlight, there is more incoming shortwave solar radiation and temperatures rise. At night, the absence of clouds means that outgoing longwave radiation (i.e. heat energy from the surface) is not absorbed, giving cooler diurnal low temperatures in all seasons.  When surface winds become light, the subsidence produced directly under a high-pressure system can lead to a buildup of particulates in urban areas under the ridge, leading to widespread haze. If the low level relative humidity rises towards 100 percent overnight, fog can form.

Strong, vertically shallow high-pressure systems moving from higher latitudes to lower latitudes in the northern hemisphere are associated with continental arctic air masses.  Once arctic air moves over an unfrozen ocean, the air mass modifies greatly over the warmer water and takes on the character of a maritime air mass, which reduces the strength of the high-pressure system. When extremely cold air moves over relatively warm oceans, polar lows can develop.  However, warm and moist (or maritime tropical) air masses that move poleward from tropical sources are slower to modify than arctic air masses.

In climatology

The horse latitudes, or torrid zone, is roughly at the 30th parallel and is the source of warm high pressure systems. As the hot air closer to the equator rises, it cools, losing moisture; it is then transported poleward where it descends, creating the high-pressure area.  This is part of the Hadley cell circulation and is known as the subtropical ridge or subtropical high. It follows the track of the sun over the year, expanding north (south in the Southern Hemisphere) in spring and retreating south (north in the Southern Hemisphere) in fall.  The subtropical ridge is a warm core high-pressure system, meaning it strengthens with height.  Many of the world's deserts are caused by these climatological high-pressure systems.

Some climatological high-pressure areas acquire regionally based names. The land-based Siberian High often remains quasi-stationary for more than a month during the most frigid time of the year, making it unique in that regard.  It is also a bit larger and more persistent than its counterpart in North America.  Surface winds accelerating down valleys down the western Pacific Ocean coastline, causing the winter monsoon.  Arctic high-pressure systems such as the Siberian High are cold core, meaning that they weaken with height. The influence of the Azores High, also known as the Bermuda High, brings fair weather over much of the North Atlantic Ocean and mid to late summer heat waves in western Europe.  Along its southerly periphery, the clockwise circulation often impels easterly waves, and tropical cyclones that develop from them, across the ocean towards landmasses in the western portion of ocean basins during the hurricane season. The highest barometric pressure ever recorded on Earth was  measured in Tosontsengel, Zavkhan, Mongolia on 19 December 2001.

Connection to wind

Wind flows from areas of high pressure to areas of low pressure.  This is due to density differences between the two air masses.  Since stronger high-pressure systems contain cooler or drier air, the air mass is more dense and flows towards areas that are warm or moist, which are in the vicinity of low pressure areas in advance of their associated cold fronts.  The stronger the pressure difference, or pressure gradient, between a high-pressure system and a low-pressure system, the stronger the wind. The coriolis force caused by the Earth's rotation is what gives winds within high-pressure systems their clockwise circulation in the northern hemisphere (as the wind moves outward and is deflected right from the center of high pressure) and counterclockwise circulation in the southern hemisphere (as the wind moves outward and is deflected left from the center of high pressure).  Friction with land slows down the wind flowing out of high-pressure systems and causes wind to flow more outward than would be the case in the absence of friction. This results in the 'actual wind' or 'true wind', including ageostrophic corrections, which add to the geostrophic wind that is characterized by flow parallel to the isobars.

See also

References

Meteorological phenomena
Anticyclones
Atmospheric pressure

High-pressure area


En ildleder, også benævnt ildledelsessystem, er det system, der leder ilden fra en eller flere kanoner eller missilbatterier. Ildlederen består af udstyr, der udpeger målet, måler afstanden til dette, vurderer målets fart og retning, beregner målets placering frem i tiden (da projektilet er en vis tid om at nå frem, skal målets fremtidige placering falde sammen med det punkt, hvor projektilet havner), beregner indstillingerne af våbnene, transmitterer disse indstillinger til de enkelte våben og affyrer disse. Ildlederen kan også omfatte personellet og en bunker eller et transportmiddel til ildlederen. Ildledelsen på et nyere krigsskib er placeret godt beskyttet dybt i skibet, men ildledelsen kan også udføres fra andre steder, hvis dette er nødvendigt, f.eks. fra de enkelte kanontårne.

Udvikling af ildledelse i krigsskibe
En systematisk ildledelse blev først indført sent i artilleriet og først på krigsskibe. Tidligere havde man forskellige enkle midler til at indstille de enkelte kanoner. Nogen central koordinering af indstillingerne fandt ikke sted. Afstanden til målet blev skønnet. Enkle tabeller og instrumenter blev brugt til at finde kanonernes elevering. Derefter korrigerede man indstillingen, når man så, hvor projektilet ramte. Da kanonerne blev brugt på meget kort afstand, ofte under 100 meter, var det godt nok. Men da den praktiske rækkevidde for de store kanoner med riflede løb blev øget til mange kilometer, blev det nødvendigt med midler til at sigte meget mere præcist.

Både eget skib og målet (hvis dette er et andet skib), vil bevæge sig, og målet kan nå at flytte sig en hel del, inden projektilerne  har bevæget sig ad hele deres bane. Desuden bliver det nødvendigt at tage højde for vejret og corioliseffekten og mange andre forhold.

Plotter
Først udviklede man mekaniske plottere, der kunne hjælpe med at holde styr på eget skibs og målets bevægelser. Dette skete ved hjælp af indrapporterede observationer af målet fra udkigge, og kunne bestå i et relativt kursplot på en bred papirstrimmel. Sådanne systemer blev forsøgsvis introduceret i Royal Navy fra 1905.

Ildledelsescomputer
Senere blev plotterne udbygget til meget avancerede analoge regnemaskiner. I Royal Navy havde man velfungerende systemer fra 1916. Disse blev fodret med egen kurs og fart, vinkler til målet, skønnet kurs og fart for målet, afstand til målet taget ved brug af optiske afstandsmålere, meteorologiske data, temperaturen i ammunitionsmagasinerne og antallet af afgivne skud (hvert skud medfører en betydelig slitage på riffelgangene i kanonerne). Ligeledes kunne der være behov for at korrigere for skibets rullen og huggen i søen. En spotter placeret højt på skibet holdt øje med, hvorledes skuddene faldt i forhold til målet, og også denne oplysning blev sendt tilbage til regnemaskinen i skibets bug.

Observation af nedslagene (som eksplosioner ved træffere eller opsprøjt fra granater, der ramte vandet) forudsatte i praksis, at flere skibe ikke beskød det samme mål og at flere typer kanoner på eget skib ikke samtidigt beskød målet. I modsat fald kunne opsprøjt ikke med nogen sikkerhed henføres til en bestemt salve. Dette krav banede (sammen med den meget forskellige rækkevidde fra et stort udvalg af kanoner på et krigsskib) vejen for all big gun-skibe. Man kunne simpelthen ikke udnytte de mindre kanoner, der var placeret i kasematter midtskibs ordentligt.

Modsat forsøgte man i forsvarsøjemed at forvirre fjendens observatører ved at male egne skibe i takkede eller stribede mønstre. Udlægning af røg eller kunstig tåge skulle også vanskeliggøre observationerne.

Optiske afstandsmålere

De optiske afstandsmålere var af to typer. I begge tilfælde var to kikkerter monteret ved siden af hinanden med (helst) flere meters afstand. Disse kunne drejes, således at de begge pegede på målet. Afstanden var derpå et enkelt trigonometrisk problem, hvis løsning var angivet på en afstandsskala. For at observatøren ved afstandsmåleren kunne bedømme, om instrumentet var indstillet korrekt mod målet, kunne billedet fra de to kikkerter ses i samme okular, således at den øverste del af synsfeltet var fra den ene kikkert, mens den nederste del var fra den anden kikkert (koincidensmåleren). Evt. kunne det ene billede være vendt på hovedet (invertmåler). Når de to halvdele passede sammen, var afstanden ramt rigtigt. Denne type var især populær på britiske og amerikanske krigsskibe. I den anden type afstandsmåler, skulle et målemærke bringes til at synes at have samme afstand som målet (okkularet skulle være dobbelt). Denne afstandsmåler, på dansk kaldet stereomåleren, var sværere at benytte, men fungerede bedst af de to i tåge eller ved røg omkring målet. Typen var almindelig på tyske krigsskibe.

Radar
Senere kunne radar give en meget nøjagtig afstandsmåling og pejling til målet, og radar var ikke følsom over for røg eller maling af målet. Til gengæld kan radar forstyrres på forskellig vis, lige som radaren i sig selv kan advisere fjenden om ens tilstedeværelse og evt. intentioner om at åbne ild. I nogle tilfælde kan radaren følge projektilernes bane og således vise, hvor godt sigtet er.

Centralen

Et krigsskib havde en eller flere centrale afstandsmålere med tilhørende nedslagsplottere. Disse stod i forbindelse med besætningen på ildledelsescomputeren i skibets bug (stedet betegnes på engelsk transmitting station). Herfra beregnedes indstillingerne for hver kanon (de kunne bringes til at afvige en smule for at konvergere mod et mål tæt på eller øge spredningen ved skydning på større afstande) og kanonerne kunne også affyres herfra. De beregnede indstillinger blev transmitteret til hvert kanontårn, hvor besætningen skulle indstille kanonerne, så følgevisere stod overret med de angivne indstillinger.

Hvis den centrale afstandsmåler blev beskadiget (på grund af den høje placering på skibet kunne den dårligt pansres stærkt), kunne sekundære afstandsmålere, placeret lavere, tage over. Blev centralen sat ud af spillet, havde de enkelte kanontårne deres egne afstandsmålere, så der kunne skydes individuelt fra hvert tårn. Synsvidden var mindre og nøjagtigheden også mindre på grund af den forvirring, der ville herske i den situation.

I mange tilfælde havde luftværnsskytset og den sekundære bevæbning (mindre kanoner) deres egne ildledelsessystemer.

Efter 2. Verdenskrig blev ildledelsescomputerne efterhånden overtaget af digitale, elektroniske computere, men stadig under 1. Golfkrig i 1991 anvendte de amerikanske slagskibe USS Missouri og USS Wisconsin deres gamle ildlledelsescomputere. Moderne computere gør hastigheden og nøjagtigheden meget større, lige som flere faktorer kan inddrages i beregningerne. Desuden er et kanontårn i dag automatisk, og kan altså fuldkommen dirigeres centralt.

Torpedoer
Torpedoaffyring stiller på grund af våbnets lave hastighed og de normalt meget dårlige observationsbetingelser meget store krav til indstillingen af torpedoerne. Disse affyredes ofte som en salve med en vis spredning på kursen for de enkelte torpedoer.

Den ønskede kurs, fart og dybde kunne udregnes på og transmitteres fra torpedoaffyringscomputeren, af og til kaldet en forspringsberegner, til hver enkelt torpedo, mens de lå i udskydningsrørene. Computeren skal udarbejde en skudløsning ud fra nogle få observationer opnået gennem et pejleapparat benyttet fra tårnet på en undervandsbåd i overfladen eller fra en række pejlinger gennem periskopet og pejlinger opnået gennem sonar. Dertil tilføjes skøn over målets afstand (ud fra kendskab til forskellige skibstypers størrelser), fart og kurs. Ved at observere mange gange over et længere tidsrum, kan computeren forbedre sin skudløsning.

Den ønskede kurs kunne afvige betydeligt fra den kurs, som undervandsbåden aktuelt fulgte. Det kunne hjælpe på situationen, hvis torpedoerne var udstyret med målsøgningsmekanismer, og disse i øvrigt fungerede. Senere, efter 2. Verdenskrig, fik man torpedoer, der kunne fjernstyres gennem en tynd ledning, der rulledes ud bag torpedoen, lige som computerne også her blev digitale og elektroniske.

Ildledelse for artilleri på land
Ildledelse for artilleri på land afviger ikke meget fra ildledelse på krigsskibe. Hvis der skydes fra et fast kystbatteri, har man mulighed for at udpege og pejle målet fra steder med større afstand, hvilket kan gøre en optisk afstandsmåling mere præcis. Skydes der fra mobilt feltartilleri, vil udstyret skulle være betydeligt mindre og lettere. Her kan man f.eks. placere laserafstandsmålere i en kampvogns tårn, lige som særlige instrumenter måler i hvilket omfang kanonens løb krummer på grund af uens afkøling af siderne.

Luftværnsskyts

Indstillingen af antiluftskyts stiller også krav til ildlledelsen. Da fly bevæger sig særdeles hurtigt, skal indstillingen kunne ske meget hurtigt. Hvis skytset anvender tidsbrandrør, er det også nødvendigt at kunne indstille højden meget præcist, da granaterne ellers vil eksplodere i en anden højde end de fjendtlige fly befinder sig. Disse beregninger kan ske på en mindre, lokal regnemaskine, der på dansk kaldtes en kanonkorrektør. Afstanden og højden til flyene måltes oprindeligt med optiske afstandsmålere, men radar fandt hurtigt anvendelse også her.

Missiler
Større missiler indstilles og affyres i dag stort set altid på baggrund af data indhentet af en eller flere radarer. Missilerne følges under flugten af én radar, mens en anden følger målet. Ildledelsen kan automatisk sende kurskorrektioner til missilet. Evt. kan missilet selv søge mod målet ud fra dettes varmeudstråling eller fra en radar anbragt på missilet.

Kilder og henvisninger

Se også
 Bombesigte

Skydevåben
Artilleri

Ildleder