Amy Jane Studt (born 22 March 1986) is an English singer, songwriter and musician. Growing up in a musical family, with her father a violinist and conductor who had toured with Roy Orbison, and her mother a pianist, Studt began writing music at the age of six, teaching herself piano, guitar, and oboe. At 12 years old she contracted the rare bone disease osteomyelitis in her hip, leaving her bedridden. Studt used this time for her hobbies, and two years later, with the advice of her father, she recorded her first two demo albums which would go on to get her signed to Polydor. Studt released her first single "Just a Little Girl" in July 2002. It was followed almost a year later by "Misfit", which came to be her highest-charting single, reaching No. 6 in the UK charts. That same month, her debut album False Smiles was released, selling over 260,000 copies and being certified Gold. Two more singles were released, "Under the Thumb" in late 2003 and "All I Wanna Do" (a cover of the tune by Sheryl Crow) in early 2004, but only to diminishing sales that prompted Polydor to drop Studt in February 2004, all before her 18th birthday.

From then on until the end of 2006, Studt stayed out of the public eye. But in 2007 it was announced that she was working on a new album, now with the Indie label 19 Entertainment. She released her first single "Furniture",, followed by "Chasing the Light"; and the album, My Paper Made Men, was issued on 5 May 2008.

In early 2009, Studt moved to New York City; on her return, she began building a recording studio and continued writing and recording. She went quiet from 2009 to 2017, after suffering a nervous breakdown at 22 years old and being diagnosed with rapid-cycling bipolar disorder and a non-associative anxiety disorder, along with other physical illnesses during her 20s. After three hospitalizations and recovery from addiction, Studt wrote about her experiences with suffering, illness and heartbreak, '...but ultimately survival and hope' which she explains she put into her songwriting for her third album.

In 2017, Studt announced she had been working with Toby Kid from Hatcham Social and released two teaser songs from her soon to come third album, "I Was Jesus in Your Veins" and "Different Colour Pills". The album itself, titled Happiest Girl in the Universe, was released in October 2019.

History
Studt was born in Hammersmith, London. Growing up in Bournemouth, Dorset, she started teaching herself piano, guitar and learning the oboe. Studt's father is a violinist and a conductor who has worked with artists including Roy Orbison, Shirley Bassey and The Beatles (either touring or recording) and has featured in several films, while her mother is a pianist.

In the 1800s, the Studt family brought to the UK (from Denmark) one of the first steam-run travelling funfairs, The Studt Funfair, which included music, rides, a freak show, and a circus with lion tamers; they were, and still are, a highly regarded showmen family. Amy's father Richard started playing violin at the age of four, and later rejected the family's funfair business to choose a life of music, meeting Amy's mother Delia at Southampton University and going on to lead The London Symphony Orchestra.

Amy struggled with depression, self-harm and being bullied during her teenage years, struggling at school; she attended five different schools before dropping out entirely, at the age of 15, to pursue her music. Her depression led to being diagnosed with chronic fatigue syndrome. At the age of 13, Amy attended Bryanston School, Dorset on a 50% music scholarship by which time Studt had written 42 songs. Her father suggested she record some in a local studio and, she laid them all down live to tape. She gave or sold the finished CD to various friends, with one reaching Simon Fuller (manager of Annie Lennox, the Spice Girls and Amy Winehouse among others) who signed her that same year to both his own 19 Management and to Sony BMG Publishing.

2002–2004: False Smiles
In 2001, Studt was signed to Polydor Records and Universal Records at the age of 15, and delivered her debut album that same year. In July 2002, Studt released her first single, "Just a Little Girl", which entered the UK charts at No. 14.

In June 2003, Studt released her second single "Misfit", which made it to a chart position of No. 6 in the UK. Alongside the success of "Misfit" was the release of Studt's debut album False Smiles, which entered the chart at No. 24 and later climbed to its peak position of No. 18, going Gold in the UK and selling over 260,000 copies.

September 2003 saw the release of the third cut from the album, "Under the Thumb". This became her second Top 10 and third Top 20 single, entering at No. 10, which also helped push the album to a peak of No. 18. False Smiles was re-released at the beginning of 2004, adding one new track: a cover of the Sheryl Crow classic, "All I Wanna Do" on request of Crow herself who sang the backing vocals. The single peaked at No. 21 and subsequently, Studt was dropped from her record label Polydor.

2007–2009: My Paper Made Men
In early 2006, after some time away from the public eye, Studt signed to the indie label 19 Entertainment. She also toured with Razorlight under the alias 'Jane Wails', saying: ' I was quite frightened of getting on stage and people having preconceived ideas of what I was about. I didn't want them saying, " Ooh, isn't she that girl from before, blah blah blah?'".

"Furniture", a single taken from the album My Paper Made Men, was released on 3 December 2007. Studt worked on the title song with Imogen Heap collaborator Guy Sigsworth, and her new songs received rave reviews. The LA Times wrote: 'Positively incandescent torch-singing Londoner with a hair-raising emotional range that varies from cut-glass fragility to cat-o'-nine-tails avenger' suggesting that listeners should "ignore any dim memories of her mid-teens pop phase [from] a while ago."

"Chasing the Light" was the next single, released on 28 April 2008. The album My Paper Made Men was released as a digital download on 5 May that year, and physically on 2 March 2009, along with the third single, "Nice Boys". It was then made public in April that Studt was dropped by her record label, and she chose to then leave her management shortly after.

2009–present: third studio album
In 2017, Studt took part in a panel at AIM'S Indie-Con, discussing mental health within the music industry; she spoke openly about how in 2009, after moving back from New York City, she suffered a nervous breakdown at 22 years old and was diagnosed with rapid-cycling bipolar disorder. During a hospitalization that followed, she found that they had a piano, so she continued to write whilst inside.

In 2015, Studt announced that she had been working on a new album with Toby Kid from indie pop band Hatcham Social, and in 2017 she released a teaser single of two songs with Ditto Music as the first two released tunes from her soon to come third album: "I Was Jesus in Your Veins" and "Different Colour Pills". The eventual album, titled Happiest Girl in the Universe, was ultimately released in October 2019.

Discography

Albums

Singles

References

External links

1986 births
Living people
English child singers
English women singer-songwriters
English singer-songwriters
People educated at Bryanston School
Musicians from Bournemouth
19 Recordings artists
English pop singers
English pop rock singers
21st-century English women singers
21st-century English singers
 English people of Danish descent
People with chronic fatigue syndrome
Musicians from Hammersmith

Amy Studt


Philipp Ochs (født 17. april 1997) er en tysk fodboldspiller, der spiller som kant for AaB, hvortil han er på leje fra TSG 1899 Hoffenheim.

Klubkarriere
Ochs blev rykket op fra U/19-holdet til TSG 1899 Hoffenheims førstehold i 2015. Han fik sin debut i 1. Fußball-Bundesliga den 15. august, da han blev skiftet ind i stedet for  Eugen Polanski i det 82. minut i et 2-1-nederlag ude til Bayer 04 Leverkusen.

Den 9. august 2018 blev det offentliggjort, at AaB havde lejet Ochs for resten af 2018-19-sæsonen. Det var dog ikke i lejekontrakten ikke inkorporeret en købsoption, og idet Hoffenheim stadig havde tiltro til Ochs, var lejeaftalen gjort i stand grundet et godt samarbejde mellem AaB og Hoffenheim.

Han fik sin debut den 12. august 2018, da han erstattede Kasper Kusk i det 55. minut i en 1-0-sejr hjemme over FC Nordsjælland. Han scorede sejrsmålet i det 90. minut på et langskud, inden han blev udvist for sin anden advarsel dybt inde i overtiden.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Tyskland
Fodboldspillere fra TSG 1899 Hoffenheim
Fodboldspillere fra VfL Bochum
Fodboldspillere fra AaB

Philipp Ochs


Carnage war eine schwedische Death-Metal-Band aus Stockholm, die im Jahr 1988 unter dem Namen Global Carnage gegründet und 1990 wieder aufgelöst wurde.

Geschichte
Die Band wurde im Jahr 1988 von Gitarrist Michael Amott und Bassist und Sänger Johan Liiva als Global Carnage gegründet. Kurze Zeit später kamen noch Gitarrist Johnny Dordevic und Schlagzeuger Jeppe Larsson hinzu. Die Band veröffentlichte im Jahr 1989 mit The Day Man Lost und Infestation of Evil zwei Demos. Die Band unterlag häufigen Besetzungswechseln, sodass auf dem Album Dark Recollections im Jahr 1990 nur noch Michael Amott als Gründungsmitglied vertreten war. Als neue Mitglieder waren Sänger Matti Kärki, Gitarrist David Blomkuist und Schlagzeuger Fred Estby vertreten. Noch bevor das Album offiziell veröffentlicht wurde, löste sich die Band wieder auf. Das Album war ursprünglich auf der Split-Veröffentlichung Dark Recollections / Hallucinating Anxiety enthalten, die über Necrosis Records, einem Sub-Label von Earache Records, erschien. Sie wurde im Jahr 2000 mit Bonusliedern wiederveröffentlicht.

Michael Amott trat nach der Auflösung Carcass bei und gründete später mit Johan Liiva Arch Enemy und Spiritual Beggars. Matti Kärki, David Blomqvist und Fred Estby spielten bei Dismember.

Stil
Die Band begann als Grindcore-Projekt, das sich im Laufe der Zeit zu einem Old-School-Death-Metal-Projekt wandelte. Die Musik wird mit dem Album Like an Ever Flowing Stream von Dismember verglichen. Einige Songs des Carnage Debüts sind mit Liedern des Dismember Debüts identisch.

Diskografie
 1989: The Day Man Lost (Demo, Eigenveröffentlichung)
 1989: Infestation of Evil (Demo, Eigenveröffentlichung)
 1990: Dark Recollections / Hallucinating Anxiety (Split mit Cadaver, Necrosis Records)
 1990: Dark Recollections (Album, Necrosis Records; Wiederveröffentlichung 2017, Earache Records)
 1991: Live EP (EP, Distorted Harmony Records)

Weblinks

Einzelnachweise

Death-Metal-Band
Grindcore-Band
Band (Stockholm)
Schwedische Band

Carnage (Band)


Azo ili Azon (gruz. აზო; აზონი) bio je vladar Kartlije, u klasičnim izvorima poznate kao Iberija, za koju se u srednjovjekovnim gruzijskim kronikama tvrdi da ju je uspostavio Aleksandar Veliki, kralj Makedonije (vladao od 336. do 323. pr. Kr.)

Srednjovjekovna tradicija
Srednjovjekovne gruzijske kronije različito donose njegovo ime i podrijetlo. Dok ga Obraćenje Kartlije naziva Azo(j) i čini ga potomkom već postojeće dinastije u Arian Kartliji, Život Kartlije ga poznaje kao Azona i bilježe ga kao stranca makedonskog porijekla. Azo i Azon neupitno predstavljaju istu figuru i oba izvora pripisuju njegov položaj Aleksandrovoj mitskoj ekspediciji u unutrašnjost Gruzije.

Prema Obraćenju Kartlije, Azo je bio sin neimenovanog kralja Arian Kartlije, kojeg je Aleksandar, zajedno sa sljedbenicima, doveo u Kartliju i postavio kao prvog kralja (mep'e, მეფე) u Mcheti nakon osvajanja ovog grada. Također je prenio kultove Gatsija i Gaima u Kartliju. Život Kartlije  tvrdi da Azon, sin Jardosa (ne spominje se u Obraćenju Kartlije), nije bio kralj, pa čak ni Gruzijac. Izvještava se da je osvojio Mchetu sa 100 000 Makedonaca ("Rimljana"). Uz to, Aleksandar je zapovjedio Azonu da štuje sedam nebeskih tijela (Sunce, Mjesec i pet "zvijezda", tj. Planeta) i da služi "nevidljivom Bogu, stvoritelju svemira". U ovoj verziji Azon je prikazan kao tiranin, kojeg je nakon toga svrgnuo i ubio Farnavaz, član lokalnog vladajućeg klana (Farnavazidi), čijeg je oca i ujaka Azon ubio.

Suvremena interpretacija
Identifikacija Azo / Azona jedna je od najsloženijih i najspornijih enigmi rane gruzijske povijesti. Njegovo vladanje gruzijski učenjak Sergi Gorgadze uobičajeno datira u 330. – 272. godinu pr. Kr., premda ovoj kronologiji nedostaje preciznosti.

Unatoč razlikama, dvije srednjovjekovne tradicije slažu se da je kraljevstvo uspostavljeno u Mcheti u ranom helenističkom razdoblju, a to je potvrđeno u negruzijskim izvorima. Legenda o Aleksandrovom iberskom pohodu također je sačuvana u armenskoj povijesnoj tradiciji, posebno u Povijesti Armenaca Mojsija Horenacija (vjerojatno 5. stoljeće). Mojsije govori o "Mitridatu, Darijevom satrapu" (koji se može identificirati s Mitridatom I. Pontskim) kojeg je Aleksandar postavio da vlada nad Gruzinima. Profesor Giorgi Melikišvili povukao je nekoliko paralela između priča o Azonu iz gruzijske kronike i Mitridata iz armenske tradicije.

Nekoliko modernih znanstvenika vjeruje da Azoova priča neizravno sugerira migraciju ranih gruzijskih plemena na sjeverozapad i miješanje anadolskih elemenata s plemenima koja žive u samoj Kartliji. S druge strane, verzija Života Kartlije, koja anakrono naziva Makedonce "Rimljanima", mogla bi odražavati rimske aktivnosti u Iberiji, vjerojatno one iz Flavijevevskog razdoblja (69. – 96.), koje su iznenađujuće zanemarene u gruzijskim ljetopisima.

Neki moderni povjesničari također su pokušali izjednačiti Azona (imajte na umu da naziv završava u grčkom sufiksu –ου) s Jazonom iz argonautskog ciklusa. Prema rimskom povjesničaru Tacitu, Iberi su "tvrdili da su solunskog podrijetla, još iz vremena kada se Jazon, nakon što je otišao s Medejom i njihovom djecom, vratio u praznu Ejetovu palaču i narodu Kolhide koji nisu imali kralja."

Izvori

Gruzijski vladari

Azo od Iberije


محمد بن عبد السلام عبادي (1949 الحسيمة) من مؤسسي جماعة العدل والإحسان، يتولى منصب الأمين العام للجماعة منذ 24 ديسمبر 2012 بعد وفاة المرشد والزعيم الروحي للجماعة الشيخ عبد السلام ياسين، هو عضو بالاتحاد العالمي لعلماء المسلمين، عمل أستاذاً لمواد العلوم الإسلامية بمدينة وجدة. حوكم وسجن عدة مرات.

حياته
أتم حفظ القرآن الكريم في سن لا تتجاوز الثانية عشرة من عمره بقراءة ورش. أنهى دراسته الثانوية سنة 1970 وتخصص في الدراسة الشرعية على الطريقة التقليدية لمدة خمس سنوات على يد شيوخ منهم الشيخ عبد الله بن الصديق، والشيخ عبد الله التليدي، والشيخ ابن عجيبة بمدينة طنجة. في سنة 1975 بدأ تدريس العلوم الشرعية في معهد الأوقاف بأزمور بمدينة الجديدة واستمر لمدة سنتين. التحق سنة 1977 بمعهد تكوين الأساتذة بمدينة آسفي حيث تخرج أستاذاً في مواد اللغة العربية.

سنة 1982 حصل على شهادة الإجازة من كلية أصول الفقه بمدينة تطوان. , عمل واعظاً وخطيباً منذ سنة 1974 في كثير من المساجد بمدن طنجة وآسفي وسطات ووجدة، التي يقيم بها، قبل أن يمنع من أداء هذا الواجب في السنوات الأخيرة. ويعد بيته قبلة للناس في مجال الفتوى الشرعية والتوجيه، ويعقد عدة مجالس أسبوعية يغشاها أبناء الأمة منها مجلس الحديث كل يوم جمعة.

مسيرته

مسيرته الدعوية
أستاذ محاضر في كثير من المدن والجامعات، كما ألقى دروساً ومحاضرات في مساجد ومؤتمرات خارج المغرب. عضو التجمع العالمي لعلماء المسلمين الذي يضم كبار العلماء من مختلف أقطار العالم. من كبار الدعاة العاملين إلى جانب عبد السلام ياسين، ومن المؤسسين لجماعة العدل والإحسان سنة 1981 وعضو مجلس إرشاد جماعة العدل والإحسان، والمسؤول القطري عن لجنة التربية في الجماعة.

محاكماته
حوكم عدة مرات وسجن سنة 1990 لمدة سنتين مع أعضاء مجلس الإرشاد لجماعة العدل والإحسان، وتم توقيفه عن التدريس قبل أن يعود في السنوات الأخيرة. كما سجن أيضا سنة 2000 وحوكم بثلاثة أشهر موقوفة على إثر مشاركته في مظاهرة سلمية حقوقية. وحوكم أيضا بسنتين سجناً سنة 2003 بسبب استجواب صحافي له بإحدى الجرائد قبل أن تحكم محكمة الاستئناف ببراءته في مارس 2004.

في 22 فبراير 2007 تم في محكمة الاستئناف محاكمة محمد عبادي رفقة 3 أعضاء من العدل والإحسان. بتهمة كسر أختام في إشارة لبيته المشمع، الحكم الابتدائي سنة سجناً نافذة.

في 12 مارس 2007 قامت محكمة الاستئناف بمحاكمة عبادي بتهمة مخالفة بناء بيته للتصميم، الحكم الابتدائي غرامة مالية قدرها 2 ملايين سنتيم.

وفي 19 فبراير 2007 قامت محكمة الاستئناف، محاكمة الأستاذ عبادي رفقة 6 أعضاء من العدل والإحسان بتهمة تجمعات عمومية بدون ترخيص، الحكم الابتدائي غرامة مالية قدرها 28000 درهم. وفي 19 فبراير 2007 تم في محكمة الاستئناف محاكمته رفقة السيد لحسن أولوس بتهمة تجمعات عمومية بدون ترخيص، الحكم الابتدائي غرامة مالية قدرها 8000 درهم.

رئاسة الجماعة
بعد وفاة عبد السلام ياسين في 13 ديسمبر 2012، تولى محمد عبادي قيادة جماعة العدل والإحسان مؤقتاً، وذلك وفقاً لقانون تنظيم الخلافة في منصب المرشد العام الذي يحدد مواصفات وشروط الخليفة المؤقت لمرشد الجماعة بعد حدث وفاته. التي تشترط أنه «بعد وفاة المرشد يحل محله مباشرة أكبر مجلس الإرشاد سنا لفترة شهرين، يجتمع فيها مجلس شورى الجماعة ليختار المرشد العام الجديد من بين أعضاء مجلس الإرشاد الخمسة عشر». انتخب في 24 ديسمبر 2012 أميناً عاماً للجماعة، حيث تقرر الاحتفاظ بلقب المرشد العام لمؤسس الجماعة عبد السلام ياسين.

أرقام

 عدد مرات الاعتقال: أربع مرات في ظرف لا يتجاوز 20 يوما.
 عدد مرات اقتحام بيته: 3 مرات في ظرف لا يتجاوز 20 يوما.
 عدد المتابعات: يتابع الأستاذ محمد عبادي في 7 ملفات.
 عدد جلسات المحاكمات: 35 جلسة في مختلف المحاكم الابتدائية والاستئناف والإدارية.
 مجموع الغرامات المالية الصادرة في حقه: حوالي 18 مليون سنتيم.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
جماعة العدل والإحسان
مواليد 1949

محمد عبادي


Electron Space er en dansk eksperimentalfilm fra 1973, der er instrueret af Ron Nameth.

Handling
Det første forsøg på at overføre elektronisk feedback på film-emulsion i farver. Forsøgene udgik fra et videolaboratorium på Danmarks Radio hvor Ron Nameth arbejdede sammen med brødrene Krarup.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1973

Eksperimentalfilm fra Danmark

Electron Space


Simfonija br. 3 u a-molu op. 56, MWV N 18 je posljednja simfonija Felixa Mendelssohna Bartholdyja. Poznata je pod nazivom Škotska simfonija, kako su je imenovali izdavači. Premijerno je izvedena 1842. godine u Leipzigu.

Nastanak
Felix Mendelssohn Bartholdy bio je njemački skladatelj, pijanist i orguljaš iz razdoblja ranog romantizma. Skladao je simfonije, koncerte, oratorije, klavirsku i komornu glazbu. Na popisu njegovih djela MWV (Mendelssohn-Werkverzeichnis) nalazi se oko 750 skladbi u 26 grupa.

Mendelssohn je između 1829. i 1847. godine deset puta boravio u Velikoj Britaniji, u ukupnom trajanju oko 20 mjeseci. Za vrijeme prvog boravka 1929. godine posjetio je i Škotsku, koja je na njega ostavila snažan dojam, te je odatle dobio inspiraciju za svoja dva čuvena djela: Koncertnu uvertiru "Hebridi" i Simfoniju br. 3 u a-molu.

Skice za simfoniju napisao je još 1829. godine pri prvom posjetu Škotskoj: u Edinburghu je 30. srpnja posjetio ruine kapele u palači iz koje je vladala Marija Stuart, koje su na njega ostavile snažan turoban, sumoran dojam.

Ne zna se kad je nastavio rad na simfoniji. Završio ju je u Berlinu 20. siječnja 1842. godine i dirigirao na premijeri 3. ožujka iste godine u Leipzigu. Nakon uspješne premijere u Leipzigu, Mendelssohn je sa Simfonijom gostovao u Filharmonijskom društvu u Londonu 13. lipnja 1842. godine. Koncertu je nazočila Kraljica Victoria i dala dozvolu Mendelssohnu da joj posveti djelo.

Ovo je posljednja simfonija koju je Mendelssohn završio, nakon "Talijanske" i "Reformacije", ali su ju izdavači objavili kao treću.

O glazbi
Orkestracija: 2 flaute, 2 oboe, 2 klarineta, 2 fagota, 4 horne, 2 trube, timpani, gudači

Tonalitet: a-mol

Mendelssohn je pokušao djelomično zaobići klasičnu čevorostavačnu formu simfonije tako što je napisao da se svi stavci izvode attacca, odnosno u nizu bez pauze, i tako simfonijski ciklus ujedinio u jednu cjelinu. Time je postigao da stavci nemaju klasičan završetak. Posebnost simfonije je i da se u svakom stavku javljaju fanfare i ritam marša, koje (usprkos oznaci guerriero [ratnički] u naslovu četvrtog stavka) nisu militantni, već romantični herojski element. Svi stavci su u sonatnoj formi, što također nije uobičajeno.

 Introduction. Andante con moto – Allegro un poco agitato
 Scherzo. Vivace non troppo
 Adagio cantabile
 Finale guerriero. Allegro vivacissimo – Allegro maestoso assai

1. Introduction. Andante con moto – Allegro un poco agitato
Prvi stavak u 3/4-taktu počinje u A-duru dugim laganim uvodom sa sumornim i melankoličnim raspoloženjem koji je Mendelssohn skicirao još 1829. godine u Škotskoj, a nastavlja u a-molu u živom tempu. Slijedi klasična sonatna forma, u kojoj se u kodi vraća uvodna tematika.

2. Scherzo. Vivace non troppo
Scherzo drugog stavka u 6/8-taktu i F-duru je oštri kontrast prvom stavku. Melodijski i ritamski je u stilu škotskog narodnog plesa Scotch snap (koji je i Dvořák koristio u simfoniji "Iz Novog svijeta"), ali nije obrađena nijedna izvorna škotska melodija.

3. Adagio cantabile
U trećem stavku u 2/4-taktu i a-molu osjeća se utjecaj Beethovena kroz motive na teme iz njegove Sedme simfonije i Gudačkog kvarteta br. 10. Stavkom dominira elegično raspoloženje, isprepleteno s heroizmom.

4. Finale guerriero. Allegro vivacissimo – Allegro maestoso assai
U četvrtom stavku u 6/8-taktu prvo u a-molu a zatim u A-duru prepliću se herojski motivi sa škotskim plesom. Nakon reprize, u kodi se ne ponavlja tematika iz razvoja, već Mendelssohn uvodi novi materijal uz temu iz uvoda, s trijumfalnim završetkom.

Uobičajeno trajanje simfonije je oko 40 minuta.

Napomene

Izvori
 Arhivirana stranica neslužbenog vodiča za neodržani koncert Niškog simfonijskog orkestra planiran za 20.rujna 2019. godine, web.archive.org  (Arhivirano: 13. lipnja 2020., pristupljeno: 16.lipnja 2020.)
 Symphony No. 3 in A minor, Opus 56, Scottish, programski vodič San Francisco Symphony, www.sfsymphony.org  (Pristupljeno: 16. lipnja 2020.)
 Simfonija br. 3 na CD-u Gustava Dudamela,www.gustavodudamel.com   (Pristupljeno: 16. lipnja 2020.)
 Symphony No. 3 ("Scottish") na str. 12-14 ("33"-"35") programskog vodiča koncerata 18., 19. i 20. siječnja 2018. godine Filadelfijskog orkestra, Philadelphia Orchestra, old.philorch.org   (Pristupljeno: 16. lipnja 2020.)
 Symphonie Nr. 3 a-Moll op. 56 "Schottische", na stranici Tonkünstler-Orchester, www.tonkuenstler.at  (Pristupljeno: 16. lipnja 2020.)
 Symphony No. 3 in A minor ("Scottish"), Op. 56 na stranici AllMusic  (Pristupljeno: 16. lipnja 2020.)
 Kritika koncerta Hrvatskog komornog orkestra u Rovinju, dirigent Tomislav Uhlik, na stranici Turističke zajednice grada Rovinja, www.rovinj-tourism.com (Objavljeno: 17.srpnja 2003., pristupljeno: 16. lipnja 2020.)
 Simfonija br. 3 na stranici IMSLP,imslp.org  (Pristupljeno: 16. lipnja 2020.)

Skladbe razdoblja romantizma

Simfonija br. 3 u a-molu (Mendelssohn)


Kanadski galeb (lat. Larus californicus) je galeb srednje veličine, u prosjeku manji od od američkog srebrnastog galeba (L. smithsonianus), ali veći u prosjeku od prstenokljunog galeba, iako se raspon veličine preklapa s obje spomenute vrste.

Opis
Odrasle ptice su po izgledu slični Larus smithsonianus, ali imaju manji žuti kljun s crnim prstenom, žute noge, smeđe oči i zaobljeniju glavu. Tijelo je uglavnom bijelo sa sivim leđima i gornjom stranom krila. Imaju crno primarno perje s bijelim vrhovima. Mlade ptice također su izgledom slične mladim galebovima Larus smithsonianus, s perjem više smeđim od mladih prstenokljunih galebova. Duljina se može kretati od 46 to 55 cm, a raspon krila od 122 do 137 cm. Telesna masa može varirati od 430 to 1045 grama.

Rasprostranjenost i stanište

Njihovo područje razmnožavanja su jezera i močvare u unutrašnjosti zapadne Sjeverne Amerike od sjeverozapadnih teritorija, Kanade, južno do istočne Kalifornije i Kolorada. Gnijezde se u kolonijama, ponekad zajedno s drugim pticama. Gnijezdo im je plitko udubljenje na tlu obloženo raslinjem i perjem. Ženka obično snese 2 ili 3 jaja. Oba roditelja naizmjence hrane svoje piliće.

Oni su selice, većina se zimi seli na pacifičku obalu., te se tek tada ta ptica češće viđa u zapadnoj Kaliforniji, po čemu je dobila ime.

Ponašanje
Hrane se u letu ili podižu predmete dok plivaju ili šetaju. Uglavnom jedu kukce, ribu i jaja drugih ptica. Oportunističke su hranilice, pa se mogu naći i na odlagalištima smeća, u marinama i na pristaništima. Često mole za hranu na javnim plažama, parkovima i drugim mjestima gdje su ih ljudi voljni hraniti. Mogu pratiti ribarske čamce u potrazi za ribom ili traktore na poljima u potrazi za za kukcima koji bježe pred traktorom.

Državna ptica
Ovo je državna ptica u Utahu, zapamćena po pomaganju doseljenicima Mormonima u suzbijanju pošasti mormonskih cvrčaka. Spomenik u Salt Lake Cityju obilježava ovaj događaj, poznat kao čudo galebova.

Podvrste
Priznate su dvije podvrste, nominalna od Velikog bazena do središnje Montane i Wyominga, i nešto veća, bljeđa L. c. albertaensis sjevernije rasprostranjene, od Velikog ropskog jezera do Velike ravnice zapadne Manitobe i Južne Dakote. Iako se ove podvrste ne mogu dobro razlikovati varijacijama aloenzima mtDNA-a, mala genetska divergencija može se objasniti razdvajanjem tijekom pleistocena i ponovnim kontaktom u Montani tijekom novijeg doba.

Status u Kaliforniji
U Kaliforniji je kanadski galeb nedavno držao zaštićeni status kalifornijskih vrsta od posebnog značaja zbog pada broja u njihovoj povijesnoj kalifornijskoj koloniji za uzgoj na jezeru Mono. Međutim, posljednjih desetljeća ova se vrsta počela razmnožavati u južnom dijelu zaljeva San Francisco, gdje se u prošlosti nije razmnožavala, i doživjela je eksponencijalni rast populacije. Ovi kanadski galebovi sada nastanjuju velike, udaljene ribnjake i nasipe za proizvodnju soli i imaju vrlo velik izvor hrane koji pružaju obližnja odlagališta otpada iz San Francisca, San Josea i drugih urbanih područja, sve do područja Sacramenta. Populacija galeba u South Bayu porasla je s manje od 1000 rasplodnih ptica 1982. na više od 33 000 u 2006. Ovaj populacijski procvat rezultirao je velikom lokalnom populacijom galebova koja se oportunistički hrani drugim vrstama, posebice jajima i ptićima drugih ptica. Ozbiljno ugrožene ptice koje dijele isto stanište u South Bayu uključuju Charadrius nivosus i Sternula antillarum browni, dok su manje ugrožene ptice, uključujući Himantopus mexicanus, Recurvirostra americana, Sterna forsteri i Hydroprogne caspia također plijen nenormalno velikih jata kanadskih galebova. U tijeku su napori da se smanji stanište ove vrste i pronađu drugi načini za raspršivanje velikog broja galebova. Unatoč svojem imenu, kanadski galeb je državna ptica Utaha.

Izvori

Vanjske poveznice

 Patuxent Bird Identification InfoCenter: California gull information and pictures. Retrieved 2006-09-27
 California Gull Species Account – Cornell Lab of Ornithology
 California Gull at Animal Diversity Web

Galeb

Kanadski galeb


Noget om Norden er en turistfilm fra 1956 instrueret af Bent Barfod efter manuskript af samme.

Handling
Filmen fortæller i en uhøjtidelig form noget om de nordiske lande, deres fællesskab og de muligheder, de har for et samarbejde. Gennem et barns enkle vejledning i det nordiske fællesskabs problemer føres man på en hurtig rundtur gennem Nordens lande, hvor vi er gode venner, når vi skændes, men hvor vi klarer os bedst, når vi samarbejder.

Referencer

Eksterne henvisninger

Turistfilm fra Danmark
Danske film fra 1956

Noget om Norden


Dinosaur Revolution (literalmente, en inglés, Revolución dinosauriana) es un documental estadounidense en clave de humor (mockumentary en inglés) que trata sobre la vida cotidiana de los dinosaurios y de otros animales prehistóricos. Dividido en cuatro partes o episodios y producido por la compañía Creative Differences fue emitido por primera vez en la televisión estadounidense en el canal Discovery Channel en septiembre de 2011. Sus productores le pusieron primero el título de Reign of the Dinosaurs y por eso las versiones dobladas al español fueron tituladas Reino de dinosaurios (en Hispanoamérica) y El reino de los dinosaurios (en España).

El título Dinosaur Revolution («revolución dinosauriana») hace referencia al cambio revolucionario que los descubrimientos recientes sobre dinosaurios han supuesto para la ciencia y para la visión que los humanos tenían de estos animales hasta entonces.

Estreno en televisión

Los dos primeros episodios, en su transmisión original, fueron emitidos por primera vez en Discovery Channel, en Estados Unidos, el 4 de septiembre de 2011. Los dos episodios finales fueron programados para su emisión el 11 de septiembre de 2011; sin embargo, por respeto al décimo aniversario de los atentados del 11 de septiembre de 2001, se realizó un cambio de último minuto reemplazándolos con programación relacionada con esa fecha. Estos dos episodios fueron transmitidos posteriormente en el canal Science Channel el 13 de septiembre de 2011. En Hispanoamérica cada episodio fue transmitido por Discovery Channel sucesivamente del 17 al 20 de octubre de 2011

Producción y episodios
La producción comenzó en 2009 y tomó tres años finalizarla. La serie fue hecha en torno a varios cortos e historias largas que tomarían lugar en un número de distintos ambientes que abarcarían la era Mesozoica. Originalmente titulada Reign of the Dinosaurs, la serie no trataba de ser un documental, sino una miniserie de seis horas de narraciones ficticias basadas vagamente en la novela gráfica Age of Reptiles de Ricardo Delgado, y no emplearía ninguna narración. Cada episodio sería seguido inmediatamente por una serie adicional, llamada Science of Reign of the Dinosaurs ("la ciencia del reino de los dinosaurios"), la cual presentaría a los expertos explicando la base científica de la historia precedente, y señalando que partes eran especulativas o imaginarias. Debido a los cortes y a los cambios en la estrategia de mercadeo tanto por la cadena como por la productora, la serie fue eventualmente renombrada Dinosaur Revolution, y dividida en un formato más tradicional con explicaciones breves de los científicos entre cada historia. La serie también fue cortada de las seis horas planeadas a cuatro. De los cuatro episodios finalizados, el primero originalmente fue planeado para representar a la formación Chinle del Triásico en el suroeste de Estados Unidos, e incluiría a Coelophysis, Placerias y a Postosuchus en la trama. Sin embargo, durante la producción la secuencia fue cambiada a la más antigua formación Ischigualasto de Argentina, y los animales representados cambiaron a Eoraptor, Ischigualastia y Saurosuchus. Por esta razón, el modelo de Ischigualastia siguió estando anatómicamente basado en Placerias. Las escenas en que se representó a Cryolophosaurus y a Glacialisaurus fueron tomadas en Tenerife.

El segundo episodio, titulado "The Watering Hole" ("El abrevadero") originalmente sería un vistazo a la formación de Morrison del oeste de Norteamérica en el Jurásico, la cual ya había sido representada en numerosos documentales sobre dinosaurios. Por sugerencia del consultor científico Tom Holtz, el escenario fue cambiado a la contemporánea formación Lourinhã de Portugal, y como en el primer episodio, algunas especies fueron cambiadas por sus equivalentes en la nueva locación. Esto resultó en las primeras apariciones televisivas de dinosaurios como Draconyx. De manera similar, la secuencia de Mongolia en el Cretácico (que toma lugar en el tercer episodio) fue situada en la formación Wulansuhai en vez de su casi coetánea y más familiar formación Djadochta. Por lo tanto, fueron representados por primera vez para un filme las especies Velociraptor osmolskae y Protoceratops hellenikorhinus en lugar de los mejor conocidos V. mongoliensis y P. andrewsi. Algunos de los eventos de "The Watering Hole" fueron basados en la propia investigación de Holtz, como las escenas mostrando a un Allosaurus cuya mandíbula inferior fue lastimada por la cola de un saurópodo.

No todos los animales mostrados en el programa terminado estaban basados en criaturas específicas del registro fósil. Por ejemplo, los crocodiliformes acuáticos en la historia del Utahraptor y el notosuquio carnívoro de la escena del pterosaurio Anhanguera (ambos en el episodio 3), fueron dejados intencionalmente sin nombre.

Notables artistas involucrados en la producción incluyen a David Krentz (quien había trabajado previamente en John Carter de Marte y Dinosaurio de Disney), Ricardo Delgado (conocido por su cómic Age of Reptiles), Tom de Rosier (quien trabajó en Lilo y Stitch y Mulan), Mishi McCaig (quien había trabajado en Iron Man), Pete Von Sholly (quien trabajó en The Mask y Darkman), e Ian McCaig (uno de los artistas que estuvieron en la producción de la serie fílmica de Star Wars). Algunas obras previas de las cuales los creadores citaron como inspiración incluyen Looney Tunes, Avatar, Up y WALL·E.

El modelado, las texturas y pintado de las criaturas representadas en los episodios fue hecho por Creative Differences en el programa informático ZBrush, mientras que la animación y renderización fue hecha en Maya por varias otras compañías que fueron empleadas por Creative Differences. Estas incluyen Mokko en Montreal, Kinkajou en el Reino Unido, Sauce FX y Hawaii Animation Studios. Hawaii Animation Studios también usó un programa conocido como Bakery Relight para renderizar.

Episodios

Episodio 1: Evolution's Winners (Ganadores de la Evolución)

 Inostrancevia
 Ischigualastia
 Eoraptor
 Saurosuchus
 Probelesodon
 Gigantoraptor
 Zalambdalestes
 Cryolophosaurus
 Pterosaurio azdárquido indeterminado
 Mosasaurus (o Tylosaurus)
 Cretoxyrhina
 Glacialisaurus

Episodio 2: The Watering Hole (El oasis)
Animales:
 Allosaurus
 Ornitholestes
 Dinheirosaurus
 Lusotitan
 Rhamphorhynchus
 Miragaia
 Torvosaurus
 Draconyx

Episodio 3: Survival Tactics (Tácticas de Supervivencia)
Animales:
 Tortuga indeterminada
 Utahraptor
 Cedarosaurus
 Crocodiliforme indeterminado
 Rahonavis
 Rapetosaurus
 Majungasaurus
 Beelzebufo
 Shunosaurus
 Sinraptor
 Guanlong
 Castorocauda
 Volaticotherium
 Cocodrilo sin identificar
 Mamenchisaurus
 Protoceratops
 Azdárquido indeterminado
 Velociraptor
 Anhanguera
 Notosuquio indeterminado

Episodio 4: End Game (El Juego de la vida)
Animales:
 Tyrannosaurus
 Paquicefalosaurio indeterminado
 Troodon
 Ankylosaurus
 Azdárquido indeterminado
 Triceratops
 Mamíferos indeterminados

Segmentos incompletos y errores

Algunas historias que fueron cortadas o no fueron completadas durante la producción iban a representar a criaturas tales como Dorygnathus, Dimorphodon,, Placodus, Mixosaurus, Nothosaurus, Albertosaurus, Iguanodon, Agilisaurus y Prenocephale. Este último modelo fue reutilizado como un paquicefalosaurio genérico en el episodio final del programa (centrado en la formación Hell Creek). Un segmento que representaría a un pterosaurio desconocido (que fue sugerido por el biólogo Michael Habib) fue también planeado pero no fue preparado a tiempo para el lanzamiento en Discovery Channel. El artista Pete Von Sholly, quien estuvo involucrado en la producción, expresó su pesar por la forma en que se manejó la producción y como se hicieron los cortes. En la opinión de Von Sholly, algunas de las mejores secuencias quedaron sin producirse; la edición no se basó en la calidad de la historia, según afirma, sino en que tan avanzados en el proceso de producción estaban los segmentos. Sin embargo, el director David Krentz ha declarado que las secuencias fueron editadas basándose en la calidad de los relatos.

Adicionalmente, algunos descubrimientos científicos relevantes fueron publicados demasiado tarde para la producción cuando fueron incorporados al programa. Por ejemplo, el mosasaurio del primer episodio carecía de aleta caudal, cuyo descubrimiento fue hecho inmediatamente después de que el modelo por computadora estuviera completo, de acuerdo a Krentz. (Notése que el modelo por computadora es referido al género Mosasaurus en el sitio de Internet del programa, mientras que Krentz ha afirmado que era un Tylosaurus.)

Posibilidades de una versión alternativa
En distintos momentos, Pete Von Sholly ha sugerido e incluso confirmado el lanzamiento de una nueva versión de Dinosaur Revolution. En una entrada de su blog del 9 de septiembre de 2011, él señala que una "versión apropiada" podría "ver la luz del día". En septiembre 10, Von Sholly comentó en una revisión de Dinosaur Revolution que habría la posibilidad de una "edición del director" de Dinosaur Revolution la cual podría corregir los problemas que él alega fueron causados por la cadena Finalmente, en septiembre 14, Von Sholly comentó en otra reseña del programa que confirmaba la existencia de una nueva versión consistente en el mejor material del programa, sin narración, que podría ser lanzada en Blu-ray.

Dinotasia

Se habían hecho planes para incorporar el mejor metraje de la serie en un largometraje dirigido por Werner Herzog. Finalmente, esta película fue estrenada en 2012 bajo el nombre de Dinotasia en teatros cinematográficos, utilizando el metraje usado de Dinosaur Revolution así como escenas sin usar. Fue presentado como más cercano a la visión original bajo la que fue concebida Dinosaur Revolution. Werner Herzog fue encargado de la narración de la película.

Recepción de la serie
Dinosaur Revolution ha recibido generalmente reseñas agridulces de los críticos. Brian Switek de Smithsonian criticó el programa, citando la baja calidad de la animación en algunas escenas y la carencia de contenido científico. Él lo describió como "más un homenaje a los dinosaurios que un documental científico". Holtz comentó en esa reseña y estuvo en general de acuerdo con las críticas de Switek. Linda Stasi, una crítica de televisión del New York Post, criticó que el programa era demasiado "cursi" aunque ella señaló que sin embargo enseñaba a la audiencia "una gran cantidad de cosas interesantes". Ross Langager de PopMatters expresó inquietudes similares a la de Switek y Stasi, criticando al programa por su carencia tanto de contenido científico como de seriedad. Brian Lowry de Variety tuvo un punto de vista más positivo sobre el programa: mientras que criticó su carencia de contenido "revolucionario", él determinó que era "una tentativa encomiable al ofrecer a los espectadores una muestra de la vida en un planeta prehistórico." Las opiniones del reseñador David Hinckley de New York Daily News fueron muy similares a las de Lowry. Si bien Hinckley tenía sus reservas, el observó el programa por ser "animado".

Referencias

Documentales de animales prehistóricos
Programas de televisión de Discovery Channel
Películas sobre dinosaurios

Dinosaur Revolution


Et arkæologisk område er et sted (eller en gruppe af fysiske områder), hvor der er bevaret dokumentation for tidligere aktiviteter (enten forhistorisk eller historisk), som er blevet, eller kan blive, undersøgt ved hjælp af arkæologi. Områderne kan variere fra at have meget få synlige spor over jorden til at være hele bygninger og store strukturer der stadig er i brug.

Det er næsten altid vanskeligt at afgrænse et område. Det bliver undertiden brugt til at indikere bosætning i et område, selvom arkæologerne også skal definere grænserne for menneskelig aktivitet omkring dette sted. Ethvert depotfund eller begravelsesområde kan også fungere som arkæologisk område.

Traditionelt skelnes der mellem et arkæologisk område og et arkæologisk artefakt eller struktur. Almindelige strukturer i arkæologiske områder er rester af ildsteder og huse. Ekofakter (biologiske materialer som knogler, skæl og sågar fæces), der er resultat af menneskelig aktivitet, kan også findes. For områder fra palæolitikum og mesolitikum findes der ofte enorme mængder afslag fra fremstillingen af flintredskaber.

Eksterne henvisninger
 the Archaeological Conservation Group of Icon, the Institute of Conservation (UK Professional body)
 Tambomachay Archaeological Site (360° view) – Cusco Peru
 Archaeological site of Polé, Mexico, nowadays known as Xcaret

Yderligere læsning
Dunnell, Robert C., and William S. Dancey, 1983 The Siteless Survey: A Regional Scale Data Collection Strategy, in Advances in Archaeological Method and Theory 6:267-287. M.B. Schiffer, ed.

Arkæologisk område


Le prix du Livre d'Histoire des Outre-mer est un prix littéraire créé en 2017 à l'occasion de la  Journée Outre-mer Développement qui s'était tenue au Palais Brongniart à Paris. Ce prix a pour objectif de "Promouvoir l'histoire des Outre-mer français ; développer l'intérêt pour la culture historique ; allier le plaisir de lire et la connaissance historique" comme le précise l'article 5 de son règlement.

L'aire géographique concerne des ouvrages dont les actuels départements, régions ou collectivités de l'Outre-mer demeurent administrativement français (Guadeloupe, Guyane, Mayotte, Martinique, Nouvelle-Calédonie, Polynésie française, La Réunion, Saint-Barthélemy, Saint-Martin, Saint-Pierre-et-Miquelon, Wallis-et-Futuna).

L'ouvrage pourra avoir pour objet l'histoire d'un ou plusieurs de ces espaces, mais aussi de leur rapport tant politique, qu'économique ou culturel avec l'Hexagone. Le prix, remis tous les deux ans, est doté pour le lauréat d'un montant de 5000 euros grâce aux partenaires du prix.

Historique
Le prix du livre d'Histoire des Outre-mer a pour volonté la promotion de l'Histoire des Outre-mer français en récompensant des travaux qui allient la qualité scientifique à l'accessibilité à tous les publics.

À l'origine du prix, se trouve  le goût pour l'histoire et la volonté de le développer  de plusieurs entrepreneurs outre-mer. Cyril Comte et François Brichant ont tout d'abord fondé la Journée Outre-mer développement en 2009, journée qui connaitra plusieurs éditions . A l'occasion de la  6eme journée en 2017, Cyril Comte et François Brichant, décident alors avec le  compagnonnage et le soutien de plusieurs historiens (Frédéric Régent, Fabrice d'Almeida, François Durpaire) de la création de ce prix.

Présidents du prix du livre d'Histoire des Outre-mer

Le prix est organisé par ses deux présidents élus, Frédéric Régent et Marion Godfroy-Tayart de Borms, tous deux historiens, chercheurs et spécialistes reconnus de l'histoire des outre-mer. Le jury qu'ils ont composé est formé de docteurs en histoire, mais aussi de journalistes, d'enseignants, d'amateurs d'histoire, au sens noble du terme.

En 2005, les deux historiens échangent sur leurs travaux lors du colloque qui se déroule à Cayenne et dont les actes sont publiés une année plus tard aux éditions Ibis Rouge.

Frédéric Régent est actuellement maître de conférences et directeur de recherche à l'école d'Histoire de la Sorbonne. Il enseigne à l'université Paris 1 Panthéon-Sorbonne, d'abord au sein de l'Institut d'histoire de la Révolution française, puis de l'Institut d'histoire moderne et contemporaine (IHMC, UMR 8066 ; CNRS, ENS-PSL, université Paris 1). Président du Comité national pour la mémoire et l'histoire de l'esclavage (2016- 2019), et président de l'association pour l'étude de la colonisation européenne, Frédéric Régent s'investit administrativement  pour défendre une histoire des Outre-mer au-delà des simples lectures convenues ou mythiques habituelles. Il vient d'être désigné comme expert scientifique dans le projet de mémorial aux victimes de l'esclavage, prochainement installé au Jardin des Tuileries.

De 2019 à 2022, Marion Godfroy-Tayart de Borm a été membre associée de l'IHMC , avant de rejoindre le SIRICE (UMR 8138 ; CNRS, université Paris 1, Sorbonne Université) en tant que membre partenaire. Ses premiers travaux de recherches sur l'histoire des bagnes de Guyane ont été l'objet d'une critique élogieuse de Philippe-Jean Catinchi dans le quotidien Le Monde. Elle a poursuivi ses travaux sur l'Atlantic History à travers l'étude de l'expédition de Kourou, travaux  dont l'Historienne Nicole Lemaître soulignera la méthode et l'intérêt de l'enseigner aux étudiants dans la revue Historiens et Géographes et qui seront publiés et recensés en Anglais. Les travaux de Marion Godfroy obéissent à chaque fois à une même exigence – être pionnière de l'étude d'un champ – et une même méthode – diffuser les résultats obtenus sous différentes formes et applications académiques comme non académiques, et  ont un point commun, l'étude des circulations (politiques, culturelles, matérielles) entre l'Europe et l'Amérique à travers différents objets.

Membres actuels du jury
Le jury est composé de 12 à 24 personnes : historiens, titulaires d'un doctorat en histoire et amateurs d'histoire. Les membres fondateurs du prix sont : Fabrice D'Almeida, Carole Bienaimé, Elysée Coulibaly, Cécilia Elimort-Trani, Marion Godfroy- Tayart de borms, Bernard Gainot, François-Xavier Guillerm, Bruno Maillard, Ariane Mathieu, Corinne Mencé-Caster, Frédéric Régent, Bernadette Rossignol, Eric Saunier, Caroline Seveno, Colette Zytnicki.

Le jury du Prix est coopté par les membres du jury du prix précédent. Le jury élit en son sein deux coprésidents du jury (une femme et un homme) (Art. 1 du règlement du jury).

Annette Becker (Professeur Émérite des Universités) - Carole Bienaimé-Besse (membre du Conseil supérieur de l'audiovisuel, Présidente du groupe de travail «Éducation, Protection des Publics et Cohésion Sociale», vice-présidente du groupe de travail «Télévisions») - Elisée Coulibaly (docteur en histoire, chercheur associé en archéologie et sciences de l'Antiquité, CNRS, Université Paris 1 Panthéon-Sorbonne) - Xavier Dectot (Directeur de l'Orientalisme Muséum) - Cécilia Elimort-Trani (professeur d'histoire-géographie) - Bernard Gainot (docteur en histoire, maître de conférences honoraire à l'Université de Paris 1 Panthéon Sorbonne et lauréat 2017du Prix des Outre-mer) - Gilda Gonfier (co-auteur de Libres et sans fers : paroles d'esclaves, Fayard, directrice adjointe culture et sport à la Région Guadeloupe) - Marion Godfroy-Tayart de Borms (coprésidente) - Bruno Maillard (docteur en histoire, chercheur associé à l'Université de la Réunion et chargé de cours à l'Université Paris-Est) - Ariane Mathieu (chef de rubrique à L'Histoire) -  Andrea Marcolongo (Ecrivain de la Marine) - Corine Mencé Caster (professeur des universités en Études médiévales hispaniques, Université Paris- Sorbonne) - Frédéric Régent (coprésident) - Bernadette Rossignol (fondatrice et présidente de l'association Généalogie et Histoire de la Caraïbe, chevalier des Arts et des Lettres) - Eric Saunier (docteur en histoire, maître de conférences en histoire, Université du Havre, rédacteur en chef de la Revue du philanthrope) - Caroline Seveno (docteure en histoire, maître de conférences associé en histoire à l'université des Antilles) - Michèle Baj Strobel (anthropologue) - Guillaume Vial (professeur d'histoire-géographie, responsable du site de la Société française d'histoire des Outre-Mers) - Myriam Zaine (représentante de l'Association Michel Thierry Atangana contre la Detention Arbitraire)

Lauréats du prix du livre d'Histoire des Outre-mer
 En 2017, le jury récompense l'historien Bernard Gainot pour "L'Empire colonial de Richelieu à Napoléon", chez Armand Colin.
L'ouvrage de Bernard Gainot est l'une des pierre d'angles d'une carrière d'historiens. Il interroge la construction d'un premier empire colonial français, ses fondements et ses déploiements géographiques, et étudie les conditions de son abandon. il étudie la compréhension et la projection sur un espace d'une nation et de ses élites tout comme l'utilisation de ce même espace.

 En 2020, le jury récompense l'ethnologue Michèle Baj Strobel pour "Les Gens de l'Or", paru dans la collection Terre Humaine aux éditions Plon.
L'objet de l'ouvrage est l'étude des orpailleurs de Guyane, près du Maroni. L'auteur, ethnologue et enseignante en histoire des Arts a vécu plusieurs années à Maripasoula, commune située dans la partie nord de la Guyane. A travers l'objet de l'Or, dont le mythe est fondateur dans l'aire culturelle et géographique abordée, elle traite aussi de la question de la créolité en construisant ses propres archives par les entretiens réalisés.

 En 2022, le jury récompense l'historien Eric Jennings, professeur à l'université de Toronto pour "Les bateaux de l'espoir - Vichy, les réfugiés et la filière martiniquaise", paru aux éditions du CNRS. Sept livres étaient en compétition.
Les bateaux de l'espoir aborde le départ de presque 5 000 hommes, femmes et enfants qui, en une année et demie à partir de mai-juin 1940, quittent Marseille pour les Antilles. Juifs, républicains espagnols ou antinazis, les visages anonymes se mêlent à d'autres plus connus tels le cinéaste Jacques Remy ou la romancière Anna Seghers. L'historien transforme le récit d'une fuite en un examen des rencontres entre plusieurs mondes, les liens créés et les peurs ou craintes qui en naissent.

Le jury a relevé un sujet parfaitement original, des chapitres audacieux et fondamentaux (négritude et le surréalisme). Sous la plume de l'auteur, les Outre-mer sont traitées dans une vision centrale et non marginale de l'histoire.

Références

Voir aussi

Liens externes

 Société française d'histoire des outre-mers
 Journée Outre-Mer développement

Prix littéraire en France
Fondation en 2017

Prix du Livre d'Histoire des Outre-mer


An Philodendron melinonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolphe-Théodore Brongniart ngan Eduard August von Regel. An Philodendron melinonii in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron melinonii


Bolingbroke Castle er en middelalderlig borg i Bolingbroke (eller Old Bolingbroke) Lincolnshire, England.

Historie
Der blev bygget et forsvarsværk på grunden af sakserne i 500- eller 600-tallet. I  1100-tallet byggede normannerne en Motte-and-bailey på en nærligge bakke over byen Bolingbroke. Den nuværende borg blev grundlagt af Ranulf, jarl af Chester i 1220, kort efter at han var kommet tilbage fra det femte korstog.

Ranulf døde i 1232 uden en mandlig arving, og hans titler, jord og borge overgik til hans søstre. Efter Henry af Grosmont, 1. hertug af Lancaster i 1361 overgik Bolingbroke via ægteskab til John af Gaunt. Hans hustru, Blanche af Lancaster, datter af Henry af Grosmont, blev født på borgen i 1345. John og Blanches søn, Henrik, blev født på på Bolingbroke Castle i 1367 og var kendt som "Henrik Bolingbroke", før han blev konge i 1399.

I 1400- og 1500-tallet forfaldt borgen, selv om der blev udført reparationer i tudortiden. I 1636 konkluderede en undersøgelse, at alle tårnene ikke kunne repareres.

Ved udbruddet af første engelske borgerkrig blev Bolingbroke igen brugt som forsvarsværk, og kavalererne indsatte soldater på borgen. I 1643 blev den svært skadet under slaget af Winceby. Året efter blev borgen erobret fra rundhovederne, men som følge af nederlag blev den ikke genbesat af kavalererne. I 1652 blev den ødelagt, for at forhindre, at den blev brugt igen. Tårnene og murene blev revet ned og fyldt i voldgraven.

Den sidste store struktur bygning kollapsede i 1815.

I 1960'erne og 1970'erne udførte arkæologer udgravninger på stedet. English Heritage drev stedet til 1995, hvor Heritage Lincolnshire overtog. Meget af murene kan stadig ses, ligesom fundamentet fra bygninger og rum kan ses.

Om sommeren er der forskellige arrangementer på borgen som opførsler af Shakespeares skuespil.

Se også
 Liste over borge og slotte i England

Referencer

Slotte i Lincolnshire

Bolingbroke Castle


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Astronomske pojave
 20. travnja  hibridna pomrčina Sunca (JZ Azija, Indija, Australija, Filipini. Novi Zeland)
 14. listopada  prstenasta pomrčina Sunca (Sjeverna, Srednja i Južna Amerika)

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Astronomija u 2023.


الهوَارِب قرية تونسية تقع في ولاية القيروان، جنوب غربي مدينة الشبيكة.

انظر أيضا
 ولاية القيروان.

هوارب

الهوارب


Asfátovaya Gorá  es un posiólok del raión de Apsheronsk del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situado en las vertientes septentrionales del Cáucaso Occidental, en la orilla izquierda del río Tuja, afluente por la izquierda del Psheja, afluente del Bélaya, de la cuenca del Kubán, 23 km al oeste de Apsheronsk y 73 km al sureste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 365 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Kabardínskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Асфальтовая Гора.
 Historia del municipio
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net .

Localidades del raión de Apsheronsk del krai de Krasnodar

Asfáltovaya Gorá


Smilax ornata is a perennial trailing vine with prickly stems that is native to Mexico and Central America. Common names include sarsaparilla, Honduran sarsaparilla, and Jamaican sarsaparilla.

It is known in Spanish as , which is derived from the words  meaning "bramble" (from Basque  "bramble"), and , meaning "little grape vine".

Uses

Food
Smilax ornata is used as the basis for a soft drink frequently called sarsaparilla. It is also a primary ingredient in old fashioned-style root beer, in conjunction with sassafras, which was more widely available prior to studies of its potential health risks.

Traditional medicine
Smilax ornata was considered by Native Americans to have medicinal properties, and was a popular European treatment for syphilis when it was introduced from the New World. From 1820 to 1910, it was registered in the U.S. Pharmacopoeia as a treatment for syphilis.

Chemical constituents gallery

See also
 Hemidesmus indicus, Indian sarsaparilla
 Aralia nudicaulis, wild sarsaparilla or false sarsaparilla
 Sweet sarsaparilla (Smilax glyciphylla), a vine native to eastern Australia

References

External links

Whatever happened to the soft drink sarsaparilla? Cecil Adams, 1977

Smilacaceae
Plants described in 1865
Medicinal plants
Spices
Soft beers and malt drinks
Flora of Central America
Flora of Mexico

Smilax ornata


«Paloma quiero contarte / El cigarrito» es un sencillo póstumo del cantautor chileno Víctor Jara, lanzado en 1979 por el sello español Movieplay. Su lado A, grabado en 1962, apareció anteriormente en el sencillo La beata / Paloma quiero contarte, lanzado en 1966 y perteneciente al álbum debut del cantautor, Víctor Jara, lanzado ese mismo año. El lado B, aparece en el primer sencillo de Víctor Jara, La cocinerita / El cigarrito, grabado y lanzado en 1965, y perteneciente al mismo álbum.

Lista de canciones

Referencias

Sencillos de 1979
Sencillos de Víctor Jara

Paloma quiero contarte / El cigarrito


CPI is the consumer price index, a measure of prices.
Consumer price index by country

CPI may also refer to:

Technology
Characters per inch, in typography
Cycles Per Instruction in microprocessors

Organizations

Center for Public Integrity
Centre for Process Innovation, UK
China Power Investment Corporation (CPI Group)
Commission on Public Integrity, Iraq
Committee on Public Information, US WWI organization
CPI International, US electronics company
Communist Party of India
Communist Party of Iran
Communist Party of Ireland
Computer Peripherals Inc, a former printer maker
Constitutionalist Party of Iran
Congrès paléoethnologique international of the International Union for Prehistoric and Protohistoric Sciences
Centrists for Italy, a political party in Italy
Italian Paralympic Committee (Comitato Paralimpico Italiano, CPI)

Other
California Psychological Inventory, a psychological test
Chinese Pidgin English, ISO 639-3 code
Corruption Perceptions Index, of countries
Cost Per Impression, in advertising
 Cost performance index in earned value management

CPI (disambiguation)


Çopur Musa Ayaklanması, Türk Kurtuluş Savaşı sırasında Çopur Musa tarafından Afyon ve çevresinde gelişen ayaklanma. Bolu, Düzce, Yozgat Ayaklanmaları sırasında Yunanların kışkırtması sonucu Afyonkarahisar bölgesinde Uşak Hücum Taburu'ndayken eşkıyalık yapmaya çalışan Çopur Musa adlı isyancı, etrafına topladığı kuvvetlerle 21 Haziran 1920'de o dönem Afyonkarahisar'a bağlı Çivril'i bastı. Burada Halifelik elden gidiyor diyerek halkı ayaklandıran ve askere gitmemeye zorlayan Çopur Musa, üzerine gönderilen Millî Kuvvetlere yenilerek Yunanlara sığınmak zorunda kaldı.

Türk Kurtuluş Savaşında ayaklanmalar
1920'de Türkiye

Çopur Musa Ayaklanması


Q: Are We Not Men? A: We Are Devo! é o álbum de estreia da banda de New wave americana Devo. Foi originalmente lançado em agosto de 1978 pelo selo Warner Bros. (Virgin Records na Europa). Produzido por Brian Eno, o álbum foi gravado entre outubro de 1977 e fevereiro de 1978, principalmente em Colônia, Alemanha Ocidental.

O álbum recebeu críticas um tanto mistas dos críticos e alcançou a posição 78 na parada da Billboard dos EUA e a 12 na parada de álbuns do Reino Unido . Críticas recentes do álbum foram mais uniformemente positivas e o álbum foi incluído em várias listas retrospectivas de "melhores" de publicações como Rolling Stone, Pitchfork e Spin.

Em 6 de maio de 2009, Devo tocou o álbum ao vivo na íntegra pela primeira vez como parte da série de concertos Don't Look Back com curadoria de All Tomorrow's Parties. Em 16 de setembro de 2009, a Warner Bros. e a Devo anunciaram o relançamento de Q: Are We Not Men? e Freedom of Choice, com uma turnê apresentando os dois álbuns.

Produção e Gravação

Escrita
Mark Mothersbaugh, Gerald Casale e Bob Mothersbaugh escreveram o álbum ao longo de três anos, entre 1974 e 1977. "Jocko Homo" (escrita por Mark) foi demo em 1974  e tocada pela primeira vez ao vivo em 31 de outubro de 1975.  Durante este período, Devo era um quarteto formado por Mark Mothersbaugh, Gerald Casale, Bob Mothersbaugh e Jim Mothersbaugh.  Em 1976, Alan Myers substituiu Jim Mothersbaugh como baterista do grupo,  e Bob Casale voltou como guitarrista base e tecladista adicional após uma ausência de dois anos.   Em fevereiro de 1977, Devo também tocava "Shrivel Up" ao vivo, bem como as primeiras versões de "Uncontrollable Urge", "Praying Hands", "Mongoloid", "Too Much Paranoias" e uma versão de mais de sete minutos de "Jocko Homo".  Em março de 1977, Devo lançou seu primeiro single, uma versão produzida por ele mesmo de "Mongoloid" / "Jocko Homo".

Em 19 de maio de 1977, o grupo estreou todas as faixas do álbum ao vivo,  e continuaria a desenvolver o material ao longo do ano.

Produção
Em 1977, David Bowie e Iggy Pop receberam uma fita de canções demo do Devo da esposa de Michael Aylward, guitarrista da banda Tin Huey.  Tanto Pop quanto Bowie, assim como Brian Eno e Robert Fripp, manifestaram interesse em produzir o primeiro lançamento de Devo.  Em outubro de 1977, Patrick Gleeson convidou para gravar as faixas "Come Back Jonee" e "Shrivel-Up" no Different Fur Studios, em São Francisco, Califórnia.  No mês seguinte, Devo voltou para a cidade de Nova York e foi apresentado antes de um show no Max's Kansas City por David Bowie, que disse ao público que planejava produzir o primeiro álbum de Devo em Tóquio durante o inverno.

Eventualmente, Eno foi escolhido para produzir o álbum no estúdio de Conny Plank localizado perto de Colônia, Alemanha.  A banda voou para a Alemanha em fevereiro de 1978.  Bowie estava ocupado filmando Just a Gigolo, mas ajudou Eno a produzir o disco durante os fins de semana.   Como Devo estava sem contrato com a gravadora, Eno pagou os voos e custos de estúdio da banda, confiante de que a banda assinaria um contrato com a gravadora.  Em troca de seu trabalho no álbum, Eno pediu uma participação em quaisquer negócios subsequentes.  As tomadas anteriores de "Come Back Jonee" e "Shrivel Up" foram dobradas durante essas sessões.

Gerald Casale não esteve presente no primeiro dia de gravação, pois havia perdido o voo. Com a falta do baixista, o grupo passou o primeiro dia tocando com Eno, Bowie, Holger Czukay e Dieter Moebius.

As sessões de gravação foram uma fonte de frustração para Eno e Devo. Eno achou a banda relutante em experimentar ou se desviar de suas primeiras demonstrações de canções gravadas.  Devo mais tarde admitiu que "nós éramos abertamente resistentes às ideias de Eno. Ele criou partes de sintetizadores e sons muito legais para quase todas as partes do álbum, mas nós os usamos em três ou quatro músicas."  Depois que surgiram conflitos entre o grupo e Eno, David Bowie foi contratado para remixar o álbum.

Outtakes do álbum incluem: "Be Stiff", lançado como single fora do álbum no mesmo ano; "Social Fools", lançada como lado B de "Come Back Jonee"; e "Penetration in the Centrefold", lançada como lado B de "The Day My Baby Gave Me a Surprize" em 1979.

Arte e Capa
A capa foi ilustrada por Joe Heiner. Foi baseado em uma imagem do famoso jogador de golfe profissional Juan "Chi-Chi" Rodríguez que a banda encontrou em uma pulseira de golfe. De acordo com Casale, David Berman, vice-presidente sênior de negócios de sua gravadora, Warner Bros., decidiu que a imagem não poderia ser usada porque "ele era um fã de golfe e achava que estávamos zombando de Chi Chi". A banda se ofereceu para entrar em contato com Rodriguez pessoalmente, mas tinha limitações de tempo devido à produção de seu álbum. O gerente do departamento de arte da empresa, Rick Serini, recomendou um artista que pudesse retocar e alterar a face da foto, enquanto o vocalista Mark Mothersbaugh ofereceu uma foto que ele comprou de um jornal local que transformou os rostos dos presidentes dos Estados Unidos John F. Kennedy, Lyndon B. Johnson, Richard Nixon e Gerald Ford. Essas ideias foram posteriormente transformadas com a imagem original de "Chi Chi" Rodriguez para criar a arte da capa do álbum.

A banda acabou conseguindo a permissão de Rodriguez para usar a fotografia original. Como as capas do álbum "transformadas" já estavam em produção naquela época, Serini afirmou que custaria à banda $ 2.500 para interromper a produção e restabelecer a imagem pretendida originalmente pela banda, o que forçou a banda a manter a versão transformada. De acordo com Casale, "conseguimos apresentar algo que, pela interferência corporativa e incompreensão do lado comercial da Warner Bros. Records, na verdade, sem querer, produziu algo muito mais Devo do que a [imagem] original."  A ilustração da capa original, com o rosto de Rodriguez intacto, apareceu na capa do terceiro single da banda, "Be Stiff".

A versão européia tem uma arte completamente diferente e, assim como a capa interna da versão americana, traz fotos tiradas do videoclipe de "Jocko Homo". A capa da versão européia mostra um homem (Mark Mothersbaugh) usando óculos de proteção, gravata borboleta e luvas de borracha, enquanto a contracapa apresenta cabeças (Gerald Casale, Jim Mothersbaugh e Bob Mothersbaugh) com óculos escuros sob meias de náilon.

Lançamento
Devo recebeu ofertas para lançar Q: Are We Not Men? A: We Are Devo! da Warner Bros., Island, Virgin e da produtora de David Bowie, Bewlay Brothers.   A Virgin obteve os direitos para lançar o álbum no Reino Unido, enquanto a Warner Bros. detinha os direitos para a América do Norte.  O álbum foi originalmente planejado para lançamento na primavera de 1978, mas teve que ser adiado devido a disputas legais entre a Warner e a Virgin.  Foi finalmente lançado pela Warner nos Estados Unidos em 28 de agosto de 1978 e pela Virgin no Reino Unido em 1º de setembro de 1978.  A Virgin também lançou uma versão em picture disc do álbum,  ilustrada com uma foto do curta-metragem da banda de 1976 , The Truth About De-Evolution.

Na América do Norte, Q: Are We Not Men? A: We Are Devo! alcançou a posição 78 nas paradas da Billboard, enquanto no Reino Unido entrou nas paradas em 16 de setembro de 1978, e lá permaneceu por sete semanas, chegando ao número 12.   O álbum também fez sucesso no Japão.  O álbum foi "prata" no Reino Unido em 15 de janeiro de 1979 e "ouro" nos Estados Unidos em .

A faixa de abertura do álbum, "Uncontrollable Urge", foi usada em vários filmes e programas de televisão, incluindo The Wolf of Wall Street,  Fun with Dick and Jane,  Ridiculousness  (como cover junto com Mark Mothersbaugh e "yeahs" fornecidos por Rob Dyrdek)  e Jackass.

Recepção Crítica
A reação crítica inicial foi um pouco mista. Tom Carson, escrevendo na Rolling Stone, afirmou que "Não há um pingo de sentimento em lugar nenhum, e o único compromisso é com a estética distante do disfarce", e opinou que "Devo carece da maior parte do calor de Eno e muito do talento de Bowie para melodrama mecanizado. Apesar de todas as suas idiossincrasias, a música aqui é totalmente impessoal."  Robert Christgau, do The Village Voice, reagiu com elogios silenciosos, destacando o "rock and roll cativante, cômico e herky-jerky" de Devo, concluindo: "Em pequenas doses, é o melhor que a música inovadora pode conseguir, e não há um corte realmente ruim. neste álbum. Mas não leva a lugar nenhum."  No entanto, foi eleito um dos melhores álbuns do ano na pesquisa da crítica Pazz & Jop do The Village Voice em 1978.  Em janeiro de 1980, a Trouser Press também o considerou um dos melhores álbuns de 1978.
A recepção posterior do álbum foi mais uniformemente positiva. Steve Huey, do banco de dados de música online AllMusic, chamou-o de "indiscutivelmente o conjunto de material mais forte de Devo" e "uma pedra de toque seminal no desenvolvimento da new wave americana".  Q: Are We Not Men? A: We Are Devo! marcou em várias listas de "melhores", incluindo a lista da Spin dos "50 discos punk mais essenciais" e a lista da Pitchfork dos 100 melhores álbuns da década de 1970.   Foi classificado como número 447 na lista da Rolling Stone de 2003 dos 500 melhores álbuns de todos os tempos, subindo para o número 442 na atualização de 2012 e disparando para o número 252 na reinicialização de 2020 da lista.    Também está listado no livro 1001 Albums You Must Hear Before You Die.

Record World disse que o single "Come Back Jonee" "utiliza ao máximo a abordagem irônica única [de Devo]" e elogiou a produção de Eno.

Lista de Faixas
Na versão européia, a segunda música aparece como "Satisfaction (I Can't Get Me No)".

Faixas adicionais

Ficha Técnica
Créditos adaptados das notas do encarte do álbum original (exceto onde indicado):

Devo

 Mark Mothersbaugh – vocais (1-3, 6-11), teclados (1, 3-6, 8-9), guitarra (2, 7)
 Gerald Casale – vocais (4), vocais secundários (3, 5, 7), vocais de apoio (1-2, 6, 8-9), baixo (todas as faixas)
 Bob Mothersbaugh – vocais (5), vocais de apoio (1-2, 6, 8-9), guitarra solo (todas as faixas)
 Bob Casale – backing vocals (6, 9), guitarra base (1-9), teclados (6-7, 10-11)
 Alan Myers – bateria (todas as faixas)

Técnico

 Brian Eno – produtor
 Conny Plank – engenheiro (faixas 1–8, 10), mixagem
 Patrick Gleeson – engenheiro (faixas 9, 11)
 Bobbi Watson – fotografia da produção
 Devo Inc. – gráfico de capa desenvolvido pela Computa-posite, conceito gráfico e execução
 John Cabalka – supervisão gráfica
 Erik Munsön – design de produção
 David Bowie – produção adicional e mixagem

Tour
Para divulgar o álbum, Devo empreendeu uma longa turnê mundial, que durou de outubro de 1978 a junho de 1979. O visual da turnê foi amplamente baseado no show ao vivo que eles desenvolveram ao longo do ano anterior, com as únicas diferenças sendo o aumento do orçamento permitindo figurinos de maior qualidade e um cenário básico, e um foco no material do álbum, enquanto provocava então canções inéditas para o próximo álbum.

O show abriria com o curta-metragem da banda de 1976, The Truth About De-Evolution, seguido por seus vídeos promocionais de 1978 para "Satisfaction" e "Come Back Jonee". Quando a banda subiu ao palco, eles tocaram duas músicas que não estavam no álbum de apoio à turnê. Então Mark Mothersbaugh ganharia uma guitarra elétrica modificada, que seria usada apenas para as canções "Satisfaction" e "Too Much Paranoias".

À medida que o show continuava, os ternos amarelos característicos do grupo seriam gradualmente rasgados, até "Jocko Homo", onde Devo se despia para shorts pretos e camisetas com joelheiras e ombreiras. Durante a introdução de "Smart Patrol", o grupo vestiu capacetes laranja, que foram retirados durante a música seguinte, "Mr. DNA". O show foi finalmente concluído com o vocalista Mark Mothersbaugh se tornando Booji Boy e cantando duas canções: "Red Eye" e "The Words Get Stuck in My Throat"     com Bob Mothersbaugh assumindo o teclado deveres sobre este último.

Setlist

 "Wiggly World"
 "Secret Agent Man"
 "Pink Pussycat"
 "(I Can't Get No) Satisfaction"
 "Too Much Paranoias"
 "Praying Hands"
 "Uncontrollable Urge"
 "Mongoloid"
 "Jocko Homo"
 "Smart Patrol"
 "Mr. DNA"
 "Sloppy (I Saw My Baby Gettin')"
 "Come Back Jonee"
 "Gut Feeling"
 "Slap Your Mammy"
 "Devo Corporate Anthem"
 "Red Eye Express"
 "The Words Get Stuck in My Throat"

As seguintes músicas também foram tocadas durante a turnê, mas apenas como pontuais:

 "Clockout"
 "Shrivel Up"
 "In Heaven Everything Is Fine"
 "I Need a Chick"

Desempenho

Certificações

Ligações externas

 Q: Are We Not Men? A: We Are Devo! no Rate Your Music

Álbuns lançados pela Virgin Records
Álbuns lançados pela Warner Records
Álbuns produzidos por Brian Eno
Álbuns produzidos por David Bowie
Álbuns de estreia de 1978

Q. Are We Not Men? A. We Are Devo!


Limira, Limyra, Antalya il sınırları Finike ilçesi yakınlarında bulunan bir antik kenttir.

Konumu ve Çevresel Özellikleri
Limyra (Zemuri, Turunçova, Zengeder) Finike'nin 9 km kuzey doğusunda bulunan antik Likya şehirlerinden biri Limyra'dır. Turunçova - Kumluca arasındaki Torunlar'da bulunan antik kent, 1216 m yüksetlikteki bir tepenin eteğinde kurulmuş olup yol üzerindedir. Limyra antik kenti bir dönem Lykia medeniyetinin başkentliğini yapmıştır. Likya medeniyetinin doğudaki başkenti Likya iken batıdaki başkenti ise Xanthos'dur. Eskiçağ bilginlerinden Plinius Limyra antik kentinden şöyle söz etmekte ''Limyra,içne Arykandos (Aykırı Çay) döküldüğü nehrin olduğu şehir'' diye yer belirttiği görülmektedir.

Tarihçe

Araştırma ve Kazı
1838'de C. Fellows Limyra'nın kalıntılarını tesadüfen görmüş ve araştırma yapmak için iki yıl sonra tekrar gelmiştir. Daha sonra 1842'de J.A. Schönborn tarafından ziyaret edilmiştir. Onun ardından İngiliz araştırmacılar Spratte ve Forbes, Limyros Çayı'ndan yukarıya doğru ilerleyerek kalıntılarla karşılaşmıştır. Spratt ve Forbes'den sonra uzun bir süre Limyra ile ilgili araştırma yapılmamıştır. İstanbul Alman Arkeoloji Enstitüsü uzmanı J. Borchart 1965'de Myra'da yüzey araştırması yaparken Limyra'yı da iziyaret etmiş ve 1969-74 yıllarında kazı yapmıştır. Kazı çalışmaları 2002 yılından itibaren T. Marksteiner başkanlığında, Avusturya Viyana Üniversitesi Arkeoloji Bölümü bünyesinde sürdürülmektedir.

Tabakalanma
Önceki kazı kampanyalarında, araştırma alanı içinde üst üste yer alan 13 katman ortaya çıkartılmıştır. Bunların her birinde mimari kalıntılar belirlenmiştir. I-V: kadar Hellenistik Dönem VI-VII: MÖ 4. yüzyıl IX-XI: MÖ 5. yüzyıl XII: MÖ 6. yüzyıl XIII: MÖ 7. yüzyıl

Buluntular

Mimari
2005 yılında çalışma alanının merkezinde (SO9W1, SO9O1) bir önceki yıl açılan erken dönem tabakaları, bunların altında yer alan stratigrafinin ve görünen yapı kalıntılarının dökümünü yapmak üzere kaldırılmıştır. Yine aynı amaçla kazı alanının batı kısmındaki kazılarda daha derine inilmiştir (SO 31) (Plan SO9O-SO31'de açılan tabakalar). Klasik sur duvarının kuzeyinde yer alan ve SO35O olarak adlandırılan kazı alanı SO9O ve SO35'de tespit edilen antik yamaç yapılaşmasını geniş ve kapsamlı bir alanda incelemek amacıyla doğuya doğru 4 m uzatılmıştır. SO35O'deki kazılarda 2003 yılında SO35'de ortaya çıkartılan ve teras duvarları olarak yorumlanan duvarların doğu uzantısı belirlenmiştir. Bu duvar, Tabaka VIII'in (M3) üzerinde yer almaktadır ve MÖ 4. yüzyıla tarihlenerek Klasik sur duvarının yapım tabakasına denk gelmektedir. Doğu-batı yönünde uzanan M3 duvarı ile bağlantılı olan M7 duvarı bu duvara dik olarak güneye doğru devam eder ve neredeyse Klasik sur duvarının iç yüzüne kadar ulaştıktan sonra buradaki Bizans Dönem'i yapılaşması nedeniyle kaybolur. Sur duvarının arka tarafında yer alan ve büyük bir bölümü geçtiğimiz kazı sezonlarında belirlenmiş olan 20x7 m'lik boş bir alanın doğu sınırını oluşturur. Buradan temeli küçük taşlarla döşenmiş ahşap bir yapıdan geçilerek tahta destekler üzerinde yer alan sur duvarının gezinti yoluna ulaşılmaktaydı. M7'nin üzerinde doğuya doğru Tabaka VIII yüksekliğinde harç ile sağlamlaştırılmış bir taban yer alır. Bu taban burada bir iç mekanın bulunduğunu göstermektedir. Daha yukarıdaki seviyelerde duvar M3 üzerinde oldukça derine ulaşan geç dönemdeki hasar ve yapılaşmalar nedeniyle stratigrafileri belirlenemeyen mıcır taş duvarlar inşa edilmiştir. Çıkartılan stratigrafik sıralamaya göre M3'ün MÖ 4. yüzyılın sonuna kadar kullanıldığı anlaşılmaktadır. Tabaka V'in oluşumuyla birlikte MÖ 3. yüzyılın başında büyük bir kısmı sökülmüş ve üzeri kapatılmıştır. Sondaj 35'in bulunduğu alan Tabaka VIII'in oluşumu ve M3/M7 yapılarının inşa edilmesi ile daha erken döneme ait olan Tabaka IX'un büyük bir kısmı zarar görmüştür. Daha iyi korunmuş olan Tabaka X'da tabanı küçük taş döşemeli dikdörtgen bir yapının köşesi ortaya çıkartılmıştır (M11 duvarı). M3'ün altından batıya doğru uzanan M12'nin Tabaka XI'e ait olduğu belirlenmiştir. Açılan küçük kesit, yapının strüktürü hakkında herhangi bir bilgi vermemiştir. SO31'de Tabaka XIII'de küçük orthogon bir yapı bulunmuştur. Yapının küçük veya orta boydaki, işlenmemiş mıcır taşlardan oluşan duvarları Tabaka XIII'ün dolgusuna oturtulmuştur. Bu yapıdan Doğu'ya doğru yine aynı basit yapı özelliklerini gösteren diğer bir duvar devam eder. Yapının içinde olasılıkla üzerinde ocak olan ezilmiş balçıklı toprak bir zemin görülür. Üzerinde taş temeller üzerine oturtulmuş kerpiç tuğladan veya kerpiçten duvarlar yer alır. Kuzeye doğru gidildiğinde bu buluntuya Tabaka II'de yer alan bir kuyu için açılmış çukurla zarar verildiği görülür. SO9W1'de yapılan küçük bir açma ile Tabaka XIII'ün altında bir antropojen seviye daha tespit edilmiştir (Tabaka XIV). Büyük, işlenmemiş bloklardan meydana gelen kalıntılar yamaca paralel olarak batıdan doğuya doğru uzanır. Bunun arka kısmında, yamaç tarafında yerel kırmızı erozyon malzemesi neredeyse yatay bir platform oluşturur. Bu dolgu malzeme içinde az sayıda el yapımı seramik parçasına rastlanmıştır. Tabaka XIV kazı alanı içindeki en derin kültür seviyesine sahiptir. Dolgunun altında yaklaşık 1 m derinliğinde içinde hiçbir buluntunun yer almadığı toprak atılmış ve olasılıkla anakayaya ulaşılmıştır.

Geç Antik/Erken Bizans Dönemi Seramiği
13-29 Ağustos 2015 tarihlerinde Limyra'nın Batı ve Doğu Kapıları ve çevresinde yapılan kazılarda ele geçen seramikler üzerindeki çalışmanın üç amacı vardır.
 Batı Kapı'da 2012 yılında yapılan kazılarda az miktardaki kontekstin geri kalanının incelenmesi ve değerlendirilmesi ve 2011 yılında ele geçirilen malzeme üzerinde çalışmaya başlanması;
 Mevcut düşünce ve yorumların test edip geliştirilmesi;
 Üretim yerlerini saptamak amacıyla laboratuvar analizleri için daha fazla örnek seçilmesi. Önceki iki sezonda olduğu gibi, seramik buluntuları, tam kantifikasyon denilen yöntemle işlendi. Bu tür ham veriler, malzemenin stratigrafiye göre (muhtemelen)
gömüldüğü üzerine bir şeyler söylenebilecek temeli; seramiklerin daha genelde işlevsel-mimari konteksti dahilinde neyi temsil ettiği üzerine fikirler geliştirilmesini; daha geniş Doğu Akdeniz kontekstinde Limyra'daki seramik ithalatının incelenmesini sağlar. Şu ana kadar, yaklaşık 286 kg. ağırlığında 12.000 civarında seramik parçası sayılmıştır.

Ornimythos Kemeri
Ornimythos'un onursal kemeri üzerine yapılan araştır-malar 2016 ve 2017'deki iki yıllık aradan sonra, 2018'de tekrar başlatılmıştır. Bu proje, yazıtla ilgili araştırmalar-dan sorumlu olan M. Wörrle (Münih Alman Arkeoloji Enstitüsü Eskiçağ Tarihi ve Epigrafi Komisyonu) ve anı-tın mimari araştırması ve rekonstrüksiyonundan sorumlu olan U. Quatember ve A.K.Y. Leung tarafından ortak ola-rak yürütülmektedir. Bu erken İmparatorluk Dönemi anı-tına dair ayrıntılı araştırmalar, yalnızca yapının istisnai mimari özelliklerini değil aynı zamanda kültürel ve tarihi önemini de aydınlatmayı amaçlamaktadır. Tüm mevcut mimari unsurların dokümantasyonu arazide tamamlan-mıştır. Aynı zamanda, araştırma ekibi mimari kanıtlar ve ithaf yazıtının ışığında tüm mevcut kemer taş-larının anıttaki orijinal pozisyonunu belirleyebilmiştir.

Ayrıca bakınız
 Kırk Göz Kemeri

Kaynakça

Antalya ilindeki arkeolojik sitler
Finike
Türkiye'deki Antik Yunan sitler
Likya antik kentleri
Türkiye'deki Roma kentleri

Limira


නිවර්තන සහ උෂ්ණාධික වැසි වනාන්තර පසුගිය 20 වන ශත වර්ෂය මුළුල්ලේම දැව සදහා සහ කෘෂි කර්මාන්තය සදහා බොහෝ දුරට විනාශයට පත් කෙරුණි. එබැවින් ලොව පුරා වැසි වනාන්තර මගින් ආවරණය වී පවත්නා ප්‍රදේශ ප්‍රමාණය අඩුවෙමින් පවතී. ජෛව විදයාඥයින් විසින් තක්සේරු කරන ලද අන්දමට විශාල ජීවි විශේෂ සංඛ්‍යාවක් මෙලෙසෙ ඔවුන්ගේ වාසස්ථාන අහිමි වීම හේතුවෙන් වදවී යාමට ලක්ව ඇත. (ආසන්න වශයෙන් වසරකට 50000 කට වැඩි ප්‍රමාණයක්) වැසි වනාන්තර ආරක්ෂා කර ගැනීම සහ ඒවා නැවන ප්‍රතිස්ථාපනය කිරීම පරිසර විදයාත්මක සංවිධාන සහ අනෙකුත් පුන්‍යාධාර ආයතන වල අරමුණ වී ඇත.

වැසි වනාන්තර ප්‍රමාණය ක්‍රමක්‍රමයෙන් අඩු වී යාම සදහා හේතු වී ඇති තවත් කාරණයක් නම් නාගරික ප්‍රදේශ වල ව්‍යාප්තිය ඉහළ යෑමයි. නැගෙනහිර ඔස්ට්‍රේලියාවේ වෙරළ බඩ ප්‍රදේශයෙහි ආසන්නයෙහි වන වෙරළ බඩ වැසි වනාන්තර ගහනයෙහි වර්ධනය අඩාල විමට හේතු වනුයේ සමුද්‍රාශ්‍රිත ජීවන රටාව නිසා එම වනාන්තර විනාශයට පත්වීමයි.

මුල් අවධියේ දී 1.56 – 1.66 හෙක්ටයාර වූ පරිණත නිවර්තන වැසි වනාන්තර වැස්ම මේ වන විට 750m – 800m හෙක්ටයාර දක්වා අර්ධයකින් පමණ අඩු වී ඇත. මෙම විනාශය නිරිත දිග ආසියාවෙහි වඩාත් සීඝ්‍රයෙන් දක්න‍ට ඇත. එම ප්‍රදේශය ලො‍්කයේ දෙවන විශාලතම ජෛව විවිධත්වයක් පවතින ප්‍රදේශයයි. ඇමසන් නිම්නයෙහි ඇමසන් වැසි වනාන්තර පවතින ප්‍රදේශය මගින් හෙක්ටාර මිලියන 600 කට වැඩි ප්‍රමාණයක් ආවරණය කරනු ලබයි. එම ප්‍රදේශය ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ භූමිප්‍රමාණයෙන් 2/3 ක් පමණ වේ. මෙලෙස සිදු වන වන විනාශය පෙර නොවු විරූ ආකාරයට ඉතා සීඝ්‍රයෙන් සිදු වෙමින් පවති. ලොව පුරා ව්‍යාප්තව පවත්නා ආකාරයට මෙකි විනාශය වළක්වා දැමීමට කැපීපෙනෙන ක්‍රියාකාරකම් අනුගමනය නොකළ හොත් වසර 2030 වන විට  වැසි වනාන්තර වලින් 10% ක් ප්‍රමාණයක් පමණක් ඉතිරි වන අතර තවත් 10% ක් විනාශ වු මට්ටමේ පවතිනු ඇත. 80% ක ප්‍රමාණයක් ලොවට අහිමි වී යන අතර එයත් සමගම ඒවාට ආවේනික වු ස්වාභාවික විවිධත්වය වද වී යාමට ලක්වන‍ු ඇත.

ඉන්දුනිසීයාව, තායිලන්තය, මැලේසියාව, බංගලාදේශය, ශ්‍රී ලංකාව, චීනය, ලාඕසය, නයිජිරියාව, ලයිබිරියාව, ගිනියාව, ඝානාර් සහ Ivery coast යන බොහෝ නිවර්තන රටවල මේ වන විටත් ඔවුන්ගේ වැසි වනාන්තර වලින් විශාල ප්‍රමාණයක් අහිමි වී ඇත. පිලිපීනයේ වැසි වනාන්තර වලින් 80% ක්ම මේ වන විට කපා ඉවත් කොට ඇත. 1960 දී මධ්‍යම ඇමෙරිකාව සතුව එහි මුල් වනාන්තරවලින් 4/5 ක් පැවති අතර මේ වන විට ඔවුන් සතුව පවතින්නේ ඉන් 2/5 කි. බ්‍රසිලයේ රෝනඩෝනියා ප්‍රාන්තයෙහි හෙක්ටාර් මිලියන 24.3 ක් වු වැසි වනාන්තර ප්‍රමාණයක් මෑත කාලීනව විනාශයට පත් කොට ඇත. පිලිපීනය, තායිලන්තය ඉන්දියාව වැනි ඇතැම් රටවල් ඔවුන්ගේ වනාන්තර විනාශ කිරීම ජාතික ආපදාවක් ලෙසට ප්‍රකාශයට පත් කොට ඇත.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Rainforest#Deforestation

වැසිවනාන්තර වල සිදුවන වන විනාශය


Aceasta este o listă alfabetică a personalităților născute în municipiul Constanța:

A
 Vlad Achim (n. 1989), fotbalist;
 Arșavir Acterian (1907 - 1997), avocat, jurnalist, scriitor armean;
 Haig Acterian (1904 - 1943), scriitor, regizor, fratele lui Arșavir Acterian;
 Jeni Acterian (1916 - 1958), regizoare, sora lui Arșavir și Haig Acterian;
 Simona Amânar (n. 1979), gimnastă, multiplă campioană olimpică și mondială, cetățean de onoare al Constanței;
 Antoaneta Andrei (n. 1948), artist plastic;
 Paul Agarici (1947 - 2023), fotoreporter
 Adrian Apostol (n. 1990), jucător de rugby;
 Nejla Ateș (1932 - 2005), dansatoare;
 Garabet (Garbis) Avachian (1908 - 1967), violonist, colecționar de artă;

B
 Marius Bațu (n. 1959), interpret de muzică folk;

 Elena Băsescu (n. 1980), fotomodel, europarlamentar, fiica lui Traian Băsescu;
 Ioana Băsescu (n. 1977), notar, fiica lui Traian Băsescu;
 Mircea Bedivan (n. 1957), handbalist;
 Arșag Bogdan-Căuș (1920 - 2000), scriitor, compozitor armean;
 T. O. Bobe (n. 1969), scriitor;
 Ovidiu Bogza (1898 - 1986), scriitor, fratele lui Geo Bogza;
 Stelian Bujduveanu (n. 1989), politician;
 Cristina Bujin (n. 1988), atletă.

C
 Iancu Caracota (n. 1953), politician;
 Ionuț Caragea (n. 1975), scriitor;
 Carmen Cartaș (n. 1985), handbalistă;
 Bogdan Căuș (1920 - 2000), poet, jurnalist;
 Constantin Chirilă (n. 1961), om politic;
 Ion Coja (n. 1942), scriitor, lingvist, militant naționalist;
 Gabriel Decebal Cojoc (n. 1968), artist plastic;
 Lucian Colareza (n. 1988), cântăreț;
 Oana Corina Constantin (n. 1991), gimnastă;
 Marcela Cordescu (1913 - 1984), artist plastic, ilustratoare de cărți;
 George Cosac (n. 1968), tenismen;
 Dănuț Culețu (n. 1955), economist, om politic.

D
 George Dorobanțu (n. 1974), regizor, scenarist;
 Nicoleta-Ramona Dinu (n. 1975), politiciană;
 Matei Dima (n. 1987), vlogger, actor, regizor;
 Geo Dobre (n. 1954), actor.

E
 Ion Eremia (1913 - 2004), general, oponent al regimului comunist.

F
 Elias Ferkin (n. 1975), actor;
 Andrei Filimon (n. 1977), jucător de tenis de masă;
 Răzvan Florea (n. 1980), înotător;

 Petre T. Frangopol (1933 - 2020), inginer chimist, membru de onoare al Academiei Române;
 Aram Frenkian (1898 - 1964), filolog, filozof, membru post-mortem al Academiei Române.

G
 Nicolae Georgescu-Roegen (1906 - 1994), matematician, economist, întemeietor al bioeconomiei;
 Constantin Grameni (n. 2002), fotbalist.

H
 Theodor Halacu-Nicon (n. 1970), artist plastic, regizor;

 Simona Halep (n. 1991), jucătoare de tenis, multiplă campioană mondială;

I
 Claudiu Eugen Ionescu (n. 1959), handbalist;
 Jean Ionescu (1928 - 1994), actor;
 Costi Ioniță (n. 1978), cântăreț de manele, compozitor;
 Simona Iovănescu (n. 1967), handbalistă.

L
 Andreea Lipară (n. 1990), handbalistă.

M
 Horia Maicu (1905 - 1975), arhitect;
 Ștefan Mangoianu (1922 - 1979), compozitor;
 Maximilian Manolescu (1902 - 1985), aviator;

 Liviu Mihaiu (n. 1963), jurnalist;
 Ionel Mihăilescu (n. 1959), actor;
 Gili Mocanu (n. 1971), poet, artist plastic;
 Nicolae Moga (n. 1952), politician;
 Vasile Moldoveanu (n. 1935), tenor;
 Monoir (Cristian Nicolae Tarcea) (n. 1993), cantautor, producător muzical;
 Gabriel Moraru (n. 1982), jucător de tenis.

N
 Iuliana Nucu (n. 1980), voleibalistă.

O
 Florentina Olar-Spânu (n. 1985), fotbalistă;
 Gabriel Oseciuc (n. 1950), actor.

P
 Lascăr Pană (1934 - 2017), antrenor de handbal;
Doina Pauleanu (n.1948 - d.2020) Doctor în Istoria Artei, Director Muzeului de Artă din Constanța, cetatean de onoare al orasului;
 Gabriel Pantelimon (n. 1968), scrimer, om de afaceri;
 Gheorghe Parnica, muzician;
 Andrei Pavel (n. 1974), jucător și antrenor de tenis;
 George Pădure (n. 1954), om politic, om de afaceri;
 Dana Păpăruz (n. 1976), artist plastic, creatoare de costume;
 Mihaela Pârâianu (n. 1976), handbalistă;
 Alexandru Pesamosca (1930 - 2011), chirurg pediatru, supranumit "îngerul copiilor";

 Cătălina Ponor (n. 1987), gimnastă, multiplă campioană olimpică și mondială;

S
 Alexandra Stan (n. 1989), cântăreață;
Mihai Adrian Spectru (n. 1993)  compozitor,Producător muzical, cântăreț;
 Sebastian Stan (n. 1982), actor american;
 Ionela Stanca (n. 1981), handbalistă;
 Marius Stavrositu (n. 1980), handbalist;
 Dan Stoenescu (n. 1980), diplomat;
 Sabin Strătilă (n. 1995), jucător de rugby;
 Anca Surdu (n. 1991), gimnastă;
 Daniela Sofronie (n. 1988), gimnastă.

T
 Ion Titoiu, artist plastic, cetățean de onoare al Constanței;
Daniela Turcanu-Carutiu (n.1968 - d.2021) , artist plastic, prof. univ. dr. , cetatean de onoare al Constantei;
 Harry Tavitian (n. 1952), pianist de jazz, cetățean de onoare a orașului;
 Constantin Tutunaru (n. 1946), politician.

V
 Natalia Varlei (n. 1947), actriță rusă;
 Șefket Musa Velulla (1905 - 1960), imam, activist pentru cauza tătarilor;
 Vasile Vlad (n. 1941), poet;
 Sabrina Voinea (n. 2007), gimnastă.

Z
 Dorel Zaharia (n. 1978), fotbalist;
 Krikor H. Zambaccian (1889 - 1962), colecționar și critic de artă armean.

Alte persoane legate de municipiul Constanța
 Jean Constantin (1928 - 2010), actor de comedie, cetățean de onoare al Constanței;
 Oleg Danovski (1917 - 1996), coregraf de talie mondială, cetățean de onoare al orașului;
 Gheorghe Hagi (n. 1965), fotbalist, antrenor, cetățean de onoare al Constanței;
 Horia Agarici (1911 - 1982), maior aviator al Forțelor Aeriene Române, unul din aviatorii de elită al celui de-al Doilea Război Mondial al Armatei Române;
 Ion Bănescu (1851 - 1909), politician, profesor, avocat, primar al Constanței; i se datorează înființarea în 1878 a Muzeului de Istorie Națională și Arheologie;
 Corneliu Neagoe (n. 1943), medic, fost primar al Constanței;
 Selim Abdulakim (1886 - 1943), primul avocat tătar din România;
 Ahmet Nurmambet (1893 - 1953), ofițer de etnie tătari;
 Scarlat Vârnav (1851 - 1919), inginer, om politic.

Lideri spirituali ai tătarilor
 Bekir Arif, Seid Ahmet Bekir, Hafuz Rifat Abdul Ğelil, Hússein Ali Avmi, Mehmet Alí, Kadír Halil, Ibram Kadír Múeddin,  Kurt-Amet Mustafa, Resul Nuriy, Mitat Rifat, Reșit Seit-Velí, Septar Mehmet Yakub, Sadîk Bolat Septar, Hağí Mustafa Șerif.

Note

Lista
Constănțeni
Personalități
Personalități de origine română

Listă de personalități din orașul Constanța


Pınarçay, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin eski adı Girem'dir.

Coğrafya
Samsun iline 87 km, Havza ilçesine 3 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Havza'nın mahalleleri

Pınarçay, Havza


El quetzal fúlgido o quetzal dorado (Pharomachrus fulgidus) es una especie de ave de la familia Trogonidae que se encuentra en Colombia, Guyana y Venezuela.

Hábitat
Vive en el bosque de niebla y otros bosques húmedos de montaña entre los 900 y 2.500 m de altitud, en áreas separadas pero todas cercanas a la costa Caribe.

Descripción
Mide 32 a 33 cm de longitud. El macho tiene pico amarillo oro, cabeza verde oliva bronceada; dorso y pecho color verde brillante; las partes bajas principalmente de color rojo brillante; alas y cola negras la parte interna de la cola blanca con borde negro. La hembra es más opaca con pico más oscuro.

Alimentación
Se alimenta de frutas, bayas y también de insectos y a veces de lagartijas.

Referencias

Enlaces externos

White-tipped Quetzal videos; Internet Bird Collection

fulgidus
Aves de América del Sur
Taxones descritos por John Gould
Animales descritos en 1838

Pharomachrus fulgidus


Le dème de Pasarónas, en  / Dímos Pasarónos, est un ancien dème du district régional d'Ioánnina, en Épire, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Zítsa.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Épire
Ancien dème en Grèce

Dème de Pasarónas


Fotbalul este cel mai popular sport din Republica Macedonia. Țara a devenit membră a FIFA în 1994.

Echipa națională a făcut câteva meciuri remarcabile în preliminariile pentru Campionatul European precum și în cele pentru Cupa Mondială. Cel mai bun rezultat a fost cel realizat în meciul din deplasare cu Anglia din octombrie 2002, care s-a terminat la egalitate, scor 2-2. Doi ani mai târziu, Macedonia a remizat cu Țările de Jos acasă, scor 2-2 (octombrie 2004). Jocul din deplasare din anul următor, care s-a jucat la Amsterdam, s-a încheiat de asemenea cu o remiză (0-0). Pe 7 octombrie 2006, naționala a reușit o nouă remiză în fața Angliei, la Manchester. Pe 17 noiembrie 2007, Macedonia a învins Croația cu scorul de 2-0.

Format
Organismul de conducere a fotbalului în Republica Macedonia este Federația de Fotbal din Macedonia. Ea se ocupă cu organizarea:

 Ligilor:
 Prima Ligă Macedoneană
 A Doua Ligă Macedoneană
 A Treia Ligă Macedoneană
 Ligile regionale ale Macedoniei
 Cupelor:
 Cupa Macedoniei
 Supercupa Macedoniei
 Echipelor naționale:
 Echipa națională de fotbal a Macedoniei
 Echipa națională de fotbal a Macedoniei sub 21 de ani
 Echipa națională de fotbal a Macedoniei sub 19 ani
 Echipa națională de fotbal a Macedoniei sub 17 ani
 Echipa națională de fotbal feminin a Macedoniei

Echipe
De departe cele mai populare cluburi din țară sunt Vardar (Skopje), prima echipă care s-a calificat în grupele Europa League, Rabotnički (Skopje), Shkëndija (Tetovo), Pelister (Bitola) și Pobeda (Prilep).

Istorie

Începuturile fotbalului în Macedonia datează de la începutul secolului XX. De fapt, primul meci a fost jucat în Skopje pe 20 aprilie 1919. Această partidă i-a pus față în față pe cei mai buni componenți ai armatei Angliei și echipa Napredok din Skopje. Napredok avea să câștige meciul cu scorul de 2-0. În locul în care s-a desfășurat partida a fost ridicat un monument sub formă de minge de fotbal care cântărește aproximativ 250 de livre (133 de kilograme), cu o plachetă care menționează că în acel loc s-a primul meci oficial de fotbal pe teritoriul Macedoniei. Monumentul a fost ridicat în 1979, pentru a marca aniversarea a 70 de ani de la începuturile fotbalului din Macedonia.

Începând cu anul 1909, au fost înființate mai multe cluburi. Din 1918 cluburile de pe teritoriul actual al Republicii Macedonia au concurat în campionatul Iugoslaviei. Până la sfârșitul anilor 1930 și începutul anilor 1940 liga sistemul de ligi a fost schimbat, iar cluburile macedonene au jucat în liga sârbă.

În 1945, la sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial, (provincia) Banovina Vardar
a fost reintegrată în Iugoslavia, și RS Macedonia a devenit una dintre cele 6 republici componente ale Iugoslaviei. În 1945, după cel de-al Doilea Război Mondial, o secție de fotbal a Asociației de Sport din Skopje a fost înființată, avându-l pe Gustav Vlahov în calitate de președinte. În cele din urmă, la 14 august 1949, s-a înființat Federația Macedoneană de Fotbal, care a făcut  parte din Asociația de Fotbal din Iugoslavia până în 1991, când Macedonia și-a declarat independența. Primul președinte al Federației de Fotbal din Macedonia a fost Ljubisav Ivanov-Dzingo.

În 1991, Republica Macedonia a devenit un stat suveran, independent. Cluburile macedonene de fotbal au abandonat sistemul iugoslav de ligi și și-au creat propriul lor campionat. Primul campionat în Macedonia a fost organizat în sezonul 1992-1993, în care au participat 18 echipe. Vardar Skopje a fost prima campioană a țării, terminând sezonul fără nicio înfrângere. De asemenea, acestea a câștigat și prima Cupă a Macedoniei. În 1994, Macedonia a devenit membră a FIFA și UEFA după destrămarea Iugoslaviei. Cluburile macedonene au jucat pentru prima dată în cupele europene în 1995. FK Vardar a jucat în Cupa UEFA împotriva echipei maghiare Bichișciaba și a pierdut cu 1-2 la general. FK Sileks a jucat în Cupa Cupelor UEFA, eliminând-o pe Vác Samsung în primul tur preliminar, însă a ieșit din competiție încă din al doilea tur, după ce a fost eliminată de Borussia Mönchengladbach.
Primul meci pe care l-a jucat Echipa națională de fotbal a Macedoniei în istoria sa a fost victoria cu 4-1 victorie împotriva Sloveniei, obținută într-un amical care s-a jucat pe data de 13 octombrie 1993, sub comanda antrenorului Andon Dončevski. Macedonia a câștigat și următoarele două meciuri amicale, cele împotriva Sloveniei și Estoniei. A urmat prima înfrângere, cea cu Turcia din 31 august 1994 (înainte de acest meci, naționala mai pierduse în fața lui Club Atlético Peñarol cu scorul de 0-4 într-un meci desfășurat la Montevideo în februarie 1994). Prima reprezentativă îl avea pe atunci pe Darko Pančev, care a câștigat Cupa Campionilor Europeni cu Steaua Roșie Belgrad în 1991 și, de asemenea, a jucat pentru Internazionale în Italia. Macedonia a intrat pentru prima dată în calificările unei competiții FIFA odată cuPreliminariile pentru Campionatul European din 1996, unde a jucat cu Spania, Danemarca, Belgia, Cipru, și Armenia. În meciul de deschidere, care a fost, de asemenea, primul meci oficial al echipei, Macedonia a jucat împotriva Danemarcei, campioana en-titre de atunci. Jocul s-a jucat pe Stadionul din Skopje la 7 septembrie 1994 și s-a terminat 1-1 (primul gol a fost marcat de Mitko Stojkovski), cu Macedonia conducând pentru mare parte a meciului după ce a marcat în al patrulea minut. De atunci, Macedonia a participat la toate turneele de calificare organizate de FIFA și UEFA.

În 2016, naționala de tineret s-a calificat la turneul final al Campionatului European de Fotbal sub 21 de ani după ce a terminat prima în a treia grupă de calificare, având adversari ca Franța, Islanda, Ucraina, Scoția și Irlanda de Nord. A fost prima dată când orice echipa națională de fotbal a Macedoniei s-a calificat la un turneu major. În anul 2017, capitala Republicii Macedonia, Skopje, a găzduit Supercupa Europei 2017 dintre Real Madrid și Manchester United. De asemenea, în acel an, Vardar a avansat în faza grupelor din UEFA Europa League, după ce a câștigat două meciuri împotriva echipei turce Fenerbahçe în  play-off, fiind primul club macedonean care s-a calificat într-o competiție UEFA.

Sistemul de ligi

Note

Legături externe

 Fotbalul din Macedonia en
 Federația de Fotbal din Macedonia mk

Fotbal în Macedonia de Nord

Fotbalul în Macedonia de Nord


Giza Governorate ( ) is one of the governorates of Egypt. It is in the center of the country, situated on the west bank of the Nile River opposite Cairo.  Its capital is the city of Giza.  It includes a stretch of the left bank of the Nile Valley around Giza, and acquired a large stretch of Egypt's Western Desert, including Bahariya Oasis when the 6th of October Governorate was merged into it on 14 April 2011.  The Giza Governorate is also home to the Great Sphinx and the Pyramids of Giza.

Overview
The rate of poverty is more than 60% in this governorate but recently some social safety networks have been provided in the form of financial assistance and job opportunities. The funding has been coordinated by the country's Ministry of Finance and with assistance from international organizations.

Municipal divisions
The governorate is divided into municipal divisions, with a total estimated population as of January 2023 of 9,456,137. In the case of Giza governorate, there are a number of aqsam and marakiz, with fully urban and rural parts. Sometimes a markaz and a kism share a name.

Population

According to population estimates from 2015 the majority of residents in the governorate lived in urban areas, with an urbanization rate of 58.6%. Out of an estimated 7,585,115 people residing in the governorate, 4,446,805 people lived in urban areas as opposed to only 3,138,310 in rural areas.

According to population estimates from 2018 the majority of residents in the governorate live in urban areas, with an urbanization rate of 60.9%. Out of an estimated 8,759,000 people residing in the governorate, 5,332,000 people live in urban areas as opposed to only 3,428,000 in rural areas.

Industrial zones
According to the Egyptian Governing Authority for Investment and Free Zones (GAFI), and the Ministry of Investment, the following industrial zones are located in this governorate:
 Abo Rwash Industrial Zone
 6 October Industrial Zone
 Al Wahat (Heavy) Industrial zone

Important sites
The Great Pyramid of Giza is one of the Seven Wonders of the Ancient World and people come from all over the world each year to see it. It is located in the Giza pyramid complex.

 Abusir
 Bahariya Oasis
 Giza Necropolis - Giza pyramid complex

Projects
In 1981, the Basic Village Service Program (BVS), under the auspices of USAID, had several water, and road projects, going on in several markazes in the Giza Governorate.

In a program that began on August 28, 2012 (through 2018), the European Union invested 40 million Euros on upgrading the infrastructure of informal areas in Giza Governorate.

References

Governorates of Egypt

Giza Governorate