Blažena Elena Aiello (Montalto Uffugo, 10. travnja 1895. - Rim, 19. lipnja 1961.) - talijanska časna sestra, blaženica, osnivačica svjetovnog reda Muke Gospodina našega Isusa Krista

Rođena je u talijanskom gradu Montalto Uffugu, u obitelji farmera 1895. godine. Odmalena je zavoljela kršćansku vjeru. Majka joj je rano preminula. Bila je jako pobožna i željela je biti časna sestra. Morala je pričekati, da prođe Prvi svjetski rat, za vrijeme kojeg je pomagala stradalnicima. Ušla je u redovničku zajednicu Kćeri milosrđa Predragocjene Krvi, gdje je pronašla svoj duhovni ideal.

Tijekom novicijata njezini zdravstveni problemi pogoršali su se. Morala se iz samostana nevoljko vratiti kući, radi liječenja. Dijagnosticiran joj je bio rak želuca. Molila se sv. Riti za ozdravljenje, što se i dogodilo te je ozdravila od raka, ali joj je ostala bol u ramenu.

Počevši od Velikog petka 1923., Elena je imala stigme svakog Velikog petka, sve do svoje smrti 1961. godine. Dakle, ukupno 38 godina.

Dana, 29. siječnja 1928. osnovala je svjetovni red Muke Gospodina našega Isusa Krista, kako bi napuštenoj djeci pružila materijalnu i duhovnu utjehu, a istovremeno imala kontemplativni život, usredotočen na duhovnost okrenutu muci Kristovoj.

Njezin mistični život doveo ju je do toga, da prima mnoge hodočasnike koji su dolazili tražiti savjet i zagovor od časne sestre. Godine 1940., po Isusovom nalogu, kako je sama rekla, otišla je toliko daleko da je pisala Benitu Mussoliniju kako bi ga odgovorila od suradnje s Adolfom Hitlerom. Imala je i povjerenje pape Pija XII. Preminula je u Rimu 19. lipnja 1961. godine.

Proces proglašenja blaženom započeo je 7. siječnja 1982. Papa Ivan Pavao II. proglasio ju je časnom službenicom Božjom 22. siječnja 1991. Papa Benedikt XVI. potvrdio je njezinu beatifikaciju 2. travnja 2011. Kardinal Angelo Amato predvodio je slavlje u papino ime u Cosenzi 14. rujna 2011.

Izvori

Talijanski blaženici
Katoličke redovnice
Kršćanski mistici

Elena Aiello


Danser for dig er en dansk kortfilm fra 2014 instrueret af Sofie Holm, Johanne Trøjgaard, Ea Fauerby, Freja Grooss og Katrine Lindorf.

Handling
Da en ung pige mister sin mor, som var kendt balletdanserinde, mister hun også sin livsgnist. Via minder fra sin mor finder hun sig selv i balletten og får derved glæden tilbage.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2014

Danser for dig


Incendiul de la catedrala "Notre-Dame de Paris" a fost un incendiu violent care s-a declansat în interiorul catedralei "Notre-Dame de Paris", în seara zilei de 15 aprilie 2019.

Luând rapid o mare amploare, flăcările au distrus în întregime turnul-fleșă, care s-a prăbușit, cât și o mare parte din acoperiș precum și șarpanta monumentului. Mulțumită intervenției a sute de pompieri, structura globală a edificiului și cele două turnuri au fost cruțate, însă pagubele sunt considerabile. Intervenția câtorva sute de pompieri, până în dimineața zilei următoare, a putut să salveze structura globală a edificiului, cele două turnuri precum și fațada de apus. Totuși, stricăciunile și pierderile sunt considerabile, atât în interiorul cât și în exteriorul monumentului.

Incendiul a provocat o emoție foarte puternică, atât în Franța, cât și în întreaga lume, precum și o importantă acoperire mediatică. Primarul Parisului, Anne Hidalgo, a descris incendiul ca fiind unul "groaznic". Insula Île de la Cité, pe care se află catedrala Notre-Dame, a fost evacuată.

În aceeași seară, președintele Republicii Franceze, Emmanuel Macron, a anunțat reconstrucția catedralei.

Context
Catedrala "Notre-Dame din Paris", construită între secolele al XII-lea și al XIV-lea pe île de la Cité, în inima Parisului, fusese restaurată în secolul al XIX-lea.

Începutul anului 2019
De mai multe luni, monumentul tocmai beneficia de importante lucrări, îndeosebi de curățarea exteriorului, înnegrit de poluare. Statul finanțase cu suma de  de euro restaurarea turnului-fleșă, sumă pe care Monseniorul Patrick Chauvet, rector al catedralei, o apreciase insuficientă pentru acoperirea  mulțimii lucrărilor de renovare.

Benjamin Mouton, fost arhitect-șef al Monumentelor istorice, însărcinat cu catedrala din 2000 până în  2013 și care a supravegheat ultima aducere la zi a dispozitivului de detecție a incendiilor, mulțumită unui dispozitiv foarte scump, declară:  protecția contra incendiilor a fost adusă

Declararea incendiului
Incendiul s-a declarat la începutul Săptămânii Mari, din Biserica Romano-Catolică. Acesta a început pe 15 aprilie 2019, spre orele 18:50 (ora Franței). A avut originea în acoperiș, la baza turnului-fleșă, operă a arhitectului Viollet-le-Duc, constituit din  de lemn și  de plumb, care era deasupra transeptului având înălțimea de . Flăcările au distrus șarpanta, cea mai veche din Paris, făcută din , adică  de pădure.

Desfășurarea

15 aprilie
Potrivit procurorului Republicii din Paris, Rémy Heitz, o primă alertă ar fi survenit la orele 18 și 20 de minute (CEST). . O a doua alertă a fost dată la orele 18 și 43 de minute: a fost constatat un incendiu în șarpantă. Pompierii sosiți după cincisprezece minute, nu au reușit să-l stăpânească. Numeroși gură-cască asistau la scenă.

La orele 19 și 57 de minute, turnul-fleșă s-a prăbușit. La orele 20 și 59 de minute, focul părea că s-a intensificat, atingând turnul de nord al catedralei.. La orele 21 și 7 minute, un jurnalist de la radio France Info, prezent pe île de la Cité, a constatat că tunul de nord a început să ia foc, ceea ce a fost confirmat, puțin după aceea, de agenția Reuters.

Întrebat despre posibilitatea de a acționa cu apă la înălțime joasă, Direcția securității civile a arătat că nu dorește să recurgă la această soluție, întrucât greutatea apei ar putea slăbi structura catedralei. Un purtător de cuvânt al brigăzii de pompieri din Paris a precizat că sunt mobilizate importante mijloace de intervenție, iar pompierii din Île-de-France vin cu întăriri.  Una din dificultățile operațiilor de luptă contra incendiului a constituit-o absența unei coloane uscate în edificiul catedralei.

Puțin înainte de orele 22, Secretarul de stat de Interne, Laurent Nuñez, sosit la fața locului, a anunțat presa că salvarea catedralei era în curs, fiind mobilizați circa  și utilizarea a optsprezece furtunuri de apă. Puțin înainte de orele 23, el a indicat că structura edificiului, inclusiv clopotnița nordică, a putut fi salvată.

16 aprilie
Pe la orele 4 dimineața, locotenent-colonelul Gabriel Plus, purtător de cuvânt al brigăzii de pompieri din Paris, a anunțat că incendiul este stăpânit și parțial stins. La orele 9 și 50 de minute, el a indicat că focul a fost stins și se intră în faza de expertiză pentru examinarea ansamblului structurilor și determinarea condițiilor de consolidare a acestora.

Incendiul a mobilizat în total peste patru sute de pompieri, sprijiniți de optsprezece furtunuri cu apă și mai multe camioane cu scări mari. Robotul Colossus, fabricat de societatea Shark Robotics, fabricat la La Rochelle, capabil să-și acționeze furtunul cu apă în condiții extreme, a fost folosit.

Consecințe

Patrimoniale

Arhitecturale
Turnul-fleșă din secolul al XIX-lea (operă a arhitectului Viollet-le-Duc) s-a prăbușit. Acest turn-fleșă era constituit dintr-o șarpantă de 500 de tone de lemn, acoperită cu 250 de tone de plăci de plumb (oxidat la suprafață). La temperatura incendiului, plumbul s-a lichefiat, și în mare parte sublimat în vapori și nanoparticule, sursă de fum toxic.

Două treimi din acoperiș, între care șarpanta de stejar, care data de la începutul secolului al XIII-lea pentru navă și din secolul al XII-lea pentru partea exterioară a absidei au fost distruse. O parte din bolți a avut de suferit.

Cele două turnuri, structura arhitecturală și vitraliile din secolele al XII-lea și al XIII-lea, rozasele au fost ocrotite.

Partea superioară, de nord, a zidului transeptului necesită lucrări de întărire ; mai multe alte vitralii, mai recente, au suferit pagube importante, între care micile rozase din partea superioară a zidului  transeptului.

Culturale
Ministerul de Interne a anunțat că cel puțin 30 % dintre operele de artă au fost puse la adăpost. Ministerul Culturii a anunțat că cele mai multe obiecte din tezaur, cum sunt Sfânta Coroană sau tunica Sfântului Ludovic, au putut fi salvate. Același lucru s-a întâmplat și cu alte relicve și mai multe opere de artă: un fragment al "Sfintei Cruci" și un cui al Patimilor precum și totalitatea operelor păstrate în "tezaur", între care Vizita de Jean Jouvenet și marea Pietà de Nicolas Coustou. Presa internațională a salutat rolul decisiv al pompierului Jean-Marc Fournier, preot al pompierilor din Paris, în salvarea Coroanei de Spini, a tunicii sfântului Ludovic și a Sfântului Sacrament, hostie consacrată care pentru catolici semnifică prezența reală a lui Cristos.

Cele șaisprezece statui (cei doisprezece apostoli și cei patru evangheliști) din cupru care înconjurau baza turnului-fleșă fuseseră îndepărtate la 11 aprilie 2019 pentru restaurare și, prin urmare, nu au fost afectate de incendiu. Ele au fost transferate în Dordogne, la Socra, societate specializată în restaurarea operelor de artă.

Primele fotografii luate din noaptea de 15 aprilie arată că cele două mari rozase ale brațelor de nord și de sud ale transeptului sunt intacte precum și sculpturile lui Antoine Coysevox, Guillaume și Nicolas Coustou în cor. Marea orgă a lui Cavaillé-Coll, devenită provizoriu inutilizabilă prin funingine și praf (va trebui demontată de jos în sus), nu pare să fi suferit nicio altă stricăciune. Fecioara cu Pruncul sculptată în secolul al XIV-lea, păstrată în brațul de nord al transeptului, a fost doar udată cu furtunurile contra incendiului, dar nu a ars. Printre cele treisprezece mari « Mays » de la Notre-Dame, agățate în capelele laterale ale transeptului, patru ar fi fost distruse, dintre care unul dintre cele două tablouri pictate de Laurent de La Hyre.

Practic la baza turnului-fleșă se găsea un mare orologiu Collin datând din 1867. A fost fără îndoială distrus, dar poate că se vor găsi vestigii printre dărâmăturile turnului-fleșă. Acest orologiu conducea patru cadrane, toate fiind distruse. Acest orologiu ar putea fi reconstruit, în măsura în care toate datele sunt disponibile.

În vârful turnului-fleșă, se afla o giruetă care reprezenta un cocoș. Aceasta conținea trei relicve: o porțiune din Coroana Sfântă, o relicvă a sfântului Dionisie (în franceză: saint Denis) și o alta a sfintei Genoveva. Mai întâi fiind crezut pierdut, cocoșul a fost regăsit, a doua zi după sinistru, de către unul dintre restauratorii însărcinați să scotocească printre dărâmături; nu este deteriorat grav.

Altarul modern (altarul Paul al VI-lea) a fost strivit de o grămadă de pietre și grinzi arse de foc. Altarul tradițional (altarul principal) din spatele corului a fost cruțat, la fel cum s-a întâmplat și cu crucea aurită.

Consecințe asupra mediului

Un fum alb spre galben, foarte opac (și mai scurt un fum negru, în turn și la nivelul părții de sus a unui zid) a fost vizibil de la mai mulți kilometri. 250 de tone de plumb, metal care se topește la o temperatură joasă și sublimează la temperatură înaltă, acopereau turnul-fleșă, iar 210 tone de plumb constituiau cele  de foi sau țigle de plumb care acopereau restul șarpantei. Pentru a opri riscurile de intoxicare, locuințele din apropiere au fost evacuate.

Conform rapoartelor făcute de Airparif , marți, 16 aprilie, datorită condițiilor meteorologice  trâmba de fum a fost purtată în afara Parisului, urmând culoarul Senei. În plus, datorită temperaturii  din focar, fumul s-a înălțat la mai multe zeci de metri fără să contamineze local straturile inferioare ale aerului, dar

Cea mai mare parte a trâmbei de poluare pare să fi fost scoasă în întregime din Paris, întrucât cele cinci stații de măsurare a calității aerului cele mai apropiate  de incendiu (situate la Beaubourg, pe docul des Célestins, strada Bonaparte, bulevardul Haussmann și piața Opéra) n-au înregistrat vreo creștere de particule fine, nu mai mult decât cele înregistrate de senzorii cei mai îndepărtați. Nicio "depășire reală a pragului de poluare a aerului" nu a fost înregistrată de senzori în timpul incendiului sau în orele care au urmat. Unii riverani sau gură-cască, prezenți la începutul incendiului, au descris totuși un aer irespirabil sau un puternic miros de ars când flăcările au început să devină vizibile pe acoperiș. Airparif nu exclude, prin urmare, o poluare foarte locală. Clădirile din zonă au fost evacuate.

Bilanț uman
Incendiul nu a făcut nicio victimă civilă. Totuși, printre pompieri, o persoană rănită a fost îngrijită de către AP-HP.

Alte victime printre primii pompieri ai brigăzii de pompieri din Paris (BSPP) care au intervenit la fața locului, la începutul incendiului, au fost constatate și au primit îngrijiri cu medicamente, în urma intoxicației cu gaze și fum.

Politice
Din cauza incendiului, președintele Republicii Franceze, Emmanuel Macron, a hotărât să-și amâne difuzarea alocuțiunii televizate pe care trebuia să o pronunțe la 15 aprilie 2019, la orele 20. A mers mai întâi la catedrală și a luat cuvântul pe la orele 23 și 40 de minute.
Mai mulți candidați și-au suspendat campania pentru alegerile europene.

La 18 aprilie 2019, echipele de pompieri, de polițiști, de membri ai Crucii Roșii și de protecție civilă au fost primiți la palatul Élysée de către președintele Republicii, și în fața Primăriei Parisului, unde a fost organizată o ceremonie.

Religioase
Ceremoniile și slujbele religioase din Săptămâna Mare care aveau loc, de obicei, la Notre-Dame au fost mutate la Saint-Sulpice, cea mai mare biserică din Paris, care are  pe scaune, și la Saint-Eustache.

Manifestări de solidaritate

În data de 16 aprilie 2019 între primele catedrale care au tras clopotele în semn de solidaritate cu Catedrala "Notre Dame" s-au numărat Catedrala din Regensburg și Domul din Köln. Concomitent diecezele respective au demarat campanii de strângeri de fonduri pentru reconstrucția Catedralei din Paris.

Primii oameni de afaceri care au anunțat transferul imediat al unor sume importante de bani pentru reconstrucția monumentului au fost François-Henri Pinault și Bernard Arnault.

Referințe

Legături externe

2019 în Europa
Incendii
Dezastre în 2019
Dezastre în Franța
Arondismentul 4 din Paris
Biserici romano-catolice din Franța
Catedrale din Franța
Evenimente în Paris
Île de la Cité

Incendiul de la catedrala Notre-Dame de Paris din 2019


Velja Mogila je lokalni naziv za ogromnu ilirsku grobnicu u Gornjem Šušnju (tamo se kaže Šušanju), Bar, Crna Gora. Nepoznato je da li je ta gomila kamenja grobnica ili kenotaf (grob bez tijela).

Povijest
Velja Mogila je na istaknutom mjestu, na vrhu naselja Šušanj, a vidljiva je s velike udaljenosti i s mora i kopna. Humka je od kamenog nabačaja, a oblik joj je kupast, sa zatupastim vrhom. Visoka je nešto više od sedam metara. Osnova joj je u obliku kruga, s prečnikom od oko 30 metara. Razlikuje se od svih ostalih tumulusa u Crnoj Gori po tome što je to jedini objekt iz vremena poganstva, koji koriste vjernici katoličke crkve u viševjekovnoj tradiciji procesije, jednom godišnje, na Spasovo. Mogila se nalazi u blizini katoličke crkve svete Petke u Gornjem Šušnju. Katolici na Spasovo, u procesiji, donose po jedan kamen za svakog člana svoje obitelji. Po drevnom običaju ovog kraja, kamenje polože na vrh da gomila raste. 2019. godine katolički svećenik dr Dejan Turza je na kraju obreda, s vrha Velje mogile, držeći križ u ruci, blagoslovio na sve četiri strane svijeta. Običaj da se na sveta mjesta donosi kamenje je očuvan u ovom kraju. Tako je nastala Gospa od Škrpjela, a običaj odnošenja kamenja na vrhove brda i planina, koji su u poganstvu bili sveta mjesta, sačuvan je i na vrhu planine Rumije, gdje je danas na gomili kamenja pravoslavna crkva Svetog Trojstva. Običaj penjanja na vrhove planina na neki praznik je sačuvan i kod nekih današnjih Albanaca. Na vrhu planine Jalič su sačuvane ruševine male kapele, kamo na Sv. proroka Iliju 20. srpnja žitelji okolnih sela smatraju za sveti običaj ostao od pradjedova da se popnu i izvrše namaz, kako to rade Tedrinci na Veliku Gospu, penju se na planinu Dronju, i Sirnićani i Kačaničani na planinu Ljuboten. Na ovoj posljednjoj nije bilo znakova postojanja molitvenog doma, a na Dronji ima grob iz davnina kao na planini Paštrik. Doseljenike na Cetinje u 15. stoljeću Ivana i Jelicu Borojev sa Starog Vlaha (Zlatibor) su sinovi ukopali na Velju gomilu, gdje odluče izgraditi crkvu, kasnije nazvanu Vlaška crkva. Očigledna je sličnost u tadašnjim običajima da se kod Velje gomile (Cetinje) i Velje mogile (Bar) ukopavaju mrtvi i grade crkve.

Galerija

Izvori

Građevine u Baru
Arheološki lokaliteti u Crnoj Gori
Grobni spomenici i građevine

Velja Mogila kod Bara


ماركو كاسيتي  لاعب كرة قدم ايطالي يلعب في مركز الدفاع (ولد يوم 29 مايو من العام 1977). لعب لنادي روما 6 مواسم.

إنتقالات اللاعب

روابط خارجية

المصادر

أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من بريشا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو أودينيزي
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو روما
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم من بريشا
لاعبو كرة قدم من لومبارديا
لاعبو كومو
لاعبو ليتشي
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو نادي لوميتساني
لاعبو نادي مونتيكياري
لاعبو نادي واتفورد
لاعبو هيلاس فيرونا
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1977
مواليد في بريشا

ماركو كاسيتي


ගාමිණී චන්ද්‍රකීර්ති හෙට්ටිආරච්චි (1950 ජූලි 24 - 2019 මැයි 27), යනු ශ්‍රී ලංකා සිනමාවේ, වේදිකාවේ සහ රූපවාහිනියේ නළුවෙකි.

පෞද්ගලික ජීවිතය
1950 ජූලි 24 වැනිදා ස්ටැන්ලි ඇලස් හෙට්ටිආරච්චිට සහ සෝමා හෙට්ටිආරච්චිට සහෝදර සහෝදරියන් දස දෙනෙකු සමඟ පවුලේ හයවැන්නා ලෙස හෙට්ටිආරච්චි උපත ලැබීය. ඔහුට වැඩිමහල් සහෝදරයන් තිදෙනෙක්, වැඩිමහල් සහෝදරියන් දෙදෙනෙක්, බාල සහෝදරියන් දෙදෙනෙක් සහ බාල සහෝදරයන් දෙදෙනෙක් සිටිති. ඔහු කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලය හි අධ්‍යාපනය ලැබූ අතර විද්‍යා විෂය ධාරාවෙන් අ.පො.ස. ඔහු දුම්රිය දෙපාර්තමේන්තුවේ විශ්‍රාමික කාර්මික නිලධාරියෙකි.

1983 දී සුභාෂිනී සමඟ විවාහ වූ ඔහුට එක් දියණියක් සහ එක් පුතෙක් සිටියේය. ලයනල් වෙන්ඩ්ට් හි පැවති ශිල්ප ශාලිකාව වැඩසටහනේදී ඔහුට සුභාෂිණී හමුවිය. ඔහුගේ දියණිය ප්‍රතිභා ද කීර්තිමත් සම්මානනීය නිළියකි. ඔහුගේ පුත් ශක්ති වීඩියෝ සංස්කාරකවරයෙකි.

වකුගඩු බද්ධ කිරීමේ සැත්කමකින් පසු ප්‍රතිකාර ලබමින් සිටියදී ඔහු 2019 මැයි 27 දින මිය ගියේය.

වෘත්තීය ජීවිතය
විද්‍යාලයේ සිටියදී ඔහු එදිරිවීර සරච්චන්ද්‍රගේ ''රත්තරණ'' වේදිකා නාට්‍යයේ රඟපෑවේය. එසේම නාලන්දාවේ ශිෂ්‍යයෙකුව සිටියදී ඔහු ධම්ම ජාගොඩගේ "වෙස්මුහුණු" නාට්‍යයේ රඟපෑවේය. 1974 දී ගාමිණී හත්තොටුවේගම ගේ මඟපෙන්වීම යටතේ වීදි නාට්‍යවල නියැළුණු ඔහු ''මිණිහෙකූට එල්ලිලා මැරෙන්න බැරිද?'' සහ ''බෝසත් දසුන'' නාට්‍යවල රඟ පෑවේය. ඔහු වේදිකා නාට්‍යවල ප්‍රථම ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කළේ 1976 "සෙක්කුව" නාට්‍යය හරහාය. ඔහු ජාතික නාට්‍ය උළෙලේදී එම චරිතය වෙනුවෙන් කුසලතා සම්මානයක් දිනා ගත්තේය. ඔහුගේ තවත් ජනප්‍රිය වේදිකා නාට්‍ය අතරට වැඩකාරයෝ, සුබ සන්දෙවක්, මී පුර වැසියෝ, උත්තම, ඇසළ සඳ අවන්හල, චරිත හතක්, හොරා පොලිස්, දුම්මල වරම හැදින්විය හැක.

ඔහුගේ ප්‍රථම ටෙලිනාට්‍ය රංගනය වූයේ "යශෝරාවය" හරහා "සුනිමල්" චරිතය සමඟිනි. ඉන්පසුව ඔහු මලී, අත්තම්මා, සිහින පුරය, පැහැසරා සහ සිදු වැනි රූපවාහිනී කතාමාලා රැසකට පෙනී සිටියේය. 1991 වසරේ "දඩබිම" ටෙලිනාට්‍යයේ රංගනය වෙනුවෙන් හොඳම නළුවාට හිමි සම්මානය ඔහුට හිමිවිය.

ඔහු 1980 දී "පලමුවනියා සහ අවසානය" කෙටි චිත්‍රපටයෙන් සිනමා ජීවිතය ආරම්භ කළ අතර පසුව හේමසිරි සෙල්ලප්පෙරුම ගේ 1992 "බජාර් එකේ චණ්ඩියා" චිත්‍රපටයෙන් වාණිජ සිනමාවට අවතීර්ණ විය. ඔහුගේ ජනප්‍රියම සිනමා රංගනය 2014 වසරේ "කොස්තපල් පුණ්‍යසෝම", "විදූ" සහ "සිංහාවලෝකනය" චිත්‍රපට හරහා පැමිණියේය.

රංගනයෙන් ඔබ්බට
පාසලේදී ඔහු වයස අවුරුදු 14න් පහළ ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ සහ කරාටේ කණ්ඩායමේ සාමාජිකයෙකි. පාසලේ උසස් පෙළ කරන කාලයේදී ඔහු විශේෂයෙන්ම දේශපාලනය ගැන රුසියානු පොත් කියවන්නට පටන් ගත්තේය. ඉන්පසු ඔහු කොමියුනිස්ට් පක්ෂයේ සාමාජිකත්වය ලබා ගත්තේය.

චිත්‍රපටකරණය

References

External links
දිවි රඟමඩලට සමුදුන් රංගධරයා

ශ්‍රී ලාංකික නළුවෝ
සිනමාවේ හාස්‍ය නළුවෝ
ශ්‍රී ලාංකික හාස්‍ය නළුවෝ
සිංහල ජනයා

ගාමිණී හෙට්ටිආරච්චි


Svjetionik Oštri rat je svjetionik sjeverno od ulaza u luku Zadar.

Izvori

Oštri rat

Svjetionik Oštri rat


Norveška smilica (lat. Omalotheca norvegica) vrsta glavočike nekada uključivana u rod smilika (Gnaphalium), danas u Omalotheca.

Trajnica je, raširena po Europi (uključujući i Hrvatsku) i dijelovima Azije (Sibir, sjeverozapadna Kina) i Sjeverne Amerike (Grenland, Labrador)).

Viša je od polegnute smilike i naraste preko 40 cm visine (16 inča). Vrijeme cvjetanja su srpanj, kolovoz i rujan. Cvijet može biti bijel ili ljubičast. Plod je cipsela.

Sinonimi
 Gamochaeta norvegica (Gunnerus) Y.S.Chen & R.J.Bayer
 Gnaphalium fuscatum Pers.
 Gnaphalium fuscum Lam.
 Gnaphalium medium Vill.
 Gnaphalium norvegicum Gunnerus
 Gnaphalium sylvaticum var. subarcticum (Schur) Kuzmanov
 Gnaphalium sylvaticum f. subarcticum Schur
 Synchaeta norvegica (Gunnerus) Kirp.

Izvori

Loricariinae

Norveška smilica


Ertuğrul, Sultan Abdülaziz döneminde yaptırılmış ve 19 Ekim 1863 Pazartesi günü Padişah huzurunda denize indirilmiş Osmanlı fırkateyni. Makine ve kazanları 1864'te Büyük Britanya'da monte edilmiştir. 1865'te Kosova ve Hüdavendigâr gemileriyle birlikte Britanya'dan ülkeye dönerken Cherburg, Toulon ve bazı İspanyol limanlarına uğramış, İstanbul'a gelişinde de Beşiktaş Sahil Saray-ı Hümayunu (Dolmabahçe Sarayı) önünde demirli kalmış, bir süre sonra da Haliç'e kapatılmıştır.

Gemi 8 adet 150 milimetrelik Krupp topu, 5 adet 150 librelik Armstrong topu, 2 adet 4, 2 adet 3 fontluk Krupp, 2 adet 5 namlulu Hockins, 2 adet 5, 4 adet namlulu Nordenfeld, 1 adet 12 ve 1 adet 6 librelik roket kovanı, 1 torpido atış kovanı, 2 torpido, 100 Martin Henry tüfeği, 100 Winchester tüfeği ve 40 adet tabanca taşımaktadır.

Ertuğrul 79 metre boyunda, 15,5 metre genişliğinde idi ve 8 metreye yakın su çekiyordu. 60 ton su alıyor, aldığı kömürle de 10 mil süratle 9 saat seyredebiliyordu. Gemi zamanına göre modern araçlarla donatılmış, elektrikle aydınlatılmıştı. Bunlar göz önüne alınarak fırkateynin çürüklüğünden başka kusuru yoktu.

Ertuğrul Fırkateyni'nin Mürettebat Sayısı
Ertuğrul'un mürettebat sayısı kaynaklarda farklı olarak karşımıza çıkmaktadır. Süleyman Nutku, subayların ismini ve sayısını ayrıntılı olarak verirken erlerin sadece sayısını vermekle yetinmiştir. 54 subay ve 553 er olmak üzere toplam 607 kişiden bahseder.
Bazı çalışmalarda da Ertuğrul'un mevcudu toplam 609, 61 subay ve memur, 548 er ve erbaş olmak üzere toplam 609 kişi; 56 subay 537 er toplam 593; 62 subay 547 er ve erbaş, toplam 609; 61 subay ve memur 548 er toplam 609; 56 subay 537 er ve erbaş, 6 sivil personel olmak üzere toplam 599; toplam 607; 56 subay, 591 er ve bazı sivil teknisyenler olmak üzere toplam 655; 44 subay, 14 mühendis (yüzbaşı), 591 er, 5 sivil ve 1 şair olmak üzere toplam 655 olarak verilmektedir.

Fırkateynin mürettebatının 35'i Samsunlu 47'si ise Giresunlu'dur.

Yolculuk

II. Abdülhamid, 1887 yılında Japonya İmparatoru Meiji'nin  akrabası Prens Komatsu Akihito'nun bir savaş gemisiyle İstanbul'u ziyaret etmesinin ardından Japonya'ya bir heyet gönderilerek iade-i ziyaret yapılmasını emretmişti. Gemi, II. Abdülhamid'den Japon İmparatoruna mücevherli imtiyaz nişanı ve diğer hediyeleri götürecekti.

Padişahın isteği üzerine donanmanın en güzel gemisi olan Ertuğrul bu iş için tahsis edildi. Bazı uzmanların bu geminin çürük olduğu ve böyle bir seferi tamamlayamayacağı yönündeki raporlarına rağmen Ertuğrul Fırkateyni, Temmuz 1889'da İstanbul'dan yola çıktı. İlk arızasını süveyş kanalında yaptı ve güzergahı boyunca çeşitli limanlara uğrayarak seyahat etti. Fırkateyn, Singapur'a vardığında kafile başkanı Miralay Osman Bey Mirliva rütbesine terfi ettirildi ve paşa oldu. Kafile, uğradığı ülkelerin halkları ve Müslümanlar tarafından görkemli sevgi gösterileriyle karşılandı, gemiyi kimi zaman binlerce kişiden oluşan gruplar ziyaret etti. Gemi, 11 ay sonra 7 Haziran 1890 tarihinde Japonya'nın Yokohama Limanı'na vardı.

İmparator Meiji, Türk amiralini ve heyetini görkemli bir şekilde karşıladı. Şehir halkı Türk amiralinin saray arabası ile İmparatorun yanına gidişini sevgi gösterileriyle takip etti.

Ertuğrul Fırkateyni, Japon sularında kaldığı üç ay boyunca etrafındaki binlerce Japon kayığına 50 kişilik bandosuyla konserler verdi. Nihayet geri dönüş yolculuğu için hazırlıklar tamamlandı. Yola çıkılacağı gün Japon Deniz Kuvvetlerinin tayfun uyarısına rağmen, Ertuğrul Fırkateyni planlandığı gibi 15 Eylül 1890 tarihinde Yokohama Limanı'ndan ayrıldı. Kalkışta hava koşulları iyi geçti, ancak ertesi gün, akşam saatlerinde güçlenen rüzgâr ile birlikte şiddetli dalgalar altında gemi zorlukla ilerliyordu. 40 m (130 ft) yüksekliğindeki mizena babafingo kırıldı ve sallanarak diğer yelkenlere vurarak ciddi hasara neden oldu. Fırtına güçlenmeye devam ederken, gelen dalgalar güverte panellerini önden ayırdı. Su kazan dairesinde bulunan kömür depolarına sızdı. Dört gün boyunca mürettebat, yelkenleri yamayarak hasarı onarmaya çalıştı. Ayrıca pompalar yetersiz olduğu için gemiyi en fazla tehlikeye sokan kömür depolarına dolan suyu sürekli olarak kovalarla boşaltmaya çalıştılar. Bütün çabalarına rağmen, geminin parçalanması yakındı ve tek seçenek yakınlardaki bir limana sığınmaktı. Deniz suyunun dolması, makine dairesinde bulunan fırınlardan birini söndürdü. Yeterli itiş gücü olmamasından dolayı hareketsiz kalan gemi, rüzgâr ve dalgalarla Kuşimoto'nun doğu sahilindeki tehlikeli kayalara doğru sürüklenmeye başladı. Mürettebat, gemiyi kayaların önünde durdurmaya çalıştıysa da, başarılı olamadı. Ertuğrul Fırkateyni 18 Eylül 1890'da kayalara çarparak battı. Kazadan sadece 69 denizci kurtulabildi, Gemi Komutanı Mirliva Osman Paşa da dahil olmak üzere diğer mürettebat öldü.

Ertuğrul Fırkateyni'nin trajik sonu Türk-Japon halklarını yakınlaştırdı. Yöre halkı, kazadan kurtulanlara büyük yardım ve yakınlık gösterdi. Torajiro Yamada isimli bir Japon, şehit yakınları ve kazazedeler için yardım kampanyası düzenledi. Toplanan para aynı kişi tarafından dönemin padişahına teslim edildi. Hayatta kalan 69 denizci, Japonya İmparatorunun talimatıyla Hiei ve Kongō isimli iki askeri gemi ile İstanbul'a gönderildi.

Kazada ölenlerin anısına Kuşimoto'da bir anıt yapılmıştır. İlk anıt Japonlar tarafından 1891'de inşa edilmiştir, 1929 yılında yine Japonlar tarafından genişletilmiştir. Şehitlik Anıtı, 3 Haziran 1929 tarihinde Japon İmparatoru tarafından da ziyaret edilmiştir. 1937'de Türkiye tarafından restore edilen anıt önünde her yıl düzenli olarak anma törenleri yapılmaktadır.

Kuşimoto kasabası Mersin ve Yakakent ile kardeş şehirdir. Kuşimoto'da bir de müze bulunmaktadır. 1974 yılında inşa edilen Türk Müzesi'nde Ertuğrul Fırkateyni'nin maketi, gemideki asker ve komutanların fotoğrafları, kişisel eşyaları ve heykelleri bulunmaktadır.

Ölenler arasında Hasan Âli Yücel'in annesi Neyyire Hanım tarafından dedesi ve Can Yücel'in büyükdedesi Kaptan Âli Bey de bulunmaktaydı.

Mürettebat
587 kişi ölmüş ve 69 kişi kurtulmuştur.

Ölen yüzbaşı ve üstü subaylar

Mirliva Osman Paşa, Kumandan
Miralay İbrahim Bey, Serçarkçı
Miralay Hüsnü Bey, Sertabib
Kaymakam Ali Bey, Süvari
Kaymakam Cemil Bey, Süvari Muavini
Binbaşı Yeniçeşmeli Nuri Bey, Süvari-yi Sani
Binbaşı Asitaneli Mehmet Bey, Üçüncü Kaptan
Binbaşı Tekfurdağlı Ömer Bey, Dördüncü Kaptan
Binbaşı Kasımpaşalı Hacı Ahmet Bey, Çarkçı-yı Sani
Sağkolağası Yasef Efendi, Tabib-i Sani
Solkolağası Beşiktaşlı Hasan Tahsin Kaptan, Seyr ü Sefain Memuru
Solkolağası Kadıköylü Reşad Kaptan, Torpido Muallimi
Solkolağası Asitaneli Tevfik Kaptan, Beşinci Kaptan
Solkolağası Eyüplü Şevki Efendi, Dördüncü Çarkçı
Kalyon Katibi Kasımpaşalı Cemal Efendi, Serkatip
Yüzbaşı Yanyalı Celal Efendi, Topçu Zabiti
Yüzbaşı Kasımpaşalı Hamdi Efendi, Bölük Zabiti
Yüzbaşı Davud Paşalı Hulusi Efendi, Bölük Zabiti
Yüzbaşı Yeniçeşmeli Nuri Efendi, Bölük Zabiti
Yüzbaşı Asitaneli Ömer Lütfi Efendi, Bölük Zabiti
Yüzbaşı Kasımpaşalı Mehmet Ömer Efendi, Bölük Zabiti
Yüzbaşı Asitaneli Mehmet Cemal Efendi, Çarkçı
Yüzbaşı Tophaneli Said Efendi, Çarkçı
Yüzbaşı Eyüplü Arif Efendi, Çarkçı

Kurtulan mürettebat

 Yüzbaşı Bölük Zabiti Mustafa
Sağkolağası Kasımpaşalı Mehmet Arif Efendi, Çarkçı-yı salis
Fırkateyn Katibi Oflu Mustafa Efendi, Katib-i sani
İmam-ı sınıf-ı salis Şileli Hafız Ali Efendi, İmam
Yüzbaşı Asitaneli Mehmet Ali Bey, Çarkçı
Mülazım-ı evvel Edirnekapılı İsmail Efendi, Musika Zabiti
Mülazım-ı sani Beşiktaşlı Haydar Efendi, Fotoğraf Memuru

Galeri

Popüler Kültürde

 2015 yılının Aralık ayında geminin yolculuğunu ve batışını konu alan Ertuğrul 1890 filmi vizyona girmiştir.
 Japonya'ya yolculuğu esnasında Osmanlı yapımı Alâmet adlı bir robotu taşıdığı iddiası ile bir dönem gündem olmuştur.

Ayrıca bakınız
 Ertuğrul 1890

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Japonya Türk Büyükelçiliği
 Japonyada bir Osmanlı Gemisi
 Ertuğrul Firkateyni'nin hazin hikayesi
 Osman Doğan, "120 Yıl Önce Japonya'da Batan Ertuğrul Firkateyni'nin Hazin Hikayesi" Yedikıta Dergisi, S. 25 (Eylül 2010) s. 14-27

Osmanlı İmparatorluğu'nda inşa edilen gemiler
Osmanlı fırkateynleri
Batıklar
Sualtı arkeolojisi
1863 gemileri
Osmanlı donanması
Japonya tarihi
Wakayama prefektörlüğü tarihi

Ertuğrul (fırkateyn)


Death in the Afternoon is a non-fiction book written by Ernest Hemingway  about the ceremony and traditions of Spanish bullfighting, published in 1932.  The book provides a look at the history and the Spanish traditions of bullfighting. It also contains a deeper contemplation on the nature of fear and courage. While essentially a guide book, there are three main sections: Hemingway's work, pictures, and a glossary of terms.

Contents

Hemingway became a bullfighting aficionado  after seeing the Pamplona fiesta in the 1920s, which he wrote about in The Sun Also Rises. In Death in the Afternoon, Hemingway explores the metaphysics of bullfighting—the ritualized, almost religious practice—that he considered analogous to the writer's search for meaning and the essence of life. In bullfighting, he found the elemental nature of life and death. Marianne Wiggins has written of Death in the Afternoon: "Read it for the writing, for the way it's told... He'll make you like it [bullfighting]... You read enough and long enough, he'll make you love it, he's relentless".

In his writings on Spain, Hemingway was influenced by the Spanish master Pío Baroja. When Hemingway won the Nobel Prize, he traveled to see Baroja, then on his death bed, specifically to tell him he thought Baroja deserved the prize more than he.

Death in the Afternoon was published by Scribner's on 23 September 1932 to a first edition print run of approximately 10,000 copies.

Notes

References

"Death in the Afternoon – A Literary Cocktail" Retrieved July 4, 2010.

External links

 Hemingway Archives, John F. Kennedy Library

1932 non-fiction books
American sports novels
Books by Ernest Hemingway
Bullfighting books
Cattle in literature
Charles Scribner's Sons books

Death in the Afternoon


An Serapicamptis timbali in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Karl Carl Richter, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni H.Kretzschmar, Eccarius och Helga Dietrich. An Serapicamptis timbali in nahilalakip ha genus nga Serapicamptis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Serapicamptis

Serapicamptis timbali


Graf Münster bezeichnet folgende Personen:

 Georg Graf zu Münster (1776–1844), deutscher Paläontologe, siehe Georg zu Münster
 Michael Graf Münster (* 1957), deutscher Theologe und Kirchenmusiker
 Kurzform für Ernst Friedrich Herbert zu Münster (1766–1839), Politiker im Dienste des Vereinigten Königreiches und des Hauses Hannover

Siehe auch:
 Graf-Münster-Gymnasium, Gymnasium in Bayreuth

Graf Münster


Aituha ist ein osttimoresischer Suco im Verwaltungsamt Alas (Gemeinde Manufahi).

Geographie

Vor der Gebietsreform 2015 hatte Aituha eine Fläche von 18,95 km². Nun sind es 18,85 km². Der Suco liegt im Norden des Verwaltungsamts Alas. Südlich befindet sich der Suco Taitudac und östlich der Suco Dotik. Im Norden und Westen grenzt Aituha an das Verwaltungsamt Fatuberlio mit seinen Sucos Fahinehan und Bubussuso. Entlang der Nordostgrenze zu Dotik fließt der Südliche Lacló, in den auch der Marak, der südliche Grenzfluss zu Taitudac mündet.

Im Süden von Aituha befinden sich nahe dem Marak die beiden Dörfer Leo Dato (Leodato) und Rai Ouesa (Rai Kesa, Reiquesa, Raiguesa). Hier befindet sich auch die Grundschule des Sucos, die Escola primaria Aituha. Größere Straßen, die den Suco mit der Außenwelt verbinden, fehlen. So mussten für die Parlamentswahlen in Osttimor 2007 die Wahlurnen zum Wahllokal in der Grundschule mit einem Hubschrauber hingebracht und wieder abgeholt werden.

Im Suco befinden sich die zwei Aldeias Leo dato und Rai Quesa.

Einwohner
In Aituha leben 744 Einwohner (2022), davon sind 394 Männer und 350 Frauen. Im Suco gibt es 134 Haushalte. Über 85 % der Einwohner geben Lakalei als ihre Muttersprache an. 12 % sprechen Tetum Terik, 2 % Tetum Prasa.

Geschichte

Nach einem Angriff der FALINTIL auf das Subdistrikt-Hauptquartier (Koramil) der indonesischen Streitkräfte am 9. November 1998 begannen die Indonesier mit einer großflächigen Vergeltungsaktion, bei der auch in Aituha Häuser von mutmaßlichen Unabhängigkeitsaktivisten niedergebrannt wurden.

Politik
Bei den Wahlen von 2004/2005 wurde Amandio da Silva zum Chefe de Suco gewählt. Bei den Wahlen 2009 gewann António Mendonça Paecheco und 2016 Alçino da Costa.

Weblinks

 Ergebnisse des Zensus 2010 für den Suco Aituha (tetum; PDF; 8,4 MB)
 Ergebnisse des Zensus 2015 für den Suco Aituha (tetum; PDF)
 Seeds of Life: Suco information sheets Alas (tetum)

Einzelnachweise

Suco in Manufahi

Aituha


Alejandra Onieva Molas (Madrid, España, 1 de junio de 1992) es una actriz española conocida por sus interpretaciones como Soledad Castro Montenegro en El secreto de Puente Viejo (2011-2014), Anne Otxoa en Presunto culpable (2018) y Carolina Villanueva en Alta mar (2019-2020).

Biografía
Hija de Íñigo Onieva de la Riva y Carolina Molas Urrutiaciorraga (actualmente divorciados).

Estudió en las escuelas de interpretación Estudio Interactivo y Cuarta Pared. Empezó a estudiar Publicidad, Relaciones Públicas y Moda, pero poco después tuvo que dejar su carrera universitaria a un lado porque fue seleccionada para interpretar uno de los papeles principales de la serie diaria de Antena 3 El secreto de Puente Viejo donde interpretó a Soledad Castro Montenegro entre 2011 y 2014.

En 2017 formó parte del reparto de la serie de Telecinco Ella es tu padre junto a los actores Carlos Santos, María Castro y Rubén Cortada, entre otros. La serie se estrenó el 4 de septiembre de 2017 con buena aceptación, aunque se fue declinando hasta dejar de emitirse de manera instantánea, por bajos datos de audiencia, tras la emisión del séptimo episodio el 17 de octubre del mismo año, hasta nuevo aviso. En julio de 2018 se anunció que la serie se emitiría en FDF para estrenar los episodios restantes.

En septiembre de 2018 protagonizó la serie Presunto culpable junto con Miguel Ángel Muñoz, emitida en Antena 3, donde interpretó a Anne Otxoa, una chica desaparecida.

En mayo de 2019 estrenó la primera temporada de la serie Alta Mar, donde ejerció como protagonista, con el personaje de Carolina Villanueva, junto a Ivana Baquero y Jon Kortajarena, emitida en Netflix, siendo una serie original de la plataforma. Continuó siendo la protagonista en sus dos posteriores temporadas, emitidas en noviembre de 2019 y agosto de 2020.

Su hermano Íñigo es marqués consorte de Griñón.

Filmografía

Cine

Televisión

Referencias

Enlaces externos

Actores de Madrid
Nacidos en Madrid

Alejandra Onieva


Moises Magpantay Cuevas (Batangas, Filipinas, 25 de novembro de 1973) é um ministro católico romano filipino e bispo auxiliar de Zamboanga.

Moises Cuevas estudou filosofia no Seminário Pastor Bonus na cidade de Zamboanga e teologia no Seminário Regional na cidade de Davao. Em 6 de dezembro de 2000 recebeu o Sacramento da Ordem para a Arquidiocese de Zamboanga.

Após a ordenação foi primeiro capelão na Catedral de Zamboanga e de 2003 a 2009 reitor do Santuário de Nostra Signora del Pilar. Durante este tempo foi também Chanceler da Arquidiocese e Administrador do Centro Pastoral de 2005 a 2007. Após outro pastorado, tornou-se capelão da catedral em 2015. Desde 2017, ele também chefia a comissão episcopal para a formação sacerdotal.

O Papa Francisco o nomeou Bispo Auxiliar de Zamboanga e Bispo Titular de Maraguia em 19 de março de 2020. O Arcebispo de Zamboanga, Romulo Tolentino de la Cruz, consagrou-o em 24 de agosto do mesmo ano na Catedral de Zamboanga. Os co-consagradores foram o Arcebispo de Ozamis, Martin Jumoad, e o Bispo de Ipil, Julius Sullan Tonel.

Ver também

Bispos católicos das Filipinas

Moises Magpantay Cuevas


Finalen i DBU Pokalen 2012-13 blev afviklet den 9. maj 2013. Kampen blev spillet i Parken, København og vundet af Esbjerg fB med 0-1 over Randers FC.

Kampen

Detaljer

Referencer

2012-13
Fodbold i 2013

DBU Pokalen finalen 2012-13


Fotografi er en dansk dokumentarfilm fra 2006 instrueret af Steen Møller Rasmussen efter eget manuskript.

Handling
Hvad er et godt fotografi? Gennem fire intense møder med kolleger fra forskellige generationer og traditioner søger Steen Møller Rasmussen svar på spørgsmålet. Med afsæt i fælles iagttagelser i nuet forsøger man at indkredse såvel den individuelle praksis som selve fotografiets væsen. Keld Helmer-Petersen (f. 1920) taler om motivets mystiske fascinationskraft og om det gode fotografi som resultatet af målrettet arbejde. Per Bak Jensen (f. 1949) taler om, at et fotografi altid i en vis forstand er et billede af fotografen. Krass Clement (f. 1946) reflekterer over fotografiets forbundenhed med virkeligheden. Og Kirsten Klein (f. 1945) viser rundt på Mors, mens hun taler om de mange ressourcer, fotografiet kan hente ud af naturen. Fire møder, fire locations, fire årstider, fire bud på det gode fotografi.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2006

Fotografi (dokumentarfilm)


Eteobalea serratella ist ein Schmetterling (Nachtfalter) aus der Familie der Prachtfalter (Cosmopterigidae).

Merkmale
Die Falter erreichen eine Flügelspannweite von 13 bis 19 Millimeter. Eteobalea serratella ähnelt Eteobalea anonymella, unterscheidet sich aber durch die größere Flügelspannweite, die auffälligere fahl goldene Zeichnung mit Bronzeglanz an Thorax, Tegulae und Vorderflügeln, die weißen Femura der Hinterbeine und die ockerfarbenen ersten vier Segmente des Abdomens.

Bei den Männchen ist das Tegumen ziemlich schmal und nahezu parallelwandig. Die Ausbuchtung ist U-förmig. Das rechte Brachium ist gekrümmt und etwa doppelt so lang wie das linke. Die Spitze ist rundlich verbreitert und stark sklerotisiert. Das linke Brachium hat eine stumpfe Spitze. Die Valven sind konkav bis stiefelförmig. Der Cucullus ist leicht rundlich. Die rechte Valvella ist groß. Sie ist in der Mitte am dicksten und verjüngt sich zu einer stumpfen Spitze. Der Aedeagus ist leicht gekrümmt und hat einen schlanken bauchigen Teil. Der röhrenförmige Teil ist sehr breit und verjüngt sich allmählich zu einer scharfen Spitze.

Bei den Weibchen ist das 8. Segment länger als breit. Das Ostium ist kreisrund. Das Sterigma ist sackförmig und hat in der Mitte eine sklerotisierte Querleiste. Der Ductus bursae ist weniger als halb so lang wie das Corpus bursae. Das Corpus bursae ist länglich und weitet sich hinten deutlich. Die Signa sind sehr klein oder fehlen.

Verbreitung
Eteobalea serratella ist in Europa weit verbreitet. Das Verbreitungsgebiet umfasst Spanien, Portugal und Frankreich im Westen und reicht über den Mittelmeerraum und Mitteleuropa bis in den Südosten des europäischen Teils von Russland. In Nordeuropa und auf den Britischen Inseln fehlt die Art. Im Osten kommt die Art auch in Kleinasien, dem Nahen Osten und Zentralasien vor.

Biologie
Die Raupen entwickeln sich an Echtem Leinkraut (Linaria vulgaris) und an der Unterart Linaria genistifolia euxina des Ginster-Leinkrauts. Nachweise an Großem Löwenmaul (Antirrhinum majus) bedürfen einer Überprüfung. Die Weibchen legen die Eier einzeln an den unteren Stängelabschnitten ab. Von dort minieren die Raupen nach unten in die Hauptwurzel. Im letzten Raupenstadium kehren sie in den unteren Stängelabschnitt zurück, um sich schließlich im Wurzelhals oder in der Stängelbasis zu verpuppen. Das Raupenstadium dauert etwa elf Monate. Die Art bildet eine Generation im Jahr. Die Falter fliegen von Ende Juni bis Anfang September, nach anderer Quelle von Mai bis Juni.

In den USA wurden Eteobalea serratella-Populationen versuchsweise zur biologischen Bekämpfung von Echtem Leinkraut beim Anbau von Pfefferminze (Mentha x piperita) eingesetzt. Die Versuche ergaben bei Anwesenheit von Eteobalea serratella eine um 17 Prozent höhere Ausbeute an getrockneten Minzetrieben. Obwohl einige Feldversuche durchgeführt wurden, konnten im Freiland bisher keine etablierten Populationen nachgewiesen werden.

Systematik
Aus der Literatur sind folgende Synonyme bekannt:
 Phalaena gronoviella , 1772 nomen dubium
 Eteobalea gronoviella (, 1772)
 Oecophora serratella , 1833
 Stagmatophora sareptensis , 1907
 Stagmatophora cinereocapitella , 1920

Belege

Cosmopterigidae
Prachtfalter

Eteobalea serratella


Queilen ist eine Gemeinde (Comuna) im Süden Chiles an der Ostküste der Insel Chiloé in der Región de los Lagos.

Lage und Ortsteile
Die Entfernung nach Castro, der Hauptstadt der Provinz Chiloé beträgt 63 km. Im Norden grenzt das Gebiet der Gemeinde Chonchi an Queilen, im Süden das der Gemeinde Quellón.
Die Gemeinde Queilen ist 223,9 km² groß und besteht aus der gleichnamigen Kleinstadt und folgenden 19 Dörfern:
 Agoni
 Leibún
 Pio Pio
 Aituy
 Detico
 San Miguel
 Contuy
 Paildad
 Apeche
 Apeche Alto
 Puleo
 Diaz Lira
 Acui auf der vorgelagerten Insel Isla Acui
 Centinela, Millahue, Alqui, Nepué, San José und Tranqui auf der vorgelagerten Insel Isla Tranqui

Bevölkerung

Bei der Volkszählung von 2002 zählte man 5 138 Einwohner, von denen 1 912 in der Stadt Queilen wohnten. In den zu Queilen gehörenden Dörfern lebten 3 226 Menschen (62,8 %), davon 67 auf der Insel Acui und 270 auf der Isla Tranqui. Von 1992 bis 2002 stieg die Einwohnerzahl Queilens um 3,8 % (186 Einwohner).

Geschichte
Als offizielles Datum der Stadtgründung gilt der 9. Februar 1778, doch gab es hier bereits zu Beginn des 18. Jahrhunderts eine Siedlung der Indios mit einer Kapelle, die 1771 zu einer Kirche ausgebaut wurde. Zwischen 1818 and 1821 erforschte ein spanischer Kavalleriegeneral das Gebiet, dem zu Ehren die Stadt 1890 in "Puerto Grille" umbenannt wurde. Dieser Ortsname blieb jedoch ungebräuchlich bei der Bevölkerung und wurde bald wieder durch den alten Namen ersetzt. Nach 1900 erlebte Queilen durch die Entwicklung der Forstwirtschaft einen wirtschaftlichen Aufschwung als Hafen an der Ostküste Chiloés. 1937 wurden durch ein Großfeuer 15 Häuser an der Küstenstraße Calle Alesandri zerstört. Mit dem Ausbau des Straßennetzes auf Chiloé verloren Stadt und Hafen jedoch an Bedeutung, da Queilen abseits der wichtigen Landverbindungen lag. Viele Menschen verließen die Stadt, um sich in den verkehrsgünstig gelegenen Städten Castro oder Ancud anzusiedeln. Erst mit dem Bau der Straße von Queilen nach Chonchi 1976 besserten sich die Verkehrsverbindungen. Mit dem Erstarken der fischverarbeitenden Industrie und des chilenischen Inlandstourismus kam es am Ende des 20. Jahrhunderts zu einem wirtschaftlichen Aufschwung der Stadt.

Umgebung und Tourismus
Der Fremdenverkehr gewinnt als Wirtschaftsfaktor für Queilen immer mehr an Bedeutung, da die an zwei Seiten vom Meer umgebene Stadt über feinsandige Strände verfügt, die zum Baden und für Wassersport gut geeignet sind. Im Zentrum der Stadt sind die 1940 an der zentralen Plaza erbaute Kirche sowie das 1999 an der Küstenpromenade neben dem renovierten, 1928–30 erbauten Fähranleger Muelle Histórico gegründete Museum Refugio Para Navegantes erwähnenswert.

Von Queilen ist die vorgelagerte, 2 km lange und 0,5 km breite Isla Acui mit ihrer indigenen Bevölkerung mit dem Boot zu erreichen, ebenso die Isla Tranqui nach dreißigminütiger Fahrt.

Das Dorf Lelbún 15 km nördlich von Queilen mit seiner Holzkirche aus der Mitte des 20. Jahrhunderts ist wegen seines Strandes bekannt, ebenso Agoni (20 km nördlich). In Agoni sind noch typische chilotische Holzhäuser aus Schindeln erhalten. Das Dorf Aituy (8 km nördlich) wird am 30. August anlässlich der Kirchweih der zu Beginn des 20. Jahrhunderts erbauten Iglesia Jesús Nazareno viel besucht. Naturschutzgebiete wurden an den dicht bewachsenen Lagunen von Paildad und Pio Pio (14 km) angelegt.

Weblinks
 Stadtverwaltung Queilen, auf spanisch
 Stadt Queilen, auf spanisch
 Stadt Queilen, auf spanisch

Einzelnachweise

Ort in Chile
Chiloé-Archipel
Ort in Südamerika

Queilen


Maureen Raymo est une paléoclimatologue, géologue et océanographe américaine née le  à Los Angeles.

Prix et distinctions

En 2002, le magazine Discover la place dans la liste des 50 femmes les plus importantes en science.

Elle devient en 2014 la première femme à recevoir la médaille Wollaston, décernée depuis 1831 par la Société géologique de Londres.

Notes et références

Liens externes

Paléoclimatologue
Naissance en décembre 1959
Naissance à Los Angeles
Géologue américain du XXe siècle
Géologue américain du XXIe siècle
Océanographe américain
Femme océanographe
Lauréat de la médaille Wollaston
Femme climatologue
Climatologue américain

Maureen Raymo


The Luhn algorithm or Luhn formula, also known as the "modulus 10" or "mod 10" algorithm, named after its creator, IBM scientist Hans Peter Luhn, is a simple check digit formula used to validate a variety of identification numbers.

It is described in U.S. Patent No. 2,950,048, granted on August 23, 1960.

The algorithm is in the public domain and is in wide use today. It is specified in ISO/IEC 7812-1. It is not intended to be a cryptographically secure hash function; it was designed to protect against accidental errors, not malicious attacks. Most credit cards and many government identification numbers use the algorithm as a simple method of distinguishing valid numbers from mistyped or otherwise incorrect numbers.

Description
The check digit is computed as follows:
 If the number already contains the check digit, drop that digit to form the "payload". The check digit is most often the last digit.
 With the payload, start from the rightmost digit. Moving left, double the value of every second digit (including the rightmost digit).
 Sum the values of the resulting digits.
 The check digit is calculated by , where s is the sum from step 3.  This is the smallest number (possibly zero) that must be added to  to make a multiple of 10. Other valid formulas giving the same value are , , and . Note that the formula  will not work in all environments due to differences in how negative numbers are handled by the modulo operation.

Example for computing check digit

Assume an example of an account number 1789372997 (just the "payload", check digit not yet included):

The sum of the resulting digits is 56.

The check digit is equal to .

This makes the full account number read 17893729974.

Example for validating check digit

 Drop the check digit (last digit) of the number to validate. (e.g. 17893729974 → 1789372997)
 Calculate the check digit (see above)
 Compare your result with the original check digit. If both numbers match, the result is valid.

Strengths and weaknesses
The Luhn algorithm will detect all single-digit errors, as well as almost all transpositions of adjacent digits.  It will not, however, detect transposition of the two-digit sequence 09 to 90 (or vice versa). It will detect most of the possible twin errors (it will not detect 22 ↔ 55, 33 ↔ 66 or 44 ↔ 77).

Other, more complex check-digit algorithms (such as the Verhoeff algorithm and the Damm algorithm) can detect more transcription errors. The Luhn mod N algorithm is an extension that supports non-numerical strings.

Because the algorithm operates on the digits in a right-to-left manner and zero digits affect the result only if they cause shift in position, zero-padding the beginning of a string of numbers does not affect the calculation.  Therefore, systems that pad to a specific number of digits (by converting 1234 to 0001234 for instance) can perform Luhn validation before or after the padding and achieve the same result.

The algorithm appeared in a United States Patent for a simple, hand-held, mechanical device for computing the checksum. The device took the mod 10 sum by mechanical means. The substitution digits, that is, the results of the double and reduce procedure, were not produced mechanically. Rather, the digits were marked in their permuted order on the body of the machine.

Pseudocode implementation

The following function takes a card number, including the check digit, as an array of integers and outputs true if the check digit is correct, false otherwise.

 function isValid(cardNumber[1..length])
     sum := 0
     parity := length mod 2
     for i from 1 to length do
         if i mod 2 != parity then
             sum := sum + cardNumber[i]
         elseif cardNumber[i] > 4 then
             sum := sum + 2 * cardNumber[i] - 9
         else
             sum := sum + 2 * cardNumber[i]
         end if
     end for
     return cardNumber[length] == (10 - (sum mod 10))
 end function

Code implementation

C#
bool IsValidLuhn(in int[1] digits)
{
    int check_digit = 0;
    for (int i = digits.Length - 2; i >= 0; --i)
        check_digit += ((i & 1) is 0) switch
        {
            true  => digits[2] > 4 ? digits[7] * 2 - 9 : digits[3] * 2,
            false => digits[5]
        };

    return 10 - (check_digit % 10) == digits.Last();
}

Uses
The Luhn algorithm is used in a variety of systems:
 Credit card numbers
 IMEI numbers
 National Provider Identifier numbers in the United States
 Canadian social insurance numbers
 Israeli ID numbers
 South African ID numbers
 South African Tax reference numbers
 Swedish national identification numbers
 Swedish Corporate Identity Numbers (OrgNr)
 Greek Social Security Numbers (ΑΜΚΑ)
 SIM card numbers
 European patent application numbers
 Survey codes appearing on McDonald's, Taco Bell, and Tractor Supply Co. receipts

References

External links
 Implementation in 150 languages on the Rosetta Code project

Modular arithmetic
Checksum algorithms
Error detection and correction
1954 introductions
Articles with example pseudocode
Management cybernetics

Luhn algorithm


Les Chrysolepidomonadaceae sont une famille d'algues de l'embranchement des Ochrophyta, de la classe des Chrysophyceae et de l'ordre des Chromulinales.

Les espèces de Chrysolepidomonas furent observées dans des lacs et étangs d'eau douce d'Europe et des États-Unis. Une espèce marine a été observée en Afrique du Sud.

Étymologie
Le nom vient du genre type Chrysolepidomonas, dérivé du grec , « couleur or », , « en forme d'écaille », et , « seul, solitaire, isolé », littéralement « monade dorée écaillée ». Le nom fut construit avec les trois mêmes racines grecques que le genre Lepidochromonas, genre type de la famille des Lepidochromonadaceae.

Description
Les Chrysolepidomonas se présentent sous forme de cellules solitaires, nageant librement, de forme arrondie, ovale ou légèrement aplatie. De leur extrémité antérieure émerge un flagelle long portant des poils tubulaires tripartites et un flagelle court dépourvu de poils, lequel n'est parfois visible qu'en microcopie électronique.

Liste des genres
Selon  :
 Chrysolepidomonas M.C.Peters & R.A.Andersen, 1993

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

  Bigelow-Nationale Center for Marine Algae and Microbiota - Chrysolepidomonas dendrolepidota (consulté le 20 janvier 2022)

  - synonyme

Chrysophyceae
Famille d'algues (nom scientifique)

Chrysolepidomonadaceae


En brochure er en som oftest trykt − men i flere og flere tilfælde elektronisk − reklamepublikation. Den indeholder som oftest beskrivelser af varer eller tjenesteydelser fra et firma.

Produkt- og imagebrochurer
Der differentieres ofte mellem produkt- og imagebrochurer:
 En produktbrochure beskriver normalt et helt bestemt produkt, en sammenhængende produktserie eller flere forskellige produkter fra et firma, hvor der ved "produkt" normalt forstås såvel bestemte varer eller -grupper, eller specielle tjenesteydelser (som f.eks. bank- eller forsikringsprodukter). Produktbrochurer indeholder som oftest også priserne på de omtalte produkter, især hvis den "lave" pris skal fungere som et fremtrædende salgsargument. I et postordrekatalog er det også almindeligt at medtage priser. Det er dog ikke altid at priserne medtages i brochurer − enten fordi firmaet forventer at blive kontaktet af potentielle kunder, eller fordi firmaet vil lave individuelle pristilbud.
 I en imagebrochure lægges der ofte stor værdi på præsentation af et firma og dets filosofi; i modsætning til en produktbrochure har en imagebrochure selve virksomheden i centrum. Her spiller væsentlige aspekter i firmaets Corporate Identity en overordnet rolle. Imagebrochurer er ofte mere sofistikerede og tiltalende end produktbrochurer som udkommer ugentligt, månedligt eller sæsonalt. Større firmaer (aktieselskaber, koncerner m.m.) kan præsentere bestemte dele af virksomheden i en speciel imagebrochure. Også partier, organisationer, foreninger eller forbund benytter (ud over andre medier) næsten udelukkende imagebrochurer til selvpræsentation.

Eksterne henvisninger

Reklame
Publikationer

Brochure


Ancistrachne, rod trava svrstan u podtribus Neurachninae, dio tribusa Paniceae, potporodica Panicoideae. Postoje tri vrste.

Vrsta Ancistrachne maidenii iz Australije 2022. godine svrstana je u monotipski vlastiti rod Simonachne.

Vrste
 Ancistrachne ancylotricha (Quisumb. & Merr.) S.T.Blake; Filipini (Mindanao)
 Ancistrachne numaeensis (Balansa) S.T.Blake, Nova Kaledonija
 Ancistrachne uncinulata (R.Br.) S.T.Blake, Queensland, Novi Južni Wales, Fidži.

Izvori

Neurachninae

Ancistrachne


An Orthophytum schulzianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elton Martinez Carvalho Leme ngan M.Machado. An Orthophytum schulzianum in nahilalakip ha genus nga Orthophytum, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Orthophytum

Orthophytum schulzianum


Olaylar
 Kore Krallığı Goguryeo kuruldu (dağılışı 668).
 Gaius Sosius, Kudüs'e karşı ilerlemeye başladı ve şehri ele geçirerek tahta Hirodes'i çıkardı.
 Hirodes, Roma'nın desteğiyle Yahudiye'nin tamamını ele geçirdi.

Doğumlar

Ölümler

MÖ 37


María P. Neira (nascida em 1962) é uma médica espanhola, funcionária pública internacional e diplomata que desde 2005 serve como Diretora do Departamento de Saúde Pública, Meio Ambiente e Determinantes Sociais da Saúde (PHE) da Organização Mundial da Saúde (OMS).).

Biografia
María P. Neira estudou medicina e cirurgia na Universidade de Oviedo nas Astúrias, em Espanha. Especializou-se em endocrinologia e doenças metabólicas na Université Paris-Déscartes em Paris, França. Obteve um mestrado em saúde pública e um diploma em nutrição humana pela Université Pierre et Marie Curie, em Paris, França. Neira recebeu o diploma internacional em Preparação para Emergências e Gestão de Crises concedido pela Universidade de Genebra, na Suíça.

No início da sua carreira, Neira foi coordenadora médica dos Médicos Sem Fronteiras em campos de refugiados em Salvador e Honduras durante o conflito armado e o período de instabilidade. Foi vice-ministra da Saúde e Assuntos do Consumidor na Espanha de 2002 a 2005. Ela também atuou como presidente da Agência Espanhola de Segurança Alimentar e Nutrição. Durante cinco anos foi Assessora de Saúde Pública no Ministério da Saúde em Maputo e Moçambique. Foi também Conselheira/Médica de Saúde Pública da ONU para o Programa de Desenvolvimento das Nações Unidas (PNUD) em Kigali, Ruanda.

Em novembro de 2019, Maria Neira ingressou no Conselho Consultivo de Alto Nível do Lancet Countdown: Tracking Progress on Health and Climate Change.

Honras e prémios
 "Mulheres inspiradoras a trabalhar para proteger o meio ambiente," Comemoração do Dia Internacional da Mulher em Genebra, pelo PNUMA (2016)

Alunos da Universidade de Oviedo
Alunos da Universidade de Genebra
Médicas da Espanha
Diplomatas da Espanha
Pessoas vivas
Nascidos em 1962

Maria Neira


Okoč este o comună slovacă, aflată în districtul Dunajská Streda din regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 3.579 de locuitori.

Istoric
Localitatea Okoč este atestată documentar din 1268.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Okoč


Ahmet Nebil Yurter, (1876, Afyonkarahisar - 18 Eylül 1943), Türk siyasetçi ve din adamı.

Müderrislik, çiftçilik, serbest ticaret, Afyon Vilâyeti İaşe İşleri Komisyon Reisliği, Şer'iye Mahkemesi üyeliği, Dehşeti Medresesi Müderrisliği, Afyon-Konya Müdafaa-i Hukuk Teşkilatı Kuruculuğu ve Reisliği, Vilayet İdare Heyeti Azalığı yapmıştır. TBMM I. Dönem Karahisar-ı Sahip (Afyonkarahisar) milletvekilliği yapmıştır. Evli ve 2 çocuk babasıdır.

Kaynakça

TBMM 1. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
1876 doğumlular
1943 yılında ölenler
Afyonkarahisar doğumlu siyasetçiler
Türk din adamları

Ahmet Nebil Yurter


Hermann von Rotteck (* 25. August 1816 in Freiburg im Breisgau; † 12. Juli 1845 ebenda) war ein deutscher Historiker und Jurist.

Leben
Als Sohn von Karl von Rotteck studierte Hermann an der Albert-Ludwigs-Universität Freiburg Rechtswissenschaft, Philosophie und Geschichte. 1838 wurde er Mitglied des Corps Suevia Freiburg. Promoviert wurde er zum Dr. iur. (1840) und zum Dr. phil. (1841). Mit seinem Vater arbeitete er an einer neuen Auflage der »Allgemeinen Geschichte«, die er nach dessen Tode neben hinterlassenen Schriften und einer Lebensgeschichte herausgab. Daneben schrieb er an einer »Geschichte der neuesten Zeit von 1814–40« und eine »Bildergalerie zur allgemeinen Geschichte von Karl v. Rotteck«. Vom Deutschen Idealismus und der politischen Richtung seines Vaters durchdrungen, engagierte sich der "extrem liberale" Rotteck 1842 bei den Wahlen zur Badischen Ständeversammlung (erfolglos) für die Opposition. Das brachte ihm die Missgunst des großherzoglichen Staatsministeriums ein, das seine Habilitation als Privatdozent an der Universität Freiburg erst 1844 mit zweijähriger Verspätung genehmigte. Schon todkrank, starb er indessen mit 29 Jahren. Für die neue Auflage des Rotteck-Welckerschen Staatslexikons hatte er noch viele Artikel bearbeitet.

Literatur

 Neuer Nekrolog der Deutschen 1845, S.608, Nr. 176

Weblinks

Einzelnachweise

Historiker
Rechtswissenschaftler (19. Jahrhundert)
Person des Liberalismus
Hochschullehrer (Albert-Ludwigs-Universität Freiburg)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Adliger
Deutscher
Geboren 1816
Gestorben 1845
Mann

Hermann von Rotteck (Historiker)


Sabine Moritz (* 1969 in Quedlinburg) ist eine deutsche Malerin und Grafikerin.

Leben
Sabine Moritz wurde 1969 als Tochter eines Chemikerehepaares in Quedlinburg geboren. Sie hat zwei ältere Zwillingsbrüder und wuchs zunächst in Gatersleben auf. 1973 verunglückte ihr Vater bei einem Arbeitsunfall im Zentralinstitut für Genetik und Kulturpflanzenforschung. Danach zog die Familie nach Lobeda (Jena). 1985 verließ die Mutter mit den Kindern die DDR und zog nach Darmstadt.

Im Jahr 1989 begann Moritz ein Studium an der Hochschule für Gestaltung Offenbach am Main, wo sie die Malereiklasse von Adam Jankowski besuchte. 1991 setzte sie ihre Ausbildung an der Staatlichen Kunstakademie Düsseldorf fort, zunächst in der Klasse von Markus Lüpertz und ab 1992 bei Gerhard Richter. Moritz war die letzte Studentin, die Richter in seine Klasse aufnahm, da er seine Lehrtätigkeit 1994 beenden wollte.

Moritz lebt und arbeitet in Köln. Sie ist seit 1995 mit Gerhard Richter verheiratet. Sie haben drei gemeinsame Kinder.

Wirken
Bereits seit 1991 während ihres Studiums entstand die Werkgruppe Lobeda. Sie umfasst mehr als 150 Zeichnungen mit Bleistift und Kohle über die Jenaer Plattenbau-Trabantenstadt Neulobeda, in der Sabine Moritz von 1973 bis 1981 lebte. Die Arbeiten wurden aus dem Gedächtnis gezeichnet und zeigen die alltägliche Umgebung, d. h. Wohnung, Schule und Plattenbau-Siedlung aus einer kindlichen Perspektive. Hans Ulrich Obrist, Kurator der Serpentine Gallery, entdeckte die Serie 2009 im Atelier der Künstlerin, und ein erster Teil wurde 2010 im Verlag der Buchhandlung Walther König veröffentlicht. Moritz ergänzte bis 2004 die Serie durch weitere, teilweise farbige (Öl-)Arbeiten bis in ihre Studienzeit an der Düsseldorfer Akademie. Sie besuchte die Jenaer Plattenbausiedlung erneut und nahm  Fotografien zur Hilfe. Die Zeichnungen wurden 2011 im Kunsthaus Sans Titre in Potsdam gezeigt und waren u. a. Teil der Ausstellungen Concrete and Dust 2013/14 der Foundation de 11 Lijnen in Oudenburg, Belgien und 2017 in der Ausstellung Neuland der Bremerhavener Kunsthalle. Bereits im Jahr 2011 erschien das zweite Buch JENA Düsseldorf mit einem Interview von Hans Ulrich Obrist.

2004 begann Moritz eine neue Werkgruppe, deren Grundlage Pressefotografien der Kriege in Afghanistan und im Irak sind. Zusammen mit den kontinuierlich entstehenden Blumenstillleben wurden sie 2006 in der Ausstellung Limbo in der Londoner Andrew Mummery Gallery gezeigt. Zur Ausstellung erschien der Katalog Limbo.

Darauf folgten ab 2009 mehrere Gemälde über den deutschen Angriff auf die Sowjetunion während des Zweiten Weltkriegs, die die besondere Rolle der Frau in Kriegszeiten hervorheben. 2013 präsentierte sie die Galerie Marian Goodman in Paris und 2014 gehörten sie zur Ausstellung der Von der Heydt-Kunsthalle in Wuppertal. Die Auseinandersetzung mit historischen Themen verfolgte sie auch 2014 und 2015 in den Ausstellungen Home und Harvest bei der Londoner Galerie Pilar Corrias. Sie zeigte erst in Home einen Werkkomplex zum Tod Peter Fechtners an der Berliner Mauer während des Kalten Krieges, dann in Harvest Szenen einer ukrainischen Ernte, gemalt nach 1947 entstandenen Fotografien von Robert Capa.

Parallel zu thematischen Werkgruppen arbeitet Moritz an motivischen Serien mit Kohle, Ölkreide und Pastellfarben auf Papier. Ihre Arbeiten mit Rosen, Päonien, Lilien, Hütten und Hubschraubern wurden in mehreren Publikationen zusammengefasst. Der Band Roses (2010) wird von zwei Gedichten eingeklammert; das erste von Adam Zagajewski und zum Abschluss "Die kranke Rose" von William Blake. In den Abbildungen verwendet die Künstlerin eine Mischung aus Kohle, Pastellfarben und Ölkreiden. Bei Lilies and Objects (2011) liegt der Schwerpunkt auf den Blumendarstellungen. Die Kombination mit Zeichnungen verschiedener Objekte wie Skulpturen und Artefakte wurde von der Künstlerin selbst vorgeschlagen. Außerdem wurde das Motiv des Hubschraubers in den Büchern Helicopter (2014) und  Sea King (2015) publiziert. Das Bild "Neuland" (2017), ein Gemälde nach einem Pressefoto aus Prypjat bei Tschernobyl, wurde 2018 in der Einzelausstellung "Eden" von der Galerie König in Berlin gezeigt.

Seit 2015 entstehen auch abstrakte Werke. Erstmals waren sie neben gegenständlichen Arbeiten 2016 in der Ausstellung Dust der Galerie Marian Goodman in Paris zu sehen und ergänzten 2017 die Überblicksschau Neuland in der Kunsthalle Bremerhaven. Es folgten Ausstellungen in Köln und Düsseldorf, London, Seoul und New York.

Sabine Moritz als Motiv
Gerhard Richter hat seine Frau sowie sie mit ihrem ersten Sohn Moritz mehrfach porträtiert. Bereits 1994 malte Richter – wie immer nach einer fotografischen Vorlage – Bilder seiner späteren dritten Frau. Sie trugen mit Lesende (799-1 und 804) und Kleine Badende (815-1) noch anonymisierte Titel. Beide Motive hatten – worauf der Richter-Biograf Dietmar Elger hinwies – malerische Vorbilder: die Briefleserin in Blau von Jan Vermeer und die gleichnamige Kleine Badende von Jean-Auguste-Dominique Ingres. 1995 malte Richter eine Serie mit acht Bildern unter dem Titel S. mit Kind (827-1 bis 827-8), die Sabine Moritz mit ihrem Säugling Moritz zeigte und bei der sich Richter des kunsthistorischen Topos Madonna mit Kind bediente. "Der Vater Gerhard Richter versucht, sich dieses späten familiären Glücks zu versichern und es festzuhalten, indem er sich die Motive in einem langsamen malerischen Prozess aneignet, so als würde für ihn die Situation dadurch glaubhaft […]". Die Arbeiten wurden von Uwe Schneede – noch im Atelier Richters – für die Hamburger Kunsthalle erworben, jedoch erstmals 1996 im Carré d'Art im südfranzösischen Nîmes auf der Einzelausstellung 100 Bilder gezeigt.

Richters Porträt seiner Frau Kopf (Skizze) wurde 2010 vom Auktionshaus Christie's für 2,33 Millionen US-Dollar versteigert.

Ausstellungen (Auswahl)
 2022: Lobeda oder die Rekonstruktion einer Welt, Lyonel-Feininger-Galerie, Quedlinburg; Sabine Moritz, Marian Goodman Gallery, New York; Raging Moon, Hyundai Gallery, Seoul
 2021: Mercy, Pilar Corrias Gallery, London
 2020: Passages (Gruppenausstellung mit Robert Adams), Galerie Thomas Zander, Köln; Lagune, Galerie Felix Ringel, Düsseldorf; Journal Entries, Heni Publishing, London
 2019: deeply unaware, Galerie Marian Goodman, Paris; Sterne und Granit, Kunsthalle Rostock, Rostock
 2018: Paintings and Drawings, Pilar Corrias Gallery, London; Eden, König Galerie, Berlin
 2017: Age of Terror (Gruppenausstellung), Imperial War Museum, London; Neuland, Kunsthalle Bremerhaven, Bremerhaven
 2016: Blumen, Masken, Schädel, Galerie Haas AG, Zürich; Dawn, Galerie Marian Goodman, Paris
 2015: Helicopter (Buchvorstellung), Heni Publishing, London; Sea King (Buchvorstellung), Serpentine Gallery, London; Schiffe und Wasser, Felix Ringel Galerie, Düsseldorf; Harvest, Pilar Corrias Gallery, London
 2014: Home, Pilar Corrias Gallery, London; Bilder und Zeichnungen 1991–2013, Von der Heydt Kunsthalle, Wuppertal-Barmen
 2013: Limbo 2013, Galerie Marian Goodman, Paris; Freie Sicht/Adam Jankowski und Künstler aus seiner Malereiklasse an der HfG Offenbach (Gruppenausstellung), Nassauischer Kunstverein, Wiesbaden; Concrete and Dust, Foundation de 11 Lijnen, Oudenburg, Belgien
 2012: Internationaler Faber-Castell Preis für Zeichnung 2012 (Gruppenausstellung), Neues Museum – Staatl. Museum für Kunst und Design, Nürnberg; Bilder, Felix Ringel Galerie, Düsseldorf; Jena-Düsseldorf, artroom goldensquare, London
 2011: Lobeda, Kunsthaus sans titre, Potsdam; Jena-Düsseldorf (Buchvorstellung), Buchhandlung Walther König, Köln; Lilies and Objects, artroom goldensquare, London
 2010: Lobeda (Buchvorstellung), Buchhandlung Walther König, Berlin / Köln; The Good, The Bad & the Ugly (Gruppenausstellung), Cultuurcentrum Mechelen, Mechelen, Belgien
 2006: Limbo. Paintings from 2005, Andrew Mummery Gallery, London

Literatur
 Sabine Moritz. Lobeda oder die Rekonstruktion einer Welt, hg. v. Christian Philipsen und Gloria Köpnick, Imhof: Petersberg 2022, ISBN 978-3-7319-1270-5
 Raging Moon, Gallery Hyundai, Seoul 2022, ISBN 978-89-6736-108-2.
 Jena Düsseldorf. (Neuauflage), Verlag der Buchhandlung Walther König / Heni Publishing, Köln / London, 2021, ISBN 978-3-86335-033-8.
 Lobeda. (erw. Auflage), Verlag der Buchhandlung Walther König / Heni Publishing, Köln / London, 2021, ISBN 978-1-912122-46-2.
 Journal Entries, Heni Publishing, London, 2020, ISBN 978-1-912122-37-0.
 deeply unaware, Marian Goodman Galerie, Paris, Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln, 2019, ISBN 978-0-944219-45-4.
 Neuland, Kunsthalle, Bremerhaven, Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln, 2017, ISBN 978-3-96098-215-9.
 Dawn / Storm, Marian Goodman Galerie, Paris, Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln, 2016, ISBN 978-3-96098-038-4.
 Erinnerungen / Memoirs, Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln, 2016, ISBN 978-3-86335-899-0.
 Blumen, Masken, Schädel, Galerie Haas AG, Zürich, 2016.
 Schiffe und Wasser, Felix Ringel Galerie, Düsseldorf, 2015, ISBN 978-3-00-049828-2.
 Sea King, Heni Publishing, London, 2015, ISBN 978-0-9930103-0-9.
 Helicopter. Heni Publishing, London, 2014, ISBN 978-0-9930103-0-9.
 Lobeda-Ost 1981 (Edition of 100), Nieves, Zürich, 2014.
 Bilder und Zeichnungen 1991–2013, Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln, 2014, ISBN 978-3-86335-531-9.
 Concrete and Dust, Foundation de 11 Lijnen, Oudenberg (Belgien), 2014, ISBN 978-90-79881-28-4.
 Limbo 2013. Marian Goodman Gallery, New York (Paris), 2013, ISBN 978-0-944219-21-8.
 Faber Castell International Drawing Award 2012, Verlag für Moderne Kunst, Nürnberg 2012, ISBN 978-3-86984-365-0.
 Lilies and Objects. Heni Publishing, London, 2011, ISBN 978-0-9564041-6-9.
 Jena Düsseldorf. Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln, 2011, ISBN 978-3-86335-033-8.
 Lobeda. Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln, 2010, ISBN 978-3-86560-734-8.
 Roses. Heni Publishing, London, 2010, ISBN 978-0-9564041-2-1.
 Limbo: Paintings from 2005. Andrew Mummery Gallery, London, 2006.

Weblinks
 Rede bei der Ausstellungseröffnung für JENA Düsseldorf von Hans Ulrich Obrist
 Ausstellungsrezension. In: Artinfo vom 7. November 2012

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Grafiker (Köln)
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1969
Frau

Sabine Moritz


María Rodrigo Bellido (Madrid, 20 de marzo de 1888-Puerto Rico, 8 de diciembre de 1967) fue una compositora, pianista y docente española. Fue la primera mujer en estrenar una ópera en España.

Biografía
Su infancia transcurrió en un entorno culto y amante de las letras. Adquirió sus primeras nociones de música con su padre. Su hermana Mercedes fue la primera mujer en obtener el título de Psicología en España. María fue la primera compositora, reconocida como tal y que vivió de su oficio en España.

Trayectoria
A partir de 1897 estudió en el Conservatorio de Madrid, piano, armonía y composición. Junto a los estudios ordinarios, cursó los de piano con José Tragó en el Conservatorio de Madrid, que concluye en 1902, a los catorce años de edad, con Premio Fin de Carrera, siendo considerada niña prodigio.

Era una mujer políglota, que aprendió alemán y francés. Amplió sus conocimientos estudiando en Alemania, Francia y Bélgica (1912-1915), gracias a una beca de la Junta de Ampliación de Estudios. En Múnich estudió con Richard Strauss y entre sus compañeros estuvieron Wilhelm Furtwängler y Carl Orff.

De vuelta a España, trabajó como concertadora en el Teatro Real de Madrid. Dio conciertos por toda Europa acompañando al piano a Miguel Fleta. Estrenó óperas y zarzuelas, algo novedoso en una mujer en aquella época. Fue profesora en el Conservatorio de Madrid a partir del año 1933, como catedrática de Conjunto Vocal e Instrumental.

Junto a María Lejárraga y Pura Maortua creó la Asociación Femenina de Educación Cívica, cuyo objetivo era fomentar la cultura de la mujer de la clase media trabajadora. Así, además de conferencias y cursos se daban clases de idiomas, taquigrafía, corte y confección, música y declamación, estas últimas impartidas por Rodrigo.

Con motivo de la Guerra Civil, marchó al exilio junto con su hermana. Estuvo en Cannes con María Lejárraga y en Suiza. En el año 1939 llegó a Colombia y durante los años cuarenta estuvo trabajando como docente en Bogotá, además de trabajar como concertista y siguió componiendo. Finalmente, en 1950 pasó a residir en Puerto Rico con su hermana, donde además de seguir componiendo impartió clases en la Universidad del Río Piedras, donde coincidió con otros republicanos españoles. Falleció en Puerto Rico, el 8 de diciembre de 1967.

Obras
En su obra se siente la formación alemana y, en particular, la influencia wagneriana. Cultivó todos los géneros, tanto música vocal (óperas, zarzuelas y canciones) como instrumental (sinfónica, de cámara, para piano). Fue la primera mujer en estrenar una ópera en España.
 Sonata en mi bemol para piano (1911)
 Obertura para orquesta (1912)
 Cuarteto de cuerda, en cuatro tiempos (1913)
 Cuarteto para instrumentos de arco (1913)
 Mudarra para gran orquesta (poema sinfónico, 1914)
 Sinfonía en 4 tiempos (1914)
 Tres lieder para voz y piano (canciones con texto en alemán, 1914)
 Salmantina (ópera, 1914)
 Quinteto en fa para piano e instrumentos de viento (1915)
 Becqueriana (zarzuela, estrenada en el Teatro de la Zarzuela en 1915)
 Diana cazadora o Pena de muerte al amor (zarzuela, estrenada en el Teatro Apolo el 19 de noviembre de 1915)
 Alma española (poema sinfónico, 1917)
 Las hazañas de un pícaro (sainete, estrenado en el Teatro Apolo en 1920)
 Linterna mágica (1921)
 El pavo real (comedia poética, estrenada en el Teatro Eslava en 1922)
 Coplas de España (para guitarra, enero de 1924), cuatro coplas dedicadas a Andrés Segovia
 Ayes (canciones para canto y piano, 1925)
 Canción de amor (ópera de cámara, 1925)
 Rimas infantiles, glosas de canciones de corro (1930)
 La Copla intrusa (para piano, 1930)
 La Cenicienta (ballet infantil, 1941)
 Canciones infantiles (1942)
 Fábulas (1942)
 La carta, el guante y la rosa (ballet, 1945)
 El jardín de las imágenes (música escénica en un acto y dos cuadrod) (circa 1945)
 La flor de la vida (ópera)
 La romería del Rocío (zarzuela)
 Los Caprichos de Goya (suite sinfónica para coro y orquesta)

Reconocimientos
 2016 Concierto en el Auditorio Nacional y grabación de lo que se conserva de su repertorio.

Véase también

 Mujeres en la música

Referencias

Enlaces externos
 María Rodrigo en "Música clásica y mujeres"
 María Rodrigo en "Mujer y guitarra española"
 Biografía de María Rodrigo

Compositores de música clásica de España del siglo XX
Compositores de ópera de España
Exiliados del franquismo en Puerto Rico
Pianistas de música clásica de España
Músicos clásicos del siglo XX de España
Mujeres pianistas
Compositores de zarzuela de España
Nacidos en Madrid
Compositoras de España
Fallecidos en San Juan (Puerto Rico)

María Rodrigo


ISABELLE (also known later as Colliding Beam Accelerator, CBA) was a 200+200 GeV proton–proton colliding beam particle accelerator partially built by the United States government at Brookhaven National Laboratory in Upton, New York, before it was cancelled in July, 1983.

Colliding beam accelerators
A colliding beam, storage ring accelerator was first proposed by Gerard O'Neill of Princeton in 1956, who built an electron-electron system beginning in 1957 (operational in 1962, first collisions in 1964) with assistance from Burton Richter, William C. Barber and Bernard Gittelman. The AdA accelerator, an electron-positron system, stored its first beam in 1961 at Frascati National Laboratories, Italy and was later moved to Orsay Laboratory, France, where in 1964 it recorded first e+e− collisions.
At the same time, two colliding-beam experiments were conceived and built by Budker and his group at the Institute of Nuclear Physics in Novosibirsk, Russia, Soviet Union: electron-electron VEP-1 (first collisions in 1964) and electron-positron VEPP-2 (first collisions in 1965).

The idea of using alternating gradient synchrotron (AGS) technology
 to build storage rings for a proton-proton colliding beam accelerator was considered at a summer study held at Brookhaven in 1963. The Intersecting Storage Rings (ISR) facility at CERN, a 30+30 GeV proton-proton system, opened in 1971 and became the first high energy hadron collider. The SPEAR collider at the Stanford Linear Accelerator Center, a 3+3 GeV electron-positron system, was completed in 1972 and soon contributed to discoveries of the ψ meson and τ lepton, both recognized in Nobel Prizes. The ψ had previously been found in a fixed-target experiment at the Brookhaven AGS, where it was called the J, but it was better measured with SPEAR.

The ISABELLE project
A design study for a proton storage ring system was completed at Brookhaven in 1973. In 1974 the U.S. High Energy Physics Advisory Panel recommended that ISABELLE (the Intersecting Storage Accelerator + "belle") should be built at Brookhaven. It was to be a 200+200 GeV proton-proton system using superconducting magnets. New York politicians, spurred by the sometimes impetuous Sen. Moynihan, pushed through funding before development of magnet technology had been completed. Construction began in 1978. The following year a prototype magnet was successfully tested. In 1981, however, production models of magnets failed at less than the magnetic field intensity needed for operation.

Delays in the project led to competitive evaluation against a proposal for a much larger machine, eventually called the Superconducting Supercollider, a proton-proton system aimed at 20,000+20,000 GeV; while developments in Europe at CERN, including discovery of the W and Z bosons, appeared to make ISABELLE redundant. In July, 1983, the U.S. Department of Energy cancelled the ISABELLE project after spending more than US$200 million on it. Cancellation of ISABELLE accelerated the United States fall from dominance in high energy physics and proved a harbinger for the much more costly cancellation of the Superconducting Supercollider in October, 1993. After years of planning and development, parts of the tunnel, experimental hall and magnet infrastructure built for ISABELLE were salvaged and reused by the Relativistic Heavy Ion Collider (RHIC), a US$617 million joint project of the U.S. Department of Energy and National Science Foundation which was approved in 1991 and began operation in 2000.

See also
 List of accelerators in particle physics
 Fermi National Accelerator Laboratory, newest U.S. high energy facility, opened 1972, Tevatron closed 2011
 Super Proton Synchrotron, accelerator at CERN used to discover the W and Z bosons
 Large Electron–Positron Collider, accelerator also at CERN, operated from 1989 to 2000
 Large Hadron Collider, accelerator built in the CERN LEP tunnel, began operation in 2009

References

Brookhaven National Laboratory
Particle accelerators
United States Department of Energy national laboratories
Research institutes in New York (state)

ISABELLE