Ce qui suit est une chronologie de l'histoire de la ville de Rio de Janeiro, ancienne capitale du Brésil fondée en 1565.

1502 - Les Portugais découvrent le  janvier la baie de Guanabara, qu'ils prennent pour un estuaire. Pour cette raison ils nomment le lieu Rio de Janeiro (Fleuve de Janvier).
 1565
  mars : São Sebastião do Rio de Janeiro fondée par les Portugais  en l'honneur du roi Sébastien Ier.
 Construction de la forteresse Fortaleza de São João pour protéger la baie.

1603 - Construction du fort Saint Jean de Mercy.
 1663 - Lancement du galion Padre Eterno.
 1693 - Construction de la prison de Calaboose.

1710 - Raid de Rio de Janeiro : première tentative française de prendre la ville aux Portugais.
1711 - Bataille de Rio de Janeiro : seconde tentative française de reprendre la ville aux Portugais.
 1730 - Construction de l'église Notre-Dame de Gloire d'Outeiro.
1736 -  fondée .
 1743 - Construction du Palais Impérial.
 1750 - Construction de l'aqueduc de Carioca.
 1752 -  fondée .
 1763 - Le centre administratif de l'Amérique portugaise est déplacé de Salvador à Rio de Janeiro.
 1770 - Consécration de l'ancienne cathédrale de Rio de Janeiro.
 1783 - Construction du Passeio Público, plus ancien espace vert public de la ville.
 1792 - Fondation de la Real Academia de Artilharia, Fortificação e Desenho.

1803 - Construction du Palais de Saint-Christophe.
 1808
 La ville devient capitale du Royaume du Portugal et accueille la cour et la famille royale .
  (imprimerie royale) commence à fonctionner.
 10 septembre : début de la publication du journal Gazeta do Rio.
1810 - Fondation de la Bibliothèque royale du Brésil, future Bibliothèque Nationale.
 1811 - Inauguration de l'église Candelária.
 1811 - Début de la construction du quai de Valongo.
 1815 - La ville devient la capitale du Royaume-Uni du Portugal, du Brésil et des Algarves.
 1818 - Création du Musée royal.
 1822
 La ville devient capitale du Brésil indépendant.
 Ouverture du Jardin Botanique de Rio de Janeiro  fondé en 1808.
1825 - Signature du Traité de Rio de Janeiro entre le Portugal et le Brésil, reconnaissant l'indépendance du Brésil.
 1826 - Académie impériale des Beaux-Arts fondée .
 1827
 Jornal do Commercio commence sa publication.
 Fondation de l'Observatoire astronomique.
  fondée à Rio.
 1838
 Création des Archives Publiques Impériales.
 Institut Historique et Géographique Brésilien dont le siège est à Rio.
 1852
 Construction du Theatro Provisorio.
 Ouverture des cimetières de Caju et de Sao Jao Batista.
 1853 - Construction du palais Guanabara.
 1854 - Achèvement du Palais Catete.
 1855 - Achèvement du complexe gouvernemental du palais d'Itamaraty.
 1858
 Mise en service du chemin de fer Dom Pedro II.
 Gare Central do Brasil inaugurée.
1871 - Inauguration du Theatro Dom Pedro II (théâtre).
 1872 - Population : 274 972 .
 1877 - Ouverture du tramway de Santa Teresa.
 1884 - Ouverture du chemin de fer à crémaillère du Corcovado.
1887 - Inauguration du Cabinet royal portugais de lecture.
1888 - Abolition de l'esclavage au Brésil.
 1891 - Le Jornal do Brasil commence à paraître.
 1893 - Première édition officielle du Carnaval de Rio
 1894 - La Confiserie Colombo (café-restaurant) ouvre en style Belle-Epoque.
1895 - Création du club omnisports de Flamengo.
 1896 - Fondation de l'Académie brésilienne des lettres .
1898 - Création du Vasco de Gama Futebol Clube.

1900-1940

 1902
Fondation de l'Université Cândido Mendes.
Création du Fluminense Futebol Clube.
 1904
 Révolte du vaccin .
 Construction de l'Avenida Rio Branco.
Création du club omnisports de Botafogo.
 1906 - Édification du Palais Monroe et de l'obélisque de l'avenue Rio Branco.
 1908
 Conception du drapeau de la ville adoptée.
 Exposition du centenaire de l'ouverture des Ports du Brésil tenue dans le quartier d'Urca.
 7 avril :  dont le siège est en ville.
 1909 - Teatro Municipal (théâtre) inauguré.
 1910 - Port de commerce de Rio en activité.
 1912
 Construction de la base aérienne d'Afonsos.
 Création du Musée de la police civile.
 1914 - Construction du Fort de Copacabana et du Palais Laranjeiras.
 1917 - Grève ouvrière.
 1919 - Championnat sud-américain de football organisé.
 1920 - Fondation de l'Université fédérale de Rio de Janeiro.
 1922
 Juillet : Tentative de putsch.
 Création du Musée historique national du Brésil.
 Population : 1 130 000.
 Construction de l'hôtel Gloria.
 Morro do Castelo (colline du château) démoli - maintenant quartier de Castelo.
 1923 - Inauguration du Copacabana Palace Hotel.
 1925 - Le journal O Globo commence à paraître.
 1926
Hippodrome de Gávea construit.
Inauguration du Palais Tiradentes, abritant la Chambre des Députés.
 1927 - Construction de l'Edificio do Jornal A Noite.
 1931
 Construction de la statue du Christ Rédempteur.
 1934 - Fondation du Musée historique de la ville de Rio de Janeiro.
 1936
 Inauguration de l'aéroport Bartolomeu de Gusmão.
 Ouverture de l'aéroport de Manguinhos.
 Inauguration de l'aéroport Santos Dumont.
 1937 - Fondation de l'Université Santa Ursula.
 1938 - Inauguration du Musée National des Beaux-Arts.
 1940 - Fondation de l'Université catholique pontificale de Rio de Janeiro.
 1943
 Construction du palais Gustavo Capanema.
 Création de la base aérienne de Santa Cruz.
 1945 - Inauguration du Jardin Zoologique dans le parc de Boa Vista.
 1947 - Championnat sud-américain de basket-ball organisé.
 1949 -  commence à paraître.

Années 1950-1990

 1950
 Création de l'Université d'État de Rio de Janeiro.
 Ouverture du stade Maracanã pour la Coupe du Monde de football 1950.
 Population : 2 303 063.
 1951 - Catastrophe du passage à niveau de Nova Iguaçu.
 1952
 Création de l'Instituto Nacional de Matemática Pura e Aplicada.
 Fondation de l'Escola Brasileira de Administração Pública e de Empresas.
 Manchete (magazine) dont le siège est en ville.
 1953 - Création du Musée de l'Indien .
 1954 - Ginásio do Maracanãzinho construit.
 1958 - Accident ferroviaire.
 1960
 La capitale brésilienne est transférée de Rio à Brasília.
 Rio devient l'État de Guanabara, le plus petit État du Brésil.
 1961
 La forêt de Tijuca devient un parc national.
 Edificio Avenida Central construit.
 1964 - Construction du Musée d'Art Moderne .
 1965
 La télévision TV Globo commence à émettre.
 Création du parc de Flamengo.
 La bande d'Ipanema commence ses activités criminelles.
 1968 - Marche des Cent Mille contre la dictature militaire .
 1970 - Population : 4 252 009 .
 1971
 Ouverture de l'aéroport de Jacarepaguá.
 Fondation des Faculdades Integradas Hélio Alonso.
 1972
 Construction du siège de Petrobras.
 Construction de l'hôtel Horsa Nacional.
1974
Ouverture du pont Rio-Niteroi.
Création du Parc naturel d'État de Pedra Branca.
 1975
 La ville devient capitale de l'État de Rio de Janeiro.
 Création de l'Escola de Artes Visuais do Parque Lage.
 1976 - Ouverture de l'hôtel Méridien Copacabana.
 1977
 Complexe évènementiel de Riocentro construit dans le quartier de Barra da Tijuca.
 Ouverture de l'hôtel Rio Othon Palace.
 1978 - Construction de l'Autodrome International Nelson Piquet.
 1979
 Première ligne du métro de Rio de Janeiro.
 Création de l'Universidade Federal do Estado do Rio de Janeiro.
 Construction de la cathédrale de Rio de Janeiro.
 1981 - Centre commercial de Barra ouvre ses portes à Barra da Tijuca.
 1982 - Construction du Rio Sul Center.
 1983
 La télévision Rede Manchete commence à émettre.
 1984
 Sambodrome Marquês de Sapucaí construit.
 1985
Création du festival Rock in Rio.
La ville rejoint la nouvelle  .
 1989
 16 juillet : tournoi de football de la Copa América 1989.
 Ouverture du Centro Cultural Banco do Brasil (succursale de Rio).
 1990
 Création du musée de la Fondation Eva Klabin.
 La construction de l'Escalier Selarón commence.
 1991
 Population : 5 473 909.
 Création de la réserve naturelle de Marapendi.
 1992 - Conférence des Nations Unies sur l'environnement et le développement (Sommet de la Terre).
 1993
 Massacre de Candelária.
 Population : 5 547 033 (estimation).
 1994 - Ouverture de la salle métropolitaine.
 1995 - Construction du Centro Empresarial Internacional Rio.
 1997
 Ouverture du complexe sportif Miécimo da Silva.
 1998
 Ouverture du parc d'attractions Terra Encantada.
 Le bâtiment Palace II s'effondre.
 1999 - Première édition du Festival international du film de Rio de Janeiro.
2000 - Championnats ibéro-américains d'athlétisme.

2002 - Création de l'Instituto Superior de Tecnologia em Ciências da Computação do Rio de Janeiro.
 2006 - Fondation du magasin Koni.
 2007
 Stade Olympique João Havelange construit.
 Ouverture de la HSBC Arena (Rio de Janeiro).
 Tenue des Jeux panaméricains de 2007 dans le nouveau stade olympique.
 Collision ferroviaire à Rio de Janeiro.
 2008 - Début du championnat international de jiu-jitsu de Rio.
 2009
 Eduardo Paes devient maire.
 Rio remporte la candidature pour les Jeux olympiques et paralympiques de 2016.
 2010
 Concours de football du Forum urbain mondial et de la Coupe du monde des sans-abri.
 Ouverture du parc de la bibliothèque Manguinhos à Benfica.
 Population : 6 320 446 .
 2011
 Cidade das Artes construite à Barra da Tijuca.
 Fusillade de Realango.
 2012
 17 février : ouverture du Ponte do Saber reliant l'Université de Rio au centre ville.
Mars : inscription de Rio : paysages cariocas, entre mer et montagnes, sur la liste du Patrimoine mondial de l'UNESCO.
 6 juin : Inauguration du bus TransOeste.
 20-22 juin : Conférence des Nations Unies sur le développement durable.
 2013
 Mouvement protestataire au Brésil.
 Ouverture du musée d'Art de Rio.
 La ville accueille les Journées Mondiales de la Jeunesse 2013.
 2014 - Coupe du Monde de football 2014 (dont la finale au stade Maracana) et Coupe du monde de Street Child.
 2015
 Décembre : Ouverture du Musée de Demain de l'architecte Santiago Calatrava.
 2016
 Deux premières lignes du Tramway de Rio ouvertes.
 Jeux Olympiques et Jeux Paralympiques organisés.
 14 octobre : Ultra Brasil (festival de musique électronique)
 25 octobre : Anima Mundi (festival du film d'animation)
31 octobre : inauguration de l'AquaRio, aquarium le plus vaste d'Amérique latine, situé dans la zone du port.
 2017 - Quai de Valongo désigné site du patrimoine mondial de l'UNESCO.
 2018
 2 septembre : Incendie du Musée national du Brésil.
 2019
 Ouverture de la troisième ligne du tramway.
 6 décembre : ouverture de la grande roue Rio Star, la plus haute d'Amérique Latine.
2021 - Le Site Roberto Burle Marx classé site du patrimoine mondial de l'UNESCO.

Articles connexes
 Histoire de Rio de Janeiro
 Histoire de Curitiba

Références

Bibliographie

 Publié au XIXe siècle

 Publié au XXe siècle

 Mary C. Karasch, Slave Life in Rio de Janeiro, 1808-1850 (Princeton University Press, 1987)
 Jeffrey D. Needell, A Tropical Belle Epoque: Elite Culture and Society in Turn-of-the-Century Rio de Janeiro (Cambridge University Press, 1987)

 Publié au XXIe siècle

Liens externes

 Plan de Rio de Janeiro, 1928
 Plan de Rio de Janeiro, 1982
 Bibliothèque publique numérique d'Amérique. Articles liés à Rio de Janeiro, diverses dates.

Source de traduction

Rio de Janeiro
Histoire de Rio de Janeiro

Chronologie de Rio de Janeiro


La Carretera de Nebraska 27 (en inglés: Nebraska Highway 27) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Nebraska. La carretera inicia en el Sur desde la Segmento sur  sur de Haigler- Segmento medio de la  cerca de Chappell - Segmento del Norte de la  en Ellsworth hacia el Norte en la Segmento sur de la  al sur de Haigler- Segmento medio de la  cerca de Chappell - En el segmento Norte por la  en Gordon, y tiene longitud de 88,2 km (54.81 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Carretera de Nebraska 27 es administrada y mantenida por el Departamento de Carreteras de Nebraska por sus siglas en inglés NDOR.

Cruces
La Carretera de Nebraska 27 es atravesada principalmente por la Segmento del Norte  en Gordon.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de NDOR

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Nebraska

Carretera de Nebraska 27


TG4 (TG Ceathair) je televizijski kanal javnog servisa iz Republike Irske s nacionalnom pokrivenošću, namijenjen publici koja govori irski. Vodi ga javna korporacija "Teilifís na Gaeilge".

Počeo je emitirati 31. listopada 1996. kao Teilifís na Gaeilge (TnaG), a do 2007. njime je upravljala podružnica RTÉ -a, nacionalne javne radiotelevizije. Među njegovim ciljevima je javna služba i širenje irskog jezika.

Od srpnja 2007. dio je Europske radiodifuzne unije.

Irska
Televizijske postaje

TG4


හින්දුස්තාන් ඇම්බැසැඩර් යනු, ඉන්දියාවේ  හින්දුස්තාන් මෝටර්ස් සමාගම විසින් නිෂ්පාදනය කෙරුණු මෝටර් රථයකි. මුලින්ම 1956 සිට 1959 දක්වා එක්සත් රාජධානියේ  කව්ලි, ඔක්ස්ෆර්ඩ්හී මොරිස් මෝටර්ස් සමාගම විසින් තැනුනු මොරිස් ඔක්ස්ෆර්ඩ් III මාදිළිය මත පදනම්ව, එහි වැඩිදියුණු කිරීම් හෝ වෙනස්කම් කිහිපයක් සහිතව කෙරුණු මෙම මෝටර් රථ නිෂ්පාදනය 1958 සිට අඛණ්ඩව සිදු කෙරිණි.

එහි බ්‍රිතාන්‍ය සම්භවයන් තිබුණද, නියත වශයෙන්ම ඉන්දියානු මෝටර් රථයක් ලෙස ඇම්බැසැඩර් සැලකුණු අතර එය  "ඉන්දියානු මාර්ගයන්හී රජු" යන සුරතල් නාමයෙන් හැඳින්විණි.  හින්දුස්තාන් මෝටර්ස් විසින් මෙම මෝටර් රථය නිපදවනු ලබන්නේ,  බටහිර බෙංගාලයේ,  කොල්කතා අසබඩ පිහිටි, එහි උත්තර්පර කම්හලෙහිය. .

නරේන්ද්‍ර මෝඩි වැනි, සමහරක් කැපී පෙනෙන දේශපාලනඥයෝ, හින්දුස්තාන් ඇම්බැසැඩර් රථය භාවිතා කරති.

2014 මැයි වන විට, හින්දුස්තාන් මෝටර්ස් විසින් ඇම්බැසැඩර් රථ නිෂ්පාදනය අත්හිටුවන ලදි.

ආශ්‍රිත

මෝටර් රථ

හින්දුස්තාන් ඇම්බැසැඩර්


Corallistes isabela est une espèce d'éponges de la famille des Corallistidae.

Distribution
L'espèce est décrite des îles Galápagos, dans l'Océan Pacifique.

Taxinomie
L'espèce Corallistes isabela est décrite en 1997 par Ruth Desqueyroux-Faúndez et Rob W. M. van Soest.

Voir aussi

Bibliographie

Références biologiques

Notes et références

Corallistidae
Espèce d'éponges (nom scientifique)

Corallistes isabela


Songs for the Rockoning Day es un libro finlandés de la banda Lordi publicado el 12 de febrero de  2007. El libro contiene todas las letras de las canciones de Lordi de los primeros tres álbumes (Get Heavy, The Monsterican Dream y The Arockalypse). Además, el libro contiene los escritos de todos los discos y las historias del nacimiento de cada integrante de la banda. El libro está escrito íntegramente en inglés, y el prólogo está escrito por Asko Kallonen

Referencias

Enlaces externos
 Helsinki Music Company publicó dicha información

Libros de Lordi
Libros de música rock
Libros de 2007

Songs for the Rockoning Day


Shredder is a commercial chess engine and graphical user interface (GUI) developed in Germany by Stefan Meyer-Kahlen in 1993. Shredder won the World Microcomputer Chess Championship in 1996 and 2000, the World Computer Chess Championship in 1999 and 2003, the World Computer Speed Chess Championship in 2002, 2003, 2004, 2005, and 2007, and the World Chess Software Championship in 2010.

The Shredder engine version 10.0 was released in June 2006. Version 11.0 was released in October 2007. Version 12 was released in January 2010. The "Deep" version takes advantage of multiple CPUs or multiple core CPUs. Version 13 was released on 30 October 2016. Version 13 is about 300 Elo better than Version 12.

Shredder is one of the few commercial chess programs which is available not only for Windows and Mac OS, but also for Linux. Shredder is also available on the iPhone, the iPad and Android. GNOME Chess is used as the graphical front-end for Shredder.

Competition results
Shredder has participated in a number of computer chess tournaments since its inception. The following events are the tournaments in which Shredder has won.

See also
Computer chess
Fischer random chess
Universal Chess Interface
World Computer Chess Championship
Top Chess Engine Championship

References

External links

Chess engines
1993 software
Video game companies of Germany

Shredder (software)


Nikolai Artiomov (în , Nikolai Mihailovici Artiomov; n. 24 ianuarie 1908, Tula, Rusia – d. 2 decembrie 2005) a fost un fiziolog sovietic, doctor habilitat în științe biologice, profesor emerit al Universității de Stat din Nijni Novgorod.
A avut printre elevi pe Șamil Omarov, Vasili Krîlov, :en:Boris Orlov.
A absolvit Universitatea de Stat din Moscova în 1931.
Este autor a despre 200 de lucrări științifice.

Nașteri în 1908
Decese în 2005
Fiziologi
Biologi ruși
Apiterapeuți
Profesori universitari ruși

Nikolai Artiomov


Arroyo del Medio es un pequeño poblado del extremo norte de la provincia de Buenos Aires sobre el arroyo del mismo nombre, dentro del partido de Pergamino, en el límite con el Departamento Constitución de la Provincia de Santa Fe. Se encuentra entre la localidad bonaerense de El Socorro y la santafesina de Peyrano.

Historia
Al quedar inaugurada la línea de ferrocarril que iba de Pergamino a Cañada de Gómez los hermanos José Luis y Miguel Madariaga, que desde 1885 los tenían las inmediaciones de lo que luego fue la Estación Arroyo del Medio su saladero y grasería, comienzan a realizar las gestiones tendientes a instalar la nueva estación en la parte de las vías que atravesaban sus campos a pocos centenares de metros del Arroyo del Medio, buscando reemplazar el antiguo sistema de carros y carretas para transportar los productos manufacturados por el moderno y rápido ferrocarril. De esta forma donaron el terreno necesario para la instalación de la estación y dependencias del ferrocarril, y a comienzos del año 1893 quedaba establecida así la Estación Arroyo del medio, que daría origen años más tarde al pueblo del mismo nombre.

Referencias

Bibliografía
Líbera Gill, Luis María. Historia de Arroyo del Medio. Mimeo, Rosario, 1984.

Localidades rurales de Buenos Aires
Partido de Pergamino

Arroyo del Medio (provincia de Buenos Aires)


Arroyo Cardozo ist der Name folgender Flüsse:

 Arroyo Cardozo (Río Negro), Nebenfluss des Río Negro im Departamento Tacuarembó, Uruguay
 Arroyo Cardozo (Arroyo Malo), Nebenfluss des Arroyo Malo, Uruguay

Arroyo Cardozo


Antônio Coelho de Sá e Albuquerque fue un terrateniente, abogado y destacado político brasileño del siglo XIX.

Biografía
Antônio Coelho de Sá e Albuquerque nació en Muribeca, actualmente parte de Sergipe, el 18 de octubre de 1821 hijo del comendador Lourenço de Sá e Albuquerque y de Mariana de Sá e Albuquerque.
Era hermano de Lourenço de Sá e Albuquerque, vizconde de Guararapes.
Su familia era una de las principales de Pernambuco, propietarios de ingenios azucareros,

Bachiller de la Facultad de Derecho de Recife e importante terrateniente, se inclinó por la carrera política. Fue diputado nacional por Pernambuco en las Asambleas Legislativas de los períodos 1853-1856, 1857-1860, 1861-1862 y 1864-1865 y senador nacional en representación de Pernambuco del 13 de mayo de 1865 al 22 de febrero de 1868.

Fue presidente de la provincia de Estado de Paraíba del 3 de julio de 1851 al 29 de abril de 1853, mandato durante el cual implementó el uso del arado. A poco tiempo de asumir, en agosto de 1851, presentó un extenso y detallado plan de obras públicas. Las dificultades que encontró para su ejecución motivaron amplias reformas en el sistema de construcción en la provincia.

Fue presidente de Alagoas en tres ocasiones: del 13 de octubre al 4 de mayo de 1855, del 29 de octubre de 1855 al 11 de mayo de 1856 y del 24 de octubre de 1856 al 13 de abril de 1857. Durante sus mandatos hizo construir la capilla del cementerio de Nossa Senhora da Piedade y un lazareto para enfermos de cólera.

Presidió la provincia de Pará del 23 de octubre de 1859 al 12 de mayo de 1860.

Fue Ministro de Relaciones Exteriores del gabinete conservador encabezado por Luís Alves de Lima e Silva, duque de Caxias, del 21 de abril al 9 de julio de 1861 cuando fue reemplazado por Benevenuto Augusto Magalhães Taques.

Fue Ministro de Agricultura del breve gabinete del liberal Zacarias de Góis e Vasconcelos entre el 24 y el 29 de mayo de 1862.

Gobernó Bahia del 30 de septiembre de 1862 al 15 de diciembre de 1863.

Ya iniciada la Guerra de la Triple Alianza, fue Ministro de Relaciones Exteriores del gabinete liberal encabezado por Zacarias de Góis entre el 27 de octubre de 1866 y el 8 de diciembre de 1867.
Por decretos del 7 de diciembre de 1866 y del 31 de julio de 1867 abrió a la libre navegación internacional el río Amazonas y sus afluentes, los ríos Negro, Madeira y São Francisco.
Durante este período todos los esfuerzos del gobierno se destinaron a sostener la guerra con el Paraguay. Sin avances notables en el frente militar, al decir del historiador Joaquim Nabuco solo "el paso de Curupayty (15 de agosto de 1867), una serie de victorias parciales y, sobre todo, el gran suceso del paso de Humaitá, son como rayo de luz en esta larga noche de ansiedades".

Falleció el 22 de febrero de 1868 a bordo del vapor Paraná frente a las costas de Bahía.

Notas y referencias

Bibliografía
Foreign Office, British and foreign state papers, 1863-1864, Volumen LIV, William Ridgway, Londres, 1869
The Brazil correspondence in the cases of the Prince of Wales and officers of the Forte, William Ridgway, Londres, 1863

Enlaces externos
 en itamaraty.gov.br
Discurso ante la Asamblea Legislativa de Alagoas, 1856
Gobernadores de Alagoas, Bahía, Pará y Paraíba en worldstatesmen.org

Gobernadores del Estado de Paraíba
Gobernadores del Estado de Alagoas
Gobernadores del Estado de Pará
Gobernadores del Estado de Bahía
Ministros de Relaciones Exteriores de Brasil
Ministros de Agricultura de Brasil
Senadores del Imperio del Brasil
Diputados del Imperio del Brasil
Nacidos en Sergipe

Antônio Coelho de Sá e Albuquerque


Rebecca Jean Fink (; born 26 July 1977), known professionally as Rebecca Jean or Rebecca St. James, is an Australian-American Christian pop rock singer, songwriter and actress. She began performing in Australia in the late 1980s and released her first full-length studio album in 1991. She was signed to ForeFront Records in 1993, releasing her major label debut the following year.

St. James rose to fame in the late 1990s with her RIAA certified Gold albums God and Pray, the latter of which won a Grammy Award in 1999 for Best Rock Gospel Album, and her holiday album Christmas. The albums spawned multiple singles, including "God", "Go and Sin No More", and "Pray". Since then she has established herself as one of the most prominent musical artists in Contemporary Christian music (CCM), with five additional full-length studio albums: Transform, Worship God, If I Had One Chance to Tell You Something, I Will Praise You, and Kingdom Come. Staple songs such as "Wait for Me", "Reborn", "Song of Love", "Alive", "Shine Your Glory Down", and "Battle Is the Lord's" have all been derived from these releases. She has earned nine No. 1 hits on Christian radio and has sold nearly two million albums since starting her career.

St. James is also an accomplished author and actress. To date, she has released over a dozen published books, narrated a documentary, and acted in nine films (including lead roles in Sarah's Choice and A Strange Brand of Happy), a musical stage show, and a VeggieTales episode ("An Easter Carol"). She is also an outspoken sexual abstinence and Pro-Life advocate, a spokesperson for Compassion International, the sister of Joel and Luke Smallbone, who comprise the band For King & Country, and the wife of Foster the People's former bassist Jacob "Cubbie" Fink.

Early life
Rebecca St. James was born Rebecca Jean Smallbone on 26 July 1977 in Sydney to parents David and Helen Smallbone. She moved to Nashville, Tennessee, after her father's job relocation, in 1991, where she was raised with a sister, Libby, and five brothers, Ben, Dan, Joel, Josh, and Luke.

Career

Musical beginnings (1990–1995)
In 1990, at twelve years of age, St. James opened shows for CCM artist Carman during his Australian tour. The following year she released an independent album, Refresh My Heart, in Australia under the stage name "Rebecca Jean". Soon after its release, her family moved to the United States where her father received a job offer. She signed with ForeFront Records and took her stage name at the label's request. In 1994 she released her major label debut: Rebecca St. James. She also released the Rebecca St. James: Extended Play Remixes EP in 1995.

God and Pray (1996–1999)
On 25 June 1996, St. James released her third studio album God, led by the title track. The album took her music in a new direction, focusing more on rock. It debuted to positive reviews and debuted at 200, and peaked at 168 on the Billboard 200. It also charted at No. 10 on the Billboard Heatseekers chart and No. 6 on [[Hot Christian Adult Contemporary#Christian|Billboards Contemporary Christian chart]]. In 1997, she was nominated for a Grammy Award for Best Rock Gospel Album for God and in 2005 the album was RIAA certified gold for selling over 500,000 copies. To promote the album, St. James released a devotion book, 40 Days with God: A Devotional Journey, in 1996.

In 1997, St. James released the sequel to her devotional book: You're the Voice: 40 More Days with God. On 7 October of the same year, she released her fourth studio album and first holiday album, Christmas. The album charted at No. 12 on Billboards Top Heatseekers chart and No. 14 on the Top Contemporary Christian chart.

On 20 October 1998, St. James released her fifth studio album, Pray, which debuted to mixed reviews. The album managed to chart at No. 168 on the Billboard 200, and No. 5 on both the Heatseekers Chart and the Contemporary Christian Chart. The album won a Grammy in 1999 for Best Rock/Gospel Album, and, in 2006, it was RIAA-certified gold for selling over 500,000 copies. Also in 1998, St. James contributed to the CCM compilation album Surfonic Water Revival with the song "Gold Coast".

In 1999, St. James released "Yes, I Believe In God" to radio only, in memory of the lives lost at the Columbine shooting. The song was later released on the album Wait for Me: The Best from Rebecca St. James. Also in 1999, St. James released a video on VHS, No Secrets, featuring interviews of her and her family, behind-the-scenes footage and the music video for the song "Pray". In addition to her own projects, St. James took part in a CD release, Heaven & Earth: A Tapestry of Worship, which featured female Christian artists such as Nichole Nordeman and Jennifer Knapp. The album was released in November 1999 and features two songs by St. James; "As We Wait" and "River of Life". She also contributed a remix of her song "Omega" to the CCM compilation Listen:Louder.

Transform, Worship God and Wait for Me: The Best from Rebecca St. James (2000–2004)
In June 2000, St. James released a cover of the song "Shout to the Lord" on the CCM compilation album Eterne: Never Be the Same. The song was later made available on St. James' live record, Live Worship: Blessed Be Your Name, as an embedded hidden track.

On 24 October 2000, St. James released her sixth studio album, Transform. The album charted at No. 166 on the Billboard 200, No. 7 on the Heatseekers Chart, and No. 14 on the Contemporary Christian Chart. The album garnered positive reviews and featured the songs "Wait for Me" and "Reborn". Also in 2000, St. James made a cameo in the film Left Behind: The Movie. A year later, the devotional book, 40 Days with God was re-released with a new layout and five new devotions. Also in 2001, St. James contributed to the CCM compilation album The Prayer of a Jabez with the song "Lead Me Away", which is a duet with Michael Tait.

In 2002, to promote the single "Wait For Me" from Transform, St. James released the book Wait for Me: Rediscovering the Joy of Purity in Romance, which went on to sell over 100,000 copies and spawn a journal and study guide. The song and book promotes sexual abstinence before marriage, and St. James has since become a major spokesperson for the subject.

On 12 February 2002, St. James released a cover of the Keith Green song "Your Love Broke Through" on the compilation album Your Love Broke Through: The Worship Songs Of Keith Green. The song is a duet with Phil Keaggy. Two weeks later, on 26 February 2002, St. James released her seventh studio album, Worship God. The album debuted to extremely positive reviews and charted at No. 94 on the Billboard 200, marking St. James' first Top 100 album, and No. 5 on the Contemporary Christian chart. She released a DVD to promote the album 19 November 2002, that featured music videos, interviews, etc.

On 25 March 2003, after 10 years with ForeFront Records, St. James released her first compilation project, Wait for Me: The Best from Rebecca St. James, which features 16 of her most popular songs and two new ones, including "I Thank You" which managed to peak at No. 2 on Billboard'''s Hot Christian Songs chart. The album failed to make the Billboard 200, but charted at No. 16 on the Contemporary Christian chart.

On 24 February 2004, St. James released her first live album, Live Worship: Blessed Be Your Name, which included seven new songs and two studio-recorded songs. The album peaked at No. 187 on the Billboard 200 and No. 12 on the Top Christian Albums chart. Later that year, St. James released a compilation album, The Best of Rebecca St. James, and her book SHE: Safe, Healthy, Empowered: The Woman You're Made to Be. Also in 2004, St. James starred in the stage musical !Hero as a modern day Mary Magdalene (as Maggie).  St. James later lent her voice to the VeggieTales episode "An Easter Carol" as Hope the Music Box Angel. She also took part in a pop/rock VeggieTales album, Veggie Rocks! and covered "The VeggieTales Theme Song" for the album. The same year, St. James appeared as a guest vocalist on records by Dennis Jernigan and Newsboys. She co-performed the songs "Faithful Friend" and "Blessed Be Your Name", respectively.

If I Had One Chance to Tell You Something, film debut, and aLIVE in Florida (2005–2007)

After taking a hiatus from recording music, St. James returned to the studio in early 2005 to record new songs. On 24 October 2005, the first single from the album, "Alive", was released. The song managed to chart at No. 3 on R&R's CHR Chart and No. 13 on Billboards Hot Christian Songs Chart."Hot Christian Songs - March 18, 2006". Billboard.com.   Her eighth studio album, If I Had One Chance to Tell You Something, was released on 22 November 2005. The album debuted to fairly positive reviews. It charted at No. 14 on Billboards Top Christian Albums Chart, but failed to make the Billboard 200.

On 1 July 2005, St. James released a Teen Edition of her book, SHE and on 1 October 2005, she released another book: Sister Freaks: Stories of Women Who Gave Up Everything For God. Also in 2005, St. James contributed a song, "Lion", to the album Music Inspired by The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the Wardrobe, and released a cover of the Christmas carol "Hark! The Herald Angels Sing".

In early 2006, St. James embarked on her If I Had One Chance To Tell You Something Tour with fellow Christian group BarlowGirl. She also recorded "America", the theme song for the National Day of Prayer, co-written by singer/songwriter Phil Laeger. It was released to iTunes on 2 May 2006. She also recorded a cover of Chris Tomlin's song "Forever" for the album WOW Worship: Aqua. The same year, ForeFront Records put together a compilation album, The Early Years, that covered ten songs from her earliest releases: Rebecca St. James, GOD and Pray.
Aside from music, St. James made her major character film debut in Unidentified as Colleen in 2006.

In 2007, ForeFront Records took live footage and recordings from the If I Had One Chance... Tour and released aLIVE in Florida, a CD/DVD collection on 20 March. The album features 14 live songs and an exclusive remix of "You Are Loved". The album charted at No. 43 on Billboards Top Christian Albums Chart. At the time of the album's release, it was announced that St. James has sold over 1.8 million albums to date.

Musical hiatus and film career launch (2008–2010)
In the midst of a musical hiatus, ForeFront Records put together a two-disc compilation album, The Ultimate Collection, which was released 11 March 2008. Another compilation, Greatest Hits, was released later that year on 18 October 2008. On 3 September 2008, St. James released another book: Pure: A 90-Day Devotional for the Mind, Body, & Spirit.

In late 2008, St. James announced she would star as the lead role in Sarah's Choice, a film that was released to DVD on 17 November 2009. It includes "Little One", a song by St. James. The song was released almost two years later on 2 September 2011. The film received good reviews from Christian movie critics.

Although on musical hiatus, on 16 April 2009, St. James released "You're Alive" to iTunes as an advance single for her Resurrection Worship: Songs of Hope album. Then, in June 2009, she released "Wish" to her MySpace page. Aside from these brief  musical endeavours, St. James' book Loved: Stories of Forgiveness was released on 1 September 2009.

On 19 August 2009, Christian Cinema reported that St. James had wrapped up filming a new film, Rising Stars, which was released on 22 October 2010. On 19 October 2010, St. James released her version of "O Little Town of Bethlehem" on the album The Essential Christmas Collection.

I Will Praise You, continued film career, and first novels (2011–2016)
On 18 November 2010, St. James announced that she had parted ways with ForeFront Records and would be releasing a new worship album in April 2011 via Beach Street/Reunion Records. Her ninth studio album, I Will Praise You, was released on 5 April 2011. It was preceded by the single "Shine Your Glory Down", which was released to Christian radio on 11 February. The album was met with positive reviews from Christian music critics and was highly successful, debuting at No. 18 on Billboard's Hot Christian Albums chart and later peaking at No. 9. It also peaked at No. 153 on the Billboard 200, her highest charting effort after Worship God. Her ninth book, What Is He Thinking?, hit shelves on 26 September 2011.DiBiase, John (21 September 2011)."Rebecca St. James - What Is He Thinking?? - Book Review". JesusFreakHideout.com.

St. James continued her film career in 2011 with Suing the Devil. The Frontier Boys followed in 2012.

St. James starred in A Strange Brand of Happy, a romantic comedy film that was released on 13 September 2013. The film revolves around Joyce, a single Christian life coach who falls for an agnostic client. It began filming on 15 August 2011 in Cincinnati, and was released on 13 September 2013.

On 12 March 2013, St. James announced via Facebook that she was publishing The Merciful Scar, her first Christian novel, co-authored with Nancy Rue. It was released on 10 September 2013. She also narrated the documentary Mother India: Life Through the Eyes of the Orphan, which was released on 23 April 2013.

ForeFront Records released a compilation album on 7 January 2014. The CD was released as Icon, while the iTunes Store version was released as Best of Rebecca St. James. Her second novel, Sarah's Choice, an adaptation of the 2009 film of the same name in which St. James starred, was released on 27 May 2014, while her third novel, One Last Thing, was released on 10 March 2015. Both books were co-authored by Nancy Rue.

St. James' film career continued into 2015 with Faith of Our Fathers, which featured St. James portraying a car-stealing Australian hitchhiker. She also made a brief cameo in the 2016 film Priceless, which was written, produced, and edited by her brother Joel Smallbone, who also starred in the film.

Return to touring, Dawn, and Kingdom Come (2017–present)
After several years of musical hiatus, St. James recorded and released a cover of "Amazing Grace", with her brothers Joel and Luke Smallbone of the band for King & Country. The song was released in October 2017. She also toured with for King & Country and Casting Crowns on a Christmas tour, and released a live duet with for King & Country of their song "The Proof of Your Love". St. James later joined the "Greatest Hits Live" tour from November 2018 and continued through May 2019, with Point of Grace, Avalon, Nicole C. Mullen, Bob Carlisle and NewSong.

On 10 January 2019, St. James announced that she was writing music for a new album with frequent collaborator Tedd T. and that she had signed with Heritage Music Group, an imprint of Bethel Music. On 29 April 2020, St. James announced via Facebook live that her new album would be titled Dawn, although she later clarified in an Instagram post that Dawn would be an EP rather than a full-length record. The EP's first single, "Battle Is the Lord's", was released on 12 June 2020 and features guest artist Brandon Lake. Dawn was released on 24 July 2020. On 28 August 2020, St. James was featured on the acoustic version of for KING & COUNTRY's single "Together", which also featured Cory Asbury.

On 22 October 2021, St. James released the single "Kingdom Come" featuring her brothers for KING & COUNTRY. The song is the lead single from her tenth studio album, Kingdom Come, which was released 25 March 2022. The second single from the album, "Praise", was released on 18 February 2022.

Personal life
St. James is originally from Australia but moved with her family to the United States at age 14. She currently resides in Nashville, Tennessee. Two of her brothers, Joel and Luke Smallbone, formed the band for King & Country.

On 3 January 2011, she announced her engagement to Foster the People's now former bassist Jacob "Cubbie" Fink, a Colorado native and a missionary to South Africa. Fink proposed on Christmas Day 2010 at St. James' family's farm in Franklin. They married on 23 April 2011, at the Junípero Serra Museum in San Diego, California. On 4 October 2013, St. James announced that they were expecting their first child and on 18 February 2014, she gave birth to their daughter Gemma Elena Fink. St. James gave birth to a second daughter, Imogen Watson Fink, on 11 May 2018. St. James announced on 29 April 2020 that she was 21 weeks pregnant with her third child. In August 2020, St. James gave birth to a son, River Jack.

Awards
2000: Grammy Award for Best Rock Gospel Album – Pray2002: GMA Dove Award for Special Event Album of the Year – Prayer of Jabez2004: GMA Dove Award for Special Event Album of the Year – !Hero2006: GMA Dove Award for Special Event Album of the Year – Music Inspired by The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the WardrobeDiscography

1991: Refresh My Heart1994: Rebecca St. James1996: God1997: Christmas1998: Pray2000: Transform2002: Worship God2005: If I Had One Chance to Tell You Something2011: I Will Praise You2022: Kingdom Come''

Bibliography

Filmography

References

External links

1977 births
Living people
20th-century American women singers
20th-century American singer-songwriters
20th-century American women writers
20th-century Australian women singers
20th-century Australian women writers
20th-century Baptists
21st-century American women singers
21st-century American singer-songwriters
21st-century American women writers
21st-century Australian women singers
21st-century Australian women writers
21st-century Baptists
American women singer-songwriters
American performers of Christian music
Australian Baptists
Australian emigrants to the United States
Australian expatriate actresses in the United States
Australian women singer-songwriters
Australian singer-songwriters
Australian performers of Christian music
Baptists from Tennessee
Beach Street Records artists
Celibacy advocates
Christian music songwriters
ForeFront Records
Grammy Award winners
Singers from Nashville, Tennessee
Musicians from Sydney
Performers of contemporary Christian music
Reunion Records artists
Singer-songwriters from Tennessee
Australian expatriates in the United States

Rebecca St. James


Parerga und Paralipomena: kleine philosophische Schriften lauten Titel und Untertitel eines zweibändigen Werkes Arthur Schopenhauers.

Die "abschreckenden" Titelwörter sind altgriechischer Herkunft und bedeuten "Nebenwerke" und "Nachträge".

Die Erstauflage erschien 1851 im Berliner Verlag A. W. Hayn.

Die Parerga und Paralipomena sind eine zweibändige Sammlung 37 philosophischer Essays, die in einer allgemein verständlichen Sprache und in einem gefälligen Stil verfasst sind. Ihre Thematik ist breit gestreut, berührt den Lebensalltag und wendet sich somit an eine weite Leserschaft.

Während einige Essays des zweiten Bandes Erläuterungen zu Schopenhauers pessimistischem Hauptwerk Die Welt als Wille und Vorstellung bringen, stehen die Schriften des ersten Bandes in der Traditionslinie antiker Glückslehren, dem pädagogischen Projekt der Aufklärung und der neuzeitlichen, romanischen Moralistik.

Sie enthalten Ratschläge zur Lebenskunst:

"wie man dem eigenen Dasein trotz aller Nichtigkeit der Welt die bestmögliche Gestalt verleihen kann".

Die Parerga und Paralipomena wollen ganz im Sinne der Aufklärung "unterhalten und belehren" zugleich, prodesse et delectare, plaire et instruire:

Etymologie der Titelwörter
Die bildungssprachlichen Wörter des Titels sind altgriechischer Herkunft.

Par-erga, "πάρ-εργα", ist der Plural von Par-ergon "πάρ-εργον", und bedeutet "Nebenarbeiten".

Die Pluralform Paral(e)i-pómena, "παρα-λ(ε)ιπόμενα", (Singular Paralipomenon), bedeutet Auslassungen, hier gemeint sind  "Nachträge".

Werkaufbau
Die Parerga, der erste Band, enthalten neben der Vorrede sechs philosophische Abhandlungen, Skizze einer Geschichte der Lehre vom Idealen und Realen, Fragmente zur Geschichte der Philosophie, Über die Universitäts-Philosophie, Über die anscheinende Absichtlichkeit im Schicksale des Einzelnen, Versuch über Geistersehn und was damit zusammenhängt sowie die seitenstarke Schrift "Aphorismen zur Lebensweisheit", die wegen ihrer Beliebtheit bei den Lesern auch als eigenständige Buchausgabe verlegt wird.

Die Paralipomena, der zweite Band, umfassen 31 Kapitel mit 396 fortlaufenden Paragraphen. Die Kapitel I–XIV bringen Nachträge zum zweiten Band Schopenhauers Hauptwerk Die Welt als Wille und Vorstellung. Insbesondere, Kapitel IV: Einige Betrachtungen über den Gegensatz des Dinges an sich und der Erscheinung, Kapitel VIII: Zur Ethik,  Kapitel XI: Nachträge zur Lehre von der Nichtigkeit des Daseins, Kapitel XII: Nachträge zur Lehre vom Leiden in der Welt, Kapitel XIV: Nachträge zur Lehre von der Bejahung und Verneinung des Willens zum Leben.

Darüber hinaus enthalten die Paralipomena Schriften zu diversen Themata, wie Über den Selbstmord, Über Gelehrsamkeit und Gelehrte, Über Schriftstellerei und Stil, Über Lesen und Bücher, Über die Weiber, Über Lärm und Geräusche. Einige Verse des dichtenden Philosophen Schopenhauer schließen den zweiten Band ab.

Aphorismen zur Lebensweisheit

Die Aphorismen zur Lebensweisheit bilden das Kernstück des ersten Bandes der Parerga und Paralipomena. Sie bescherten Schopenhauer die langersehnte Lesergunst eines weiten Publikums. Diese umfangreiche Schrift wurde seit 1904 von Editoren aus den Parerga herausgelöst und mit Verkaufserfolg als eigenständiges Buch veröffentlicht.

Schopenhauer betreibt in dieser längeren Schrift  "Philosophie"  im ursprünglichen, altgriechischen Sinne als "Liebe zur Weisheit", "φιλο-σοφία" (Philo-sophía). Unter "Philosophie als Lebensweisheit" versteht er:

"die Kunst, das Leben möglichst angenehm und glücklich durchzuführen [...], die Anweisung zu einem glücklichen Dasein."

Von Schopenhauer, dessen pessimistische Philosophie von der metaphysischen These ausgeht, dass Dasein und Leben besser gar nicht wären, erwartet der Leser eigentlich keine Anweisungen zu einem glücklichen Leben, denn:

Aber den Menschen, die nun einmal in dieser Hölle leben, und die – obwohl doch letztendlich alles eitel ist – versuchen wollen, das Beste aus dem Übel ihrer Existenz zu machen, gibt er Ratschläge, die er aus antiken, indischen und moralistischen Weisheits- und Glückslehren schöpft. Schopenhauer präsentiert eine "negative" Lehre von der Glückseligkeit, eine Art "Unglücksvermeidungs-Technologie", weil "Glückseligkeit" nach seinem pessimistischen Weltbild nicht positiv gefasst werden kann.

In der Einleitung der Aphorismen zur Lebensweisheit prägt er einen bildungssprachlichen Neologismus, um seiner Lehre von der Lebenskunst, seiner Anweisung zu einem glücklichen Leben, einen Namen zu geben. Er tauft sie auf Altgriechisch: "Eudämonologie", ευδαίμωνία (eudaimonía = Glück(seligkeit) + λόγος (lógos = Lehre)), wörtlich Lehre vom Glück.

Die Schrift gliedert sich in eine Einleitung sowie sechs Kapitel:
 Einleitung
 Kapitel I. Grundeinteilung
 Kapitel II. Von Dem, was Einer ist
 (Bildung der Persönlichkeit; sich selbst genügen)
 Kapitel III. Von Dem, was einer hat
 (äußeren Besitz nur mit Maß anstreben)
 Kapitel IV. Von Dem, was einer vorstellt
 (soziale Anerkennung; es gilt, kein Sklave fremder Meinungen zu sein)
 Kapitel V. Paränesen und Maximen
 (53 Lebensregeln)
 Kapitel VI. Vom Unterschiede der Lebensalter

Der Autor fasst die wichtigste Botschaft seiner Kapitel II–IV wie folgt zusammen:

Schopenhauer knüpft in seinem Werk an die romanische Moralistik an. Französische Moralisten, deren Aphorismen Schopenhauer zitiert, sind Michel de Montaigne, La Rochefoucauld, Vauvenargues, Montesquieu und Nicolas Chamfort.

Im Jahre 1832 hat Schopenhauer die 300 Aphorismen des Oráculo manual y arte de prudencia, Hand-Orakel und Kunst der Weltklugheit, Werk (1647) des spanischen Moralisten Baltasar Gracián, ins Deutsche übertragen. Etliche Lebensregeln Schopenhauers greifen auf entsprechende Aphorismen des Jesuiten Gracián zurück, dessen pessimistisches Weltbild und elitistische Haltung er teilte. So hat zum Beispiel die 13. Lebensregel des Kapitels V. Paränesen und Maximen im Handorakels Graciáns ihre Entsprechung: "In Allem, was unser Wohl und Wehe betrifft, sollen wir die Phantasie im Zügel halten." Der 24. Aphorismus Graciáns lautet:

Seinen Aphorismen zur Lebenskunst stellt Schopenenhauer als Motto eine Sentenz des französischen Moralisten Nicolas Chamforts voran:

Im Kapitel II. Von Dem, was Einer ist kommentiert Schopenhauer die Quintessenz dieser Sentenz Chamforts mit den Worten:

Werkeditionen

Parerga und Paralipomena, Erster Band und Zweiter Band
 Arthur Schopenhauer: Parerga und Paralipomena. Kleine Philosophische Schriften. Zweite und beträchtlich vermehrte Auflage, aus dem handschriftlichen Nachlasse des Verfassers herausgegeben von Julius Frauenstädt, Druck und Verlag A. W. Hahn, Berlin 1862, zwei Bände:
 Erster Band:
 Zweiter Band:
 Arthur Schopenhauer: Zürcher Ausgabe. Werke in zehn Bänden. Hrsg.: Arthur und Angelika Hübscher, Parerga und Paralipomena: kleine philosophische Schriften, Diogenes Verlag (detebe) Zürich, 1977, Bände VII–X. Der erste Band und der zweite Band der Parerga und Paralipomena sind jeweils in zwei Teilbände aufgeteilt:
 I/1 ISBN 3-257-20427-2, I/2 ISBN 3-257-20428-0.
 II/1 ISBN 3-257-20429-9, II/2 ISBN 3-257-20430-2.

Aphorismen zur Lebensweisheit, eigenständige Buchausgaben
 Arthur Schopenhauer: Aphorismen zur Lebensweisheit. (Hrsg.): Franco Volpi – mit einer Einleitung des Herausgebers und einer Biographie Schopenhauers von Rudolf Marx), Kröner Verlag (KTA 16 –, 16., verbesserte und ergänzte Auflage, Stuttgart 2007, ISBN 978-3-520-01616-4.
 Arthur Schopenhauer: Aphorismen zur Lebensweisheit 1851, Hrsg.: Hans-Peter Haack u. Carmen Haack, Wiederherstellung des ursprünglichen, von Schopenhauer autorisierten Textes.  Bibliophiler Druck von 40 nummerierten Exemplaren, davon 35 für den Buchhandel. Antiquariat und Verlag Dr. Haack, Leipzig  2013, (Volltext).

Sekundärliteratur
 Martin Morgenstern: Schopenhauers Lehre vom Glück, in: Aufklärung und Kritik, Sonderband 14, 2008, (Schwerpunkt: Glück und Lebenskunst), S. 116–135: (PDF).
 Sebastian Neumeister: Schopenhauer als Leser Graciáns, in: El mundo de Gracián. Actas del Coloquio Internacional Berlín 1988, hrsg. von Sebastian Neumeister und Dietrich Briesemeister, Berlin 1991, S. 261–277, (PDF).
 Barbara Neymeyr: Pessimistische Eudaimonologie? Zu Schopenhauers Konzeptionen des Glücks. In: Schopenhauer Jahrbuch 77 (1996), S. 133–165.
 Volker Spierling: Arthur Schopenhauer zur Einführung. 4., korrigierte Auflage. Junius Verlag, Hamburg 2015, ISBN 978-3-88506-631-6, Seiten 108–114.
  Robert Zimmer: Philosophie der Lebenskunst aus dem Geist der Moralistik. Zu Schopenhauers Aphorismen zur Lebensweisheit, in: Schopenhauer Jahrbuch 90, 2009, S. 45–64: (PDF).
 Robert Zimmer: Arthur Schopenhauer. Ein philosophischer Weltbürger. dtv, München 2012, ISBN 978-3-423-34750-1, Kapitel sechs, Auf den Spuren Montaignes: ›Parerga und Paralipomena‹ (1851), S. 208–240.
 Robert Zimmer: Schopenhauers zweites Hauptwerk. Die Parerga und Paralipomena und ihre Wurzeln in der Aufklärungsessayistik und Moralistik, in: Schopenhauer-Jahrbuch, Bd. 94, 2013, S. 143–155, (PDF – Uni Mainz).

Weblinks

 Parerga und Paralipomena – Zitate auf Wikiquote.

Einzelnachweise

Parerga und Paralipomena
Parerga und Paralipomena
Arthur Schopenhauer

Parerga und Paralipomena


Jean Iris Murdoch (15 Temmuz 1919, Dublin - 8 Şubat 1999), İrlandalı yazar ve filozof. Murdoch 26 roman, 5 oyun, 5 felsefe ve bir adet toplu şiirler kitabı üretmiştir.

Yaşamı
Murdoch, 15 Temmuz 1919'da İrlandalı bir annenin ve İngiliz bir babanın çocuğu olarak dünyaya geldi. Evin tek çocuğu olan Murdoch, dokuz yaşından itibaren yazmaya yöneldi. 1932'de Bristol'de genç kızların gittiği Badmington College'a başladı. Burada gecen altı yılın ardından, klasik edebiyat okumak üzere Oxford'daki Sommerville College'a kaydoldu. Üniversite yıllarında pek çok önemli şair ve entelektüelle tanıştı. Franz Steiner ile uzun süreli bir aşk yaşadı.

1938'de Iris Murdoch Komünist Parti'ye girdi. Klasik Edebiyat diplomasını aldı ve 1940'lardan sonra Londra'ya yerleşip Ekonomi Bakanlığına çalıştı. Komünistlerin siyasi tutumlarından hayal kırıklığına uğrayarak partiden ayrıldı. II. Dünya savaşının sonlarında Birleşmiş Milletler'de çalıştı. Belçika ve Avusturya mülteci kamplarında görev aldı. Bu görev için Avrupa'da yer aldığı sıralar Sartre ve Simone de Beauvoir ile tanıştı. Bu tanışma genel olarak felsefeye özel olarak da varoluşçuluğa yönelmesini etkiledi. Cambridge'de Wittgenstein'ın görev yaptığı Nevnham Üniversitesi'nde dersler alarak felsefe doktorasını aldı. 1948'de Oxford'da St.Anne College'da felsefe profesörü olarak göreve başladı ve 1963'e kadar burada çalıştı. Elias Cannetti'yle yakın ilişkisi oldu.

1954'te ilk romanını (Under the Net) yayınladı. 1956 yılında ise ölene kadar hiç ayrılmayacağı eleştirmen ve Oxford Üniversitesi İngilizce profesörü olan John Bayley ile evlendi. Çocukları olmadı. 70'li yıllardan itibaren felsefe yazıları yazmaya da yöneldi. 1996 yılından itibaren ortaya çıkmaya başlayan unutkanlıklarıyla birlikte hastalığı belirginleşti. 1997'de Bayley, karısının alzheimer hastası olduğunu açıkladı. Binlerce okuru ve hayran kitlesi olan yazar Murdoch kendi kitaplarının adını dahi hatırlayamıyordu. Kendi durumunun farkında olan ve bunu "çok kötü, sessiz ve karanlık bir yerde olmak" şeklinde tanımlayan Murdoch, 8 Şubat 1999'da Oxford'da alzheimer hastalığından dolayı öldü.

Romanları

Iris Murdoch ilk romanı Under the Netten (Türkçesi Ağ) itibaren edebiyat dünyasında dikkat çekti ve büyük bir hayran kitlesine sahip oldu. İçinde psikolojik temaların yer aldığı bir dedektif romanı olan bu ilk kitabında, aynı zamanda sonraki bütün romanlarında da görülecek olan varoluşçu felsefenin izleri belirgin olarak görülür. Romanın kahramanı Jack Donague bir tür Sartrecı kahraman olarak ortaya çıkmıştır. A Severed Head (Kesik Bir Baş) romanında ise Carl Gustav Jung'un psikanalitik teorisinin temeli olan arketipler teorisini kullandı ve çok etkili oldu. Bu kitap daha sonra tiyatro oyunu olarak sahnelendi. "Çan", "Kara Prens", "Deniz, Deniz" gibi kitaplarıyla Murdoch her zaman büyük bir ilgiyle karşılandı, birçok kez ödüllendirildi. 1978'de kendisine Booker Ödülü verildi. 60'lı yıllardan itibaren hemen her yıl bir kitap üreten Murdoch zamanının en üretken yazarları arasında sayıldı, ancak Murdoch'un romanlarında çok yazan ve çok okunan bir yazar olmanın ötesinde onu 20. yüzyıl edebiyatının en önemli isimlerinden biri haline getiren bir nitelik de her zaman kabul edildi. Murdoch, genel olarak romanlarında popüler polisiye ve gerilim roman teknikleriyle felsefi/kuramsal sorunları ortaya koyan bir yol izledi denilebilir. Onun roman kahramanları çoğunluk varoluşçu felsefecilerin ürettiği kahramanlara benzer,
varoluşuyla ve yaşamıyla uyumsuz, sanatçı ya da sanatçı ruhlu, başarısız, hem kendileriyle hem de çevrelerindeki insanlarla sorunlu kişileri anlatır.

Bu kişiler karamsar, umutsuz, ikilemler içinde yol bulmakta tereddütlü, şaşkın, yanılgı içerisinde, yalnız ve tedirgin kişilerdir. Bu kişiler her zaman bir ağa yakalanmış, bir çemberin içine alınmış, kuşatılmış gibidirler. Bunların çoğu zaman modern bireyin bazı açmazlarını sergilediği söylenebilir. Hemen her kitabında Murdoch psikolojik gerilim ögesini ya da psikolojik diğer ögeleri kullanır. Bunun yanı sıra yaşam-sanat, cinsellik-aşk, aşk-özgürlük, din, evlilik, platonik-erotik aşk, yalnızlık, rastlantısallık, öteki insanlarla ilişkiler gibi meseleler sürekli olarak olayların akışı içerisinde değerlendirilir. Edebiyat Murdoch'a göre etik meselelerin ve insansal ilişkilerin karmaşasını değerlendirmek bakımından daha elverişli bir alandır. Murdoch'un romanlarında bu temalara bağlı olarak umutsuzluk ve ironi derinden işleyen temalar olarak sürekli kendisini hissettirir. Zaman zaman kara mizah örnekleri ortaya çıkar. Romanın kurgusal yapısı üzerinde ya da dil üzerinde oyunlara girişmez Murdoch, ancak kurgusal şaşırtmacalarla ve belirsizliği çok iyi kullanmasıyla sürekli okurun dikkatini uyanık tutar, olayların gelişimini merak ettirir, her seferinde okuru kendi kurguladığı sonuçların çok ötesinde sonuçlara götürür.

Felsefi çalışmaları
Murdoch teorik ve felsefi metinlerde kaleme almıştır; meslekten bir felsefeci olarak bu alandaki çalışmalarında da önemli bir yazar olduğunu gösterir. İlk teorik yapıtı sayılan Sartre, Yazarlığı ve Felsefesi onun Sartre üzerine eleştirel bir değerlendirmesini sunar. Varoluşçuluk Murdoch için önemli olmuş bir felsefe yönelimidir. Edebiyatı, yaşamın ve ahlaki sorunların değerlendirilmesinde daha verimli bir alan olarak düşündüğü için kullanan Murdoch, bu alanda felsefi/etik/estetik sorunları irdeler. Bununla birlikte ayrıca felsefe metinleri kaleme almış ve bunlarla bazı konulara açıklık getirmeye çalışmıştır. Varoluşçu felsefenin yanı sıra dil, gerçeklik, yanılsama vb konularda ilgi alanı içinde yer alır ve onun edebi metinlerinde doğrudan ya da dolaylı olarak işlenir.

Ateş ve Güneş adlı çalışması, Platon'un sanat üzerine düşüncelerinin değerlendirilmesi olduğu gibi, Murdoch'un kendi sanat anlayışını da sunduğu bir çalışma olarak değerlendirilebilir. Platon'un, Murdoch'a göre, sanatçıları sevmemesinin nedeni, sanatçıların akıllarını tehlikeli bir şekilde kullanmaları ve yaratıcılıklarını akıldışı şekilde ortaya koymalarıydı. Biz zaten gölgeler dünyasında yaşıyorduk ve bu gölgelerin yeniden gölgelere dönüştürülmesi, Tanrı'ya meydan okumak olacaktır. Şairler, yazarlar, ressamlar vs.nin varlığı, Tanrı'nın varlığına tehdit oluşturur. Bu nedenle Platon sanatçıları felsefe ülkesinden dışlamıştır. Murdoch etik sorunsalın yanı sıra estetik sorunsala ilişkinde değerlendirmelerini geliştirir; Platon değerlendirmesinde sanat ile gerçek arasındaki ilişki bağlamında değerlendirmeler üretir. Kant, Kierkegaard, Wittgenstein gibi filozoflardan hareketle sanatın yerini belirlemeye çalışır ve Platoncu teze karşı çıkar.

Kitapları

Romanlar
 Under the Net (1954)
 The Flight from the Enchanter (1956)
 The Sandcastle (1957)
 The Bell (1958)ü
 A Severed Head (1961)
 An Unofficial Rose (1962)
 The Unicorn (1963)
 The Italian Girl (1964)
 The Red and the Green (1965)
 The Time of the Angels (1966)
 The Nice and the Good (1968)
 Bruno's Dream (1969)
 A Fairly Honourable Defeat (1970)
 An Accidental Man (1971)
 The Black Prince (roman) (1973
 The Sacred and Profane Love Machine (1974)
 A Word Child (1975)
 Henry and Cato (1976)
 The Sea, the Sea (1978), Bu kitap ile Man Booker Ödülü'nü kazandı.
 Nuns and Soldiers (1980)
 The Philosopher's Pupil (1983)
 The Good Apprentice (1985)
 The Book and the Brotherhood (1987)
 The Message to the Planet (1989)
 The Green Knight (1993)
 Jackson's Dilemma (1995)
 Something Special (Short story reprint, 1999; originally published 1957)

Felsefe
 Sartre: Romantic Rationalist (1953)
 The Sovereignty of Good (1970)
 The Fire and the Sun (1977)
 Metaphysics as a Guide to Morals (1992)
 Existentialists and Mystics (1997)

Oyunlar
 A Severed Head (with J. B. Priestly, 1964)
 The Italian Girl (with James Saunders, 1969)
 The Three Arrows & The Servants and the Snow (1973)
 The Servants (1980)
 Acastos: Two Platonic Dialogues (1986)
 The Black Prince (1987)

Şiirler
 A Year of Birds (1978; revised edition, 1984)
 Poems by Iris Murdoch (1997)

Türkçedeki Kitapları
 Ağ, çeviren:Nihal Yeğinobalı, Ayrıntı Yayınları.
 Çan, çeviren:Hande Özdemir, İmge Kitabevi Yayınları.
 Melekler Zamanı, çeviren:Nihal Yeğinobalı, Ayrıntı Yayınları.
 Kumdan Kale, çeviren:Bekir Can Tahbarer, Ekin Yayınları.
 Tek Boynuzlu At, çeviren:Tülin Nutku, Can Yayınları.
 İtalyan Kız, çeviren:Celal Üster, Remzi Yayınevi.
 Kesik Bir Baş, çeviren:Serdar Rifat Kırkoğlu, Ayrıntı Yayınları.
 İkilem, çeviren:Tuğba Hacaloğlu, İnkılap Kitabevi.
 Rüya Sakinleri, çeviren:Handan Akdemir, Ayrıntı Yayınları.
 Kara Prens, çeviren:Aysun Babacan, Ayrıntı Yayınları.
 Sartre, Yazarlığı ve Felsefesi, Yazko yayınları.
 Ateş ve Güneş/Platon Sanatçıları Niçin Dışladı?, çeviren; Serdar Rifat Kırkoğlu, Ayrıntı Yayınevi.
 Deniz Deniz , çeviren; Nuray Önoğlu, Ayrıntı Yayınları.

1919 doğumlular
1999 yılında ölenler
20. yüzyıl İrlandalı roman yazarları
İrlandalı şairler
İrlandalı oyun yazarları
İrlandalı filozoflar
Booker Ödülü sahipleri
Dublin doğumlu yazarlar

Iris Murdoch


Fudbalski klub Poštar je bio nogometni klub iz Mostara.

Povijest
Osnovao ga je dotadašnji igrač zagrebačkog Poštara Milan Šulenta. Po dolasku u Mostar, osnovao je klub istog imena. Klub je uspješno natjecao se po ligama Hercegovine. Djelovao je do 1976. godine, kad je prestao raditi.

Izvori

Poštar
Nogomet u Mostaru

FK Poštar Mostar


Miroslav Klůc (* 1. Dezember 1922 in Nesuchyně, Tschechoslowakei; † 4. Dezember 2012 in Tschechien) war ein tschechoslowakischer Eishockeyspieler und -trainer.

Karriere
Miroslav Klůc begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seinem Heimatdorf Nesuchyně im Okres Rakovník. 1948 wechselte er zum ZJS Sokol Hutě Chomutov, der zu diesem Zeitpunkt der zweiten Spielklasse angehörte. Miroslav Klůc entwickelte sich schnell zu einem echten Führungsspieler, der (zusammen mit seinem Team) regelmäßig über 100 Tore pro Saison erzielte. Aufgrund seiner physischen Größe, kräftiger Hände und Arme sowie guter Schusstechnik war er ein begnadeter Angreifer.

Während der Spielzeit 1949/50 erzielte er insgesamt 226 Tore. 1951 schaffte er mit Chomutov den Aufstieg in die  1. Liga, der höchsten tschechoslowakischen Spielklasse. In dieser wurde er in den folgenden Jahren insgesamt vier Mal bester Torjäger (1952, 1953, 156 und 1957). Ab 1954 führte er seine Mannschaft zudem als Spielertrainer aufs Eis. 1958 verließ Klůc seinen Heimatverein, da man ihm nicht mehr erlauben wollte, gleichzeitig als Spieler und Trainer zu agieren. Als er Chomutov verließ, hatte er in 473 Partien für seinen Heimatverein insgesamt 1194 Tore erzielt. Miroslav Klůc gilt heute als der wohl bedeutendste Spieler der Klubgeschichte der heutigen Piráti Chomutov.

Klůc wechselte 1958, im Alter von 36 Jahren, zum CHZ Litvínov, für den er weiter als Spielertrainer aktiv war, mit dem er am Ende der Saison 1958/59 den Aufstieg in die 1. Liga erreichte. Klůc spielte drei weitere Jahre für Litvínov, ehe er seine aktive Karriere im Alter von 40 Jahren beendete. Für Litvínov erzielte er in 105 1. Liga-Partien insgesamt 73 Tore und 17 Assists. Insgesamt erzielte er in der 1. Liga 222 Tore in 220 Partien.

Nach seinem Karriereende wurde Klůc 1963 Cheftrainer beim VTZ Chomutov, ehe er die Tschechoslowakei verließ und zwischen 1964 und 1967 den Lausanne HC als Cheftrainer betreute. In den Spielzeiten 1968/69 und 1969/70 war er Trainer beim CHZ Litvínov.

Zwischen 1970 und 1975 war er parallel Cheftrainer bei Olimpija Ljubljana und der jugoslawischen Nationalmannschaft. Mit Olimpija gewann er drei jugoslawische Meistertitel.

Am 15. Dezember 2011 wurde Klůc in die Tschechische Eishockey-Ruhmeshalle () aufgenommen.

International
Für die Tschechoslowakei nahm Kašťák im Seniorenbereich an den Olympischen Winterspielen 1956 sowie bei der Weltmeisterschaft 1953 teil. In insgesamt 14 Länderspielen gelangen ihm 8 Tore.

Erfolge und Auszeichnungen
 1951 Aufstieg in die 1. Liga mit dem ZJS Sokol Hutě Chomutov
 1951/52 Bester Torjäger der 1. Liga (23 Tore)
 1952/53 Bester Torjäger der 1. Liga (33 Tore)
 1954/55 Bester Torjäger der 1. Liga (25 Tore)
 1955/56 Bester Torjäger der 1. Liga (26 Tore)
 1959 Aufstieg in die 1. Liga mit dem CHZ Litvínov (als Spielertrainer)
 1972 Jugoslawischer Meister mit Olimpija Ljubljana (als Cheftrainer)
 1974 Jugoslawischer Meister  mit Olimpija Ljubljana (als Cheftrainer)
 1975 Jugoslawischer Meister  mit Olimpija Ljubljana (als Cheftrainer)
 2011 Aufnahme in die Tschechische Eishockey-Ruhmeshalle

Weblinks

Einzelnachweise

Eishockeytrainer (Tschechoslowakei)
Eishockeytrainer (HDD Olimpija Ljubljana)
Eishockeynationalspieler (Tschechoslowakei)
Olympiateilnehmer (Tschechoslowakei)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1956
Jugoslawischer Meister (Eishockey)
Mitglied der Tschechischen Eishockey-Ruhmeshalle
Tschechoslowake
Tscheche
Geboren 1922
Gestorben 2012
Mann
Eishockeyspieler (Piráti Chomutov)
Eishockeyspieler (HC Litvínov)
Eishockeytrainer (Piráti Chomutov)
Eishockeytrainer (HC Litvínov)
Eishockeytrainer (Lausanne HC)
Eishockeynationaltrainer

Miroslav Klůc


Tarbek, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bölge. 9,92 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 165 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Theo Tensfeld tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-bornhoeved.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Tarbek


|- bgcolor="#eeeeee" align=center
! colspan="4" | Natjecatelj za  Hrvatsku

Marin Lovrović (Rijeka, 16. lipnja 1973.), hrvatski jedriličar.

Natjecao se na Olimpijskim igrama 2008. u klasi zvijezda i osvojio je 15. mjesto. Na OI 2012. u istoj je disciplini osvojio 16. mjesto.

U klasi zvijezda je na europskom prvenstvu 2005. osvojio srebrnu medalju.

Bio je član riječkog 3. maja i kostrenskog Galeba.

Izvori

Hrvatski jedriličari

Marin Lovrović


Medvjed ukočenih nogu (Stiff-Legged Bear) Čudovišta iz mitova Sjevernoameričkih Indijanaca. Kod različitih plemena poznata su pod raznim nazivima. Neki ljudi vjeruju da su figure medvjeda ukočenih nogu/velikog ljudoždera prikaz mastodonta ili vunastih mamuta, još uvijek sačuvanih u pričama američkih domorodaca tisućama godina nakon što su izumrli. Ideje koje podržavaju takvu vezu uključuju:

Neki domoroci jugoistočne Amerike upotrijebili su svoju domaću riječ za Velikog ljudoždera kada su prvi put vidjeli afričke slonove.
Slonovi imaju poseban hod ukočenih nogu, s nogama postavljenim okomito neposredno ispod tijela, što se razlikuje od drugih životinja poput medvjeda.
Slonovi imaju proporcionalno vrlo velike glave u usporedbi sa životinjama poput medvjeda. Medvjed s ukočenim nogama obično se opisuje kao medvjed s velikom glavom.
Medvjed s ukočenim nogama/veliki ljudožder često se opisuje kao sličan mastodontu po veličini i snazi. (Moderni slonovi mogu se probijati kroz drveće kao što je rečeno za čudovište.)

Međutim, postoji i nekoliko ideja koje govore protiv toga da je Medvjed ukočenih nogu bilo kakva vrsta drevnog slona:

Domorodački američki pripovjedači u većini plemena opisali su to stvorenje kao divovskog medvjeda-- stvorenje koje je ovim kulturama bilo vrlo dobro poznato i teško da bi ga mogli zamijeniti za slona.
U svakoj priči za koju se zna, Medvjed Ukočenih Nogu/Veliki Ljudožder je mesožder koji jede ljude. Slonovi su vegetarijanci. Paleoindijski preci pripovjedača bili su lovci na mamute/mastodonte, a ne njihov plijen. Da je kulturno sjećanje na izumrlu životinju doista preživjelo tisućama godina, nešto tako kulturno važno kao što je temeljni odnos životinje s njihovim precima bilo bi točnije zapamćeno od oblika životinjskih nogu.
Nikad se ne spominje Medvjed s ukočenim nogama da ima surlu.

Postoji još jedna povezana mogućnost, a to je da se mit o Medvjedu s ukočenim nogama mogao temeljiti na fosilima mamuta/mastodonta koje su iskopali američki domoroci. Znalo se da se takve stvari događaju i prije, s fosilima dinosaura koji su prijavljeni kao zmajeve kosti u Europi i Aziji. Velika glava slona i ukočene noge mogle bi se uočiti gledajući njegov kostur, dok mu surla ne bi bila sačuvana. Nadalje, mastodonti imaju oštre zube-- znanstvenici iz 18. stoljeća mislili su da je možda bio mesožder iz tog razloga, tako da su Indijanci koji su naišli na fosile mastodonta možda napravili istu pogrešku.

Treća je mogućnost, naravno, da se Medvjed Ukočenih Noga uopće ne temelji na slonu i da je upravo onakav kakvim ga pripovjedači opisuju: mitološki medvjed veličine slona. Medvjedi bi bili mnogo poznatiji indijanskim pripovjedačima i publici od davno izumrlih životinja ili čak fosila, a diljem svijeta vrlo je uobičajeno da mitološka čudovišta budu divovske verzije dobro poznatih životinja.

U svakom slučaju, što god bila inspiracija za priče o Medvjedu ukočenih nogu, one se pričaju u mnogim različitim plemenima diljem Sjeverne Amerike, posebno u sjevernim i istočnim dijelovima kontinenta.

Popis
 Hairless Bears (Penobscot)
 Katshituashku (Innu/Cree)
 Man-Eater (Alabama/Creek)
 Naked Bear (Iroquois)
 Yakwawiak (Shawnee/Lenape)

Izvori

Indijanska mitologija (čudovišta)

Medvjed ukočenih nogu


O Campeonato Cearense de Futebol de 2022 - Série B (oficialmente, Campeonato Cearense da Série B 2022) foi a 30ª edição do torneio, organizado pela Federação Cearense de Futebol.

Regulamento
O campeonato foi dividido em duas fases. Na Primeira Fase as equipes se enfrentaram todos contra todos, em turno único, onde os cinco primeiros colocados se classificaram para a próxima fase. Na Segunda Fase as cinco equipes jogaram em turno único, sagrando-se campeã a que melhor pontuar e, junto com a segunda colocada, foram promovidas para o  Campeonato Cearense de 2023. Os dois piores colocados da Primeira Fase foram rebaixados para o Campeonato Cearense da Terceira Divisão de 2023. Os critérios de desempate foram:

 Maior número de vitórias;
 Maior saldo de gols;
 Maior número de gols pró;
 Confronto direto (entre dois clubes somente);
 Sorteio.

Participantes

Técnicos

Primeira Fase

Classificação

Atualizado em 29/06

Confrontos
 Para ler a tabela, a linha horizontal representa os jogos da equipe como mandante. A coluna vertical indica os jogos da equipe como visitante.

 W.O.  O  não viajou para a estreia contra o  e a partida então foi decidida por W.O. a favor do clube de Sobral.

Segunda Fase

Classificação

Confrontos
 Para ler a tabela, a linha horizontal representa os jogos da equipe como mandante. A coluna vertical indica os jogos da equipe como visitante.

Campeão

Artilharia

Ver também
 Campeonato Cearense de Futebol
 Campeonato Cearense de Futebol - Série B
 Campeonato Cearense de Futebol - Série C
 Campeonato Cearense de Futebol de 2022

Competições estaduais de futebol do Brasil
Campeonato Cearense de Futebol - Segunda Divisão
Futebol de 2022 no Ceará

Campeonato Cearense de Futebol da Segunda Divisão de 2022


An Carex densipilosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Chao Zong Zheng ngan X.F.Jin. An Carex densipilosa in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex densipilosa


Jean Pierre François Camille Montagne (n. 15 februarie 1784, Vaudoy-en-Brie departamentul Seine-et-Marne – d. 5 decembrie 1866, Paris)  a fost un medic de armată francez precum un renumit botanist, în special briolog, ficolog și micolog. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Mont..

Biografie

În anul 1798, la vârsta de doar 14 ani s-a tânărul Montagne s-a îmbarcat ca timonier de ajutor la Toulon, a participat la campania franceză din Egipt și Siria a lui Napoleon Bonaparte, apoi s-a alăturat administrației maritime ca secretar al comandantului militar de marină.

A slujit în administrația navală din Alexandria, în calitate de secretar al șefului militar al Marinei, până la capitularea francezilor în 1801. După ce a fost repatriat în Franța, a efectuat studii medicale la Paris și s-a calificat drept chirurg militar în 1804. A fost staționat la spitalul militar de la Boulogne-sur-Mer până în 1806, când a fost trimis la Napoli cu armata franceză sub generalul Joseph-Napoleon Bonaparte (viitorul rege al celor două Sicilii). Montagne a fost transferat la "Garda Regelui" în 1807 și a servit în regimentul de grenadieri, devenind cavaler de L'ordre régal des Deux Siciles în 1808 și, în cele din urmă, chirurg șef al armatei regale din Napoli.
În timpul Războiului Napolitan din 1815, a fost capturat de austrieci și închis în cetatea Arad. La câțiva ani după eliberare, a avut o practică medicală privată în Paris, dar în 1819 a fost rechemat la datorie. Pentru comportamentul său în timpul asediului din Pampelune, în 1823, a fost decorat cu Croix d'honneur. S-a retras din armată în 1832 ca șef al spitalului din Sedan. Restul vieții sale a fost dedicat studiului de criptogame (alge, bureți, licheni și mușchi. A studiat botanica ca student medical sub conducerea lui Antoine-Laurent de Jussieu, René Desfontaines și Claude Richard. Faptul că pe tot parcursul serviciului său militar a colectat deja plante, i-a fost de folos.

În 1845 a fost unul dintre primii oameni de știință (împreună cu Marie-Anne Libert) care a oferit o descriere exactă a ciuperci parasitare Phytophthora infestans, o mare dăunătoare a cartofilor pe care a numit-o Botrytis infestans).

Chiar dacă nu pare să fi vizitat niciodată colonia, a fost un pionier al micologiei din Guyana, datorită colecționarului Charles Eugene Leprieur (1815-1892), unui mare precursor al micologiei franceze care i-a trimis numeroase exemplare.de acolo.

Principala sa lucrare, Sylloge Generum Specierumque Cryptogamorum, a fost publicată la Paris în 1856. Mai departe a contribuit – între altele - cu numeroase articole la Arhives Botanique și la Annales des Sciences Naturelles.

A fost membru al Académie des Sciences (1853), ofițer al Ofițer al Legiunii de Onoare Légion d'Honneur (1858) și, ca veteran al războaielor de revoluție și ale imperiului, destinatarul Medaliei de Sfântă Elenea (Médaille de Sainte-Hélène) (1857). În 1860, savantul a suferit un accident vascular cerebral care la lăsat invalid. El a murit la 5 decembrie 1866, cauzat de un nou atac.

Referințe pentru articol:

Societății
Savantul a fost membru a multor societăți științifice, între altele:
 Membru corespondent al Société linnéenne de Lyon (1829)
 Membru al Academiei Leopoldine (1835)
 Membru honorar al Société de physique et d'histoire naturelle de Genève (1842)
 Membru al Académie d'agriculture de France (1852)
 Membru al Academiei Franceze de Științe (1853)
 Membru și președinte al Société botanique de France (1854)
 Membru extern al Societății lineane din Londra (înainte de 1856)
 Membru corespondent al Academiei Ruse de Științe (1858)
 Membru al Académie Nationale de Médecine (1862)
 Membru al Société linnéenne de Bordeaux
 Membru al Société linnéenne de Paris
 Membru al Société philotechnique și de două ori președinte

Ordini
Montagne a fost decorat cu:
 Cavaler al Ordinul Regal al Regatului de Neapole (1808)
 Cavaler al Legiunii de Onoare (1823)
 Medalia de Sfânta Elena (Médaille de Sainte-Hélène) (1857)
 Ofițer al Legiunii de Onoare (1858)

Genuri dedicate în onoarea lui Montagne
 Genul de ciuperci Camillea (Xylariaceae) i-a fost dedicat de Elias Magnus Fries. (1849)
 Genul de plante Montagnaea (Asteraceae), cu în prezent (2018) aproximativ 35 de specii, i-a fost dedicat de Augustin Pyramus de Candolle (1836), azi valabil Montanoa de Vicente Cervantes.
 Genul de ciuperci Montagnea (Agaricaceae) cu în prezent (2018) 5 specii, i-a fost dedicat de Elias Magnus Fries. (1836)

Publicații (selecție)

Note

Bibliografie
 Notice sur les travaux scientifiques de M. Camille Montagne, Editura L. Martinet, Paris 1852
 Adolphe Brongniart, Institut de France, Académie des sciences: "Discours prononcé aux funérailles de M. Montagne,... le 6 janvier 1866",  Editura Firmin Didot Frères, Paris 1866
 Paul Antoine Cap: "Camille Montagne: botaniste ancien chirurgien en chef d'armée, membre de l'Institut (Académie des sciences), etc.", Editura J. B. Baillière et Fils, Paris 1866
 M. le Baron Larrey: "Notice sur M. Montagne", Editura V. Rozier, Paris 1866

Legături externe

Nașteri în 1784
Nașteri pe 15 februarie
Decese în 1866
Decese pe 5 decembrie
Botaniști cu abreviere de autor
Biologi din secolul al XIX-lea
Briologi francezi
Ficologi
Micologi francezi
Membri ai Academiei Franceze de Științe
Membri ai Academiei Leopoldine
Membri corespondenți ai Academiei Ruse de Științe
Membri ai Linnean Society of London
Ofițeri ai Legiunii de onoare
Scriitori de limbă latină

Camille Montagne


Donori (sardisk: Donòri) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 141 meters højde og har 2.094 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 35,31 km² og grænser til kommunerne Barrali, Samatzai, Sant'Andrea Frius, Serdiana og Ussana.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sud Sardegna

Donori


An Sunipia hainanensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Zhan Huo Tsi. An Sunipia hainanensis in nahilalakip ha genus nga Sunipia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Hainan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sunipia

Sunipia hainanensis


Muntele Jirisan (; ; Hanja: ) este situat în sudul Coreei de Sud. Este al doilea cel mai înalt munte din Coreea de Sud, după  pe Insula Jeju, cât și cel mai înalt munte din partea continentală a Coreei de Sud.

Acest munte, situat în , are o înălțime de 1915 m. Se află la capătul sudic al lanțurilor muntoase  și , considerate "coloana vertebrală" a Peninsulei Coreene, care încorporează zona montană Sobaek și cea mai mare parte a lanțului muntos .

Muntele Jirisan găzduiește șapte temple budiste, dintre care cel mai mare și mai cunoscut este . Acesta conține mai multe comori naționale, în cea mai mare parte opere de artă din piatră datând din aproximativ anii 600-900 d. Hr. În fiecare an mai mult de 280.000 de persoane vizitează muntele Jirisan, care dispune de mai multe trasee turistice. Vara și toamna sunt cele mai populare anotimpuri în rândul turiștilor.

Istorie
În timpul războiului din Coreea, trupele nord-coreene au ocupat regiunea din care face parte muntele Jirisan. După ce zona montană Sobaek a fost preluată de forțele Națiunilor Unite, un număr considerabil de nord-coreeni au rămas în munți, unde au continuat un război de gherilă până când au fost învinși în 1955, la doi ani după ce un acord a fost semnat de către beligeranți.

Legendă
La intrarea în Valea Baemsagol, în urmă cu 1.300 de ani se afla Templul Songnimsa. Acest templu practica un ritual anual la sărbătoarea de la Chilwolbaekjung (o zi cu lună plină din luna iulie în calendarul lunar) în care era ales cel mai credincios călugăr. După alegerea celui mai credincios călugăr, restul călugărilor se rugau pentru trecerea sa în siguranță în paradis ca divinitate.

Într-un an, cel mai mare călugăr la vremea aceea, Seosandaesa, a vizitat templul, a auzit despre acest ritual budist și a ghicit că trebuie să existe un secret în spatele acestuia. Seosandesa a permis călugărului ales în acel an să se roage purtând un halat de mătase uns cu otravă, legat printr-un fir de mătase de terasa Sinseodae.
Seosandaesa s-a ascuns apoi în spatele unei pietre pentru a observa ce se întâmplă. La ora 1 dimineața, o anaconda imugi, supărată pentru că nu s-a transformat în dragon, s-a strecurat din valea aflată sub terasa Sinseondae urmărind sunetul apei curgătoare. Șarpele a sărit pe călugăr încercând să îl mănânce. Seosandaesa s-a întors la templu și a așteptat până în zori. Dimineața, el împreună cu mai mulți săteni au mers la terasa Sinseondae și a observat că anaconda imugi murise, nefiind în stare să înghită întregul corp al călugărului.

Astfel, Seosandaesa a aflat secretul Templului Songnimsa de a sacrifica câte un călugăr, dându-l ca hrană unei anaconde imugi în fiecare an.
Satul de la intrarea în Valea Baemsagol a fost numit Banseon (însemnând semizeu) în memoria călugărului mort care a fost jertfit fără a deveni divinitate.

Note

Legături externe

Parcuri naturale în Coreea de Sud
 Pagina oficială a Parcului Național Jirisan
  Ghid detaliat al traseelor turistice din munții Coreei de Sud
 Jirisan, un munte sacru

Jirisan
Geografia Coreei de Sud

Muntele Jirisan


Pumpuang Duangjan (în , ) a fost o personalitate faimoasă în Tailanda, cunoscută pentru cântecele sale luk thung și pentru cariera sa în actorie. Pumpuang este considerată una dintre cele mai importante voci ale luk thungului din întreaga țară. Fiică de fermieri, Pumpuang nu a avut parte decât de două clase din școala primară înainte de a fi forțată să lucreze ca o tăietoare de sfeclă de zahăr. Chiar dacă era analfabetă, Pumpuang reținea ușor diverse cântece, participând la mai multe concursuri de cântat locale. La vârsta de 15 ani talentul său a fost găsit de către o formație muzicală în trecere, devenind faimoasă.

Tinerețe
Pumpuang Duangjan s-a născut pe 4 august 1961 într-o familie săracă din provincia Suphanburi, și-a început cariera muzicală în 1977, colaborând cu Azona.  Din 1986 ea și-a continuat cariera de cântăreață colaborând cu Topline Diamond.

Moștenire
Astăzi este amintită pentru versurile sale care vorbesc despre săracii Tailandei și pentru modul în care a revoluționat muzica luk thung.

Cariera sa a fost afectată de către iubiții, managerii și promotorii săi, până în punctul în care nu și-a mai permis să se trateze de o boală de sânge care i-a cauzat moartea prematură la vârsta de 30 de ani.

Discografie

Album
 Nak Rong Baan Nok
 Noo Mai Roo
 Kho Hai Ruai
 Som Tam
 Nad Phop Na Ampoer
 Take Ka Tan Phook Bo
 Anitja Tinger
 Aai Saang Neon

Filmografie

Filme
 1984 – Chee (ชี)
 1984 – Nang Sao Ka Thi Sod (นางสาวกะทิสด)
 1984 – Khoe Thot Tee Thee Rak (ขอโทษที ที่รัก)
 1984 – Jong Ang Pangad (จงอางผงาด)
 1985 – Thee Rak Ter Yoo Nai (ที่รัก เธออยู่ไหน)
 1986 – Mue Puen Khon Mai (มือปืนคนใหม่)
 1987 – Sanae Nak Rong (เสน่ห์นักร้อง)
 1987 – Chaloey Rak (เชลยรัก)
 1987 – Pleng Rak Phleng Puen (เพลงรัก เพลงปืน)
 1988 – Phet Payak Rat (เพชรพยัคฆราช)

Note

Decese în 1992
Actori thailandezi
Cântărețe thailandeze
Cântăreți din secolul al XX-lea

Pumpuang Duangjan


La bataille de Batibo est livrée le  pendant la crise anglophone au Cameroun, lorsque des séparatistes attaquent des troupes camerounaises sur l'autoroute Bamenda-Batibo à Batibo. À l'époque, il s'agit de l'affrontement le plus meurtrier entre l'armée et les séparatistes à ce jour.

Déroulement
Alors que les circonstances de la bataille restent floues, des rapports affirment que des groupes armés séparatistes avaient tendu une embuscade à des soldats qui célébraient la récente reprise de la plupart des villages de la commune de Batibo. Alors que le nombre de victimes des deux côtés reste incertain, des informations circulant sur les réseaux sociaux affirment que 70 soldats et des centaines de séparatistes sont morts dans la bataille.

Ces chiffres de victimes éclipsent de loin les chiffres officiels de l'époque. Deux mois après la bataille, les autorités reconnaissent avoir perdu 44 soldats et policiers depuis le début du conflit dont au moins 22 sont morts en février et mai.

Conséquences
Le maire de Batibo, Frederick Tanjoh, déclare que si le nombre de victimes était élevé, des témoins affirment avoir vu un camion militaire transporter un camion plein de cadavres, aucune information n'est délivrée par les autorités.

Après la bataille, des rafles ont lieu dans des villages de la commune de Batibo. Les villages de Gurissen, Kwana et Tinto sont incendiés par des auteurs inconnus, tandis que les villages de Kugwe, Effa, Kuruku, Ambo et Angie sont complétement abandonnées. Au total plus de  fuient leurs maisons à la suite de la bataille, dont des Fons qui abandonnent leur palais.

Notes et références

Bataille impliquant le Cameroun
2018 au Cameroun
Mars 2018
Bataille de 2018
Ambazonie
Crise anglophone au Cameroun

Bataille de Batibo


COMAR, açılımı COnfiguration MAnageR olan, 2011.2 sürümüne kadar Pardus işletim sistemi ve bu projenin gönüllüler tarafından devamı olan Pisi Linux için programlar arası uyum sorunlarını azaltmak, kullanıcının ayar yapma gerekliliğini en aza indirmek amacıyla geliştirilen bir yazılımdır.

COMAR'ın açılımı ilk olarak Configuration by Objects, Modify and Restart idi. Fakat COMAR'ın tasarım sürecinde Modify and Restart kısmının COMAR'ın işlevselliğini tam olarak ifade etmez hale geldiği görüldüğü için açılımının Configuration Manager olmasının daha doğru ve anlamlı olacağında karar kılındı.

Pardus altında açılış sisteminin Çomar'a bağlı olarak ve Python kullanılarak baştan yazılmasıyla en hızlı yüklenen GNU/Linux sistemlerinden biri üretilmiş oldu.

Ayrıca bakınız
 PiSi
 YALI

Dış bağlantılar
 Faal ÇOMAR proje sayfası
 Eski ÇOMAR proje sayfası
 ÇOMAR belgeleri

Pardus programları
Özgür yazılım

COMAR (bilgisayar)


Jerry Mullen (nacido el  en Berkeley, California y fallecido en septiembre de 1979) fue un jugador de baloncesto estadounidense que jugó durante 6 temporadas en la AAU. Con 1,98 metros de altura, lo hacía en la posición de alero.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Dons de la Universidad de San Francisco, en las que promedió 13,6 puntos y 7,1 rebotes por partido. En su última temporada fue uno de los jugadores más destacados de su equipo en la consecución del Torneo de la NCAA, anotando 10 puntos en la final ante La Salle Explorers, sólo superado en su equipo por Bill Russell y K.C. Jones.

Profesional
Fue elegido en la decimotercera posición del Draft de la NBA de 1955 por New York Knicks, pero prefirió jugar en la Amateur Athletic Union, haciéndolo durante 6 temporadas con los Wichita Vickers, con los que se proclamó campeón en 1959.

Referencias

Baloncestistas de California
Baloncestistas de los San Francisco Dons

Jerry Mullen


دائرة بوزريعة إحدى دوائر الجزائر التابعة لولاية الجزائر. عاصمتها هي بوزريعة وتضم بلديات بوزريعة وبني مسوس وبن عكنون والأبيار.

مواضيع ذات صلة
 تاريخ ولاية الجزائر
 دوائر ولاية الجزائر
 بلديات ولاية الجزائر

مراجع

بوزريعة

دائرة بوزريعة


Maracas sunt instrumente muzicale de percuție, din două nuci de cocos cu mâner, umplute cu nisip sau grăunțe mici, care, prin scuturare, produc sunete asemănătoare cu ale castanietelor. Sunt zornăitoare care apar în mai multe genuri de muzică latino și din Caraibe: rumba, cumbia, salsa.

Interpreții le țin de mânere, de obicei în perechi, și le agită. Cele moderne sunt, de asemenea, realizate din piele, lemn sau plastic.
Fac parte din grupul de instrumente idiofon.

Instrumente de percuție

Maracas (instrument)


غاليمزيان خوساينوف  (27 يونيو 1937 - 5 فبراير 2010)، لاعب كرة قدم سوفيتي سابق. لعب مع منتخب الاتحاد السوفييتي لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت
لاعبو كرة قدم رجالية روس
لاعبو كرة قدم من تتارستان
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص من تتارستان
أعضاء الحزب الشيوعي السوفيتي
تتار روسيا
رياضيون تتاريون
لاعبو الدوري السوفيتي الممتاز لكرة القدم
لاعبو سبارتاك موسكو
لاعبو كأس أمم أوروبا 1964
لاعبو كأس العالم 1962
لاعبو كأس العالم 1966
خوساينوف
لاعبو كرة قدم سوفيت
لاعبو منتخب الاتحاد السوفيتي لكرة القدم
لاعبو نادي كريليا سوفيتوف سامارا
مدربو كرة قدم سوفيت
مواليد 1937
مواليد في موسكو
وفيات 1431 هـ
وفيات 2010
وفيات في موسكو

غاليمزيان خوساينوف


The Didaktik was a series of 8-bit home computers based on the clones of Intel 8080 and Zilog Z80 processors produced by Didaktik in Skalica, in the former Czechoslovakia.

Initially the company produced PMD 85 compatible machines aimed at schools, then switching to the home market with ZX Spectrum clones.

Didaktik's glory diminished with the falling price of the 16-bit computers, such as the Atari and Amiga, around the middle of the 1990s until it was finally steam-rolled by the PC soon after. The production of Didaktik computers stopped in the year 1994.

Didaktik Alfa

Didaktik Alfa was produced in 1986, as a "more professional" clone of PMD 85. It featured 2.048 MHz Intel 8080 CPU, 48 KB RAM, 8 KB ROM with built-in BASIC, good keyboard (compared with PMD 85), monitor video output (but no TV output) with 288×256 resolution and four possible colours. Despite some changes in ROM, it was mostly compatible with PMD 85. Didaktik Alfa 1 was a clone of PMD 85-1, Didaktik Alfa 2 of PMD 85-2.

Didaktik Beta

Didaktik Beta was a slightly improved version of previous Didaktik Alfa, having almost identical hardware. Didaktik Alfa and Beta were mostly deployed in schools to replace older PMD 85 computers.

Didaktik Gama

Didaktik Gama was a ZX Spectrum clone with 80 KB RAM divided into two switched 32 KB memory banks and 16 KB of slower RAM containing graphical data for video output, while the size of ROM was 16 KB. A peripheral interface with a 8255 chip was added, providing centronics plotter and printer connections and a Kempston joystick port.

The case was similar to that of the ZX Spectrum+, a grey or black box in A5 size, with a flat plastic keyboard and connectors mounted on the rear side. The Gama uses a standard ULA chip made by Ferranti. All games developed for the ZX Spectrum 48K were generally compatible with this computer. An audio cassette was used as data storage and a TV served as a monitor. It is generally said the Gama was unreachable to buy and there were waiting lists several years long.

Didaktik Gama was produced in three variants: the first, Gama '87, fixed some bugs in the original ZX Spectrum ROM (thus breaking compatibility with some software) and introduced its own bugs effectively inhibiting the use of the second 32 KB memory bank from BASIC. Gama '88 fixed the original ZX Spectrum bugs in a more compatible way, and also fixed the memory switching bug. The final and the more compatible model was Gama '89.

The computer was expensive but available on the market and could be purchased in Czechoslovak currency outside specialized Tuzex stores, unlike other foreign home computers. Production of Didaktik Gama computers ceased in 1992.

Didaktik M

The Didaktik M introduced in 1990, was cheaper and simple in design than the Gama. The case was more modern, with an ergonomic-like shape and separate arrow keys (however, the keyboard was of poorer quality). Inside there was only 64 KB of total memory (16 KB ROM and 48 KB RAM) which was a disappointment in comparison to the Gama.

The computer was considerably redesigned. Instead of the original ULA, a custom circuit from Russian company Angstrem was used, giving a square screen aspect ratio, instead of a typical 4:3 rectangle. In addition, the whole RAM was implemented by a single set of 64 KB chips, from which only 48 KB were used. There was no difference between fast and slow memory regarding video content. System timings were different to the original ZX Spectrum, which prevented some software from displaying timing dependent visual effects.

There were two separated connectors for joysticks and one connector for additional hardware, such as a printer interface. Unlike the previous version of Didaktik, these connectors were proprietary, with no compatible peripherals available in Czechoslovakia. Thus, users were forced to develop and produce various homemade interfaces to satisfy their needs.

A 5.25-inch floppy disk drive, called D40, was introduced in 1992 and featured a "Snapshot" (see hibernation) button that allowed to store current memory contents on diskette. It was then possible to later load this memory image and continue the software from its previous state.

A 3.5-inch floppy disk drive, called D80, was also introduced later in 1992, simultaneously to the release of the Didaktik Kompakt.

Didaktik Kompakt
The Didaktik Kompakt from 1992 was basically a Didaktik M with a built-in 3.5-inch 720 KB floppy drive and a parallel printer port.

References

External links

 Didaktik computers
 Didaktik computers on old-computers.com
 PCB scans
 A schematic including the inside of the modulator
 Didaktik družstvo Skalica the website of the company
 Т34ВГ1 an article in the Russian Wikipedia about the Russian ULA replacement

Computer-related introductions in 1986
Home computers
ZX Spectrum clones
Science and technology in Czechoslovakia

Didaktik


Valle de Tarfala (en sueco: Tarfaladalen o Tarfalavagge en sami del norte: Darfalvággi) es un valle en el municipio de Kiruna, Provincia de Norrbotten en el norte del país europeo de Suecia. Los flujos de varios glaciares entran en el valle por lo que investigaciones glaciológicas se ha llevado a cabo desde 1946 en la estación científica de Tarfala.

Véase también
 Geografía de Suecia
 Geografía de Europa

Referencias

Enlaces externos

Valles de Suecia
Geografía de la provincia de Norrbotten

Valle de Tarfala


Anthony David McPartlin OBE (Newcastle upon Tyne, 18 de novembro de 1975) é um ator, cantor, comediante e apresentador de televisão inglês.

Carreira
Em 2009, McPartlin alcançou ampla exposição internacional quando, como apresentador do Britain's Got Talent, entrevistou Susan Boyle, cuja audição se tornaria o vídeo mais visto do ano no YouTube e cujo álbum quebraria recordes em dezenas de países.

Vida pessoal
Em 22 de julho de 2006, McPartlin se casou a maquiadora Lisa Armstrong. O casal passou 11 anos juntos antes de anunciar a separação em 2018.

Em 7 de agosto de 2021, se casou com Anne-Marie Corbett, que anteriormente era sua assistente pessoal.

Ligações externas

Nascidos em 1975
Atores do Reino Unido
Atores de televisão do Reino Unido
Humoristas do Reino Unido
Apresentadores de televisão do Reino Unido
Naturais de Newcastle upon Tyne

Anthony McPartlin


Capalonga ist eine philippinische Stadtgemeinde in der Provinz Camarines Norte, in der Verwaltungsregion V, Bicol. Sie hat  Einwohner (Zensus ), die in 22 Barangays lebten. Sie wird als Gemeinde der dritten Einkommensklasse auf den Philippinen eingestuft. Das Gemeindezentrum liegt ca. 54 km westlich der Provinzhauptstadt Daet und ist über den Maharlika Highway von dort aus erreichbar. Ihre Nachbargemeinden sind Santa Elena im Südwesten, Labo im Südosten und Jose Panganiban im Osten. Im Nordwesten grenzt die Gemeinde an die Bucht von Lamon und im Norden an die Philippinensee.

Baranggays

Weblinks

 Capalonga auf Philippine-Islands.Ph

Ort auf den Philippinen

Capalonga


Watthana ou Vadhana (thaï: วัฒนา, API :[wát.tʰā.nāː]) est l'un des 50 khets de Bangkok, Thaïlande.

Histoire

Points d'intérêts
 Université Srinakharinwirot
 Kamthieng House Museum de la Siam Society, maison traditionnelle thaïe-lanna du milieu du 19ème siècle construite en bois de teck à Chiang Mai
 Soi Cowboy...

Galerie

Notes et références

Khet de Bangkok

Watthana


Christian Davies, née Christian Cavanagh et aussi connue sous le nom de Mother Ross (, Dublin - , Londres) est une militaire irlandaise.

Biographie
Née à Dublin, Christian Davies grandit dans la ferme familiale de Leixlip avant de rejoindre une tante tenant un pub à Dublin lorsqu'elle a 17 ans. À la mort de sa tante, elle hérite de l'établissement qu'elle gère pendant plusieurs années. C'est à cette époque qu'elle rencontre son conjoint Richard Welsh avec qui elle se marie vers 1688.

En 1691, Richard Welsh disparaît et elle apprend quelque temps plus tard par une lettre qu'il a rejoint l'armée britannique sans que les conditions de cet engagement ne soient très claires. Elle décide alors de confier ses enfants à leur grand-mère et de s'engager à son tour pour retrouver son mari. Pour cela, elle se déguise en homme en utilisant les vêtements de celui-ci. Elle participe à son premier combat lors de la bataille de Neerwinden en 1693. Elle est renvoyée de l'armée à la suite d'un duel avec un sergent mais ne tarde pas à se réengager, au sein des Royal Scots Greys.

Elle finit par retrouver son mari en 1704, mais ce dernier est alors en couple avec une Néerlandaise. Il quitte cette dernière et les époux combattent ensemble, se faisant passer pour deux frères.

En 1706, après qu'elle a été blessée à la bataille de Ramillies, le chirurgien découvre qu'elle est une femme. Elle continue à suivre la troupe en tant que vivandière. Son mari meurt en 1709 à la bataille de Malplaquet et elle rentre en Angleterre en 1712. Le Duc d'Argyll l'introduit auprès de la Reine qui lui accorde une pension.

Après être retournée à Dublin, elle revient en Angleterre où elle finira ses jours à l'Hôpital royal de Chelsea où elle est enterrée avec les honneurs militaires.

Postérité
Dans le Oxford Dictionary of National Biography, sa biographe Dianne Dugaw met en avant les difficultés rencontrées pour écrire sur Christian Davies dont la vie picaresque a été maintes fois contée, souvent de manière contradictoire. Cette histoire combinée au statut de soldat engagé sous une identité qui n'est pas la sienne rend difficile l'identification d'archives militaires officielles la concernant.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

 .

Liens externes

Militaire irlandais du XVIIIe siècle
Naissance à Dublin
Naissance en 1667
Décès en juillet 1739
Décès à Londres
Femme militaire

Christian Davies


FK Bodø/Glimt er norskt knattspyrnulið með aðsetur í Bodö. Liðið var stofnað 17. júní 1916 og leikur í efstu deild í Noregi, sem heitir Eliteserien þeir eru ríkjandi meistarar.

Leikmenn
17. júní 2020

   (Fyriliði)

Titlar
 Norska úrvalsdeildin (2) 2020, 2021

Norsk knattspyrnufélög

FK Bodø/Glimt


منتخب بيلاروسيا لكرة القدم للسيدات هو ممثل بيلاروسيا الرسمي في رياضة كرة القدم النسائية.

سجل كأس العالم

*تشمل التعادلات مباريات خروج المغلوب التي تم تحديدها في ركلات الجزاء.

روابط خارجية

كرة قدم نسائية في روسيا البيضاء
منتخب روسيا البيضاء لكرة القدم للسيدات
منتخبات بيلاروسيا الرياضية للنساء
منتخبات كرة قدم أوروبية للسيدات

منتخب بيلاروس لكرة القدم للسيدات


Adail José Figueiredo Pinheiro (Manaus, 16 de fevereiro de 1992), mais conhecido como Adail Filho, é um empresário e político brasileiro filiado ao Republicanos. Filho do ex-prefeito de Coari Adail Pinheiro. Atualmente cumpre seu primeiro mandato como deputado federal pelo Amazonas.

Trejetória política
Em 2 de outubro de 2016, Adail foi eleito prefeito da cidade de Coari. Com 100% das urnas eletrônicas apuradas, ele recebeu 21.360 votos ou 54,97% dos votos válidos, contra 10.218 votos de Raimundo Magalhães (PROS), que obteve 26,30% dos votos.

Em 15 de novembro de 2020, foi reeleito prefeito de Coari. Após o pleito, ele recebeu 22.220 votos ou 59,45% dos votos válidos, contra 8.871 votos de Robson Tiradentes (PSC), que obteve 23,74% dos votos.

Em 18 de novembro de 2020, Adail renunciou ao cargo de prefeito. No documento que foi entregue à Câmara dos Vereadores, ele afirmou que renunciou por motivos de saúde. Apesar do afastamento, ele voltaria ao cargo no dia 1º de janeiro de 2021, para cumprir novo mandato, já que tinha sido reeleito na última eleição municipal. Quem assumiu a prefeitura da cidade foi a presidente da Câmara dos Vereadores, Jeanny Pinheiro, prima de Adail.

Em 18 de dezembro de 2020, o Tribunal Regional Eleitoral do Amazonas (TRE-AM) cassou o registro de candidatura de Adail. Ou seja, ele não poderia exercer o cargo a partir do dia 1º de janeiro. Segundo a corte eleitoral, o ex-prefeito feriu a legislação eleitoral que proíbe que integrantes do mesmo núcleo familiar exerçam mandados por mais de duas legislaturas consecutivas. Após a decisão, uma nova eleição foi realizada em 5 de dezembro de 2021, na qual Keitton Pinheiro, seu primo, acabou saindo vitorioso.

Em 2 de outubro de 2022, Adail Filho (Republicanos) foi eleito deputado federal pelo estado do Amazonas. Com todas as urnas totalizadas, ele recebeu 90.028 votos ou 4,52% dos votos válidos, sendo o sétimo candidato com maior número de votos do Amazonas.

Desempenho em eleições

Operação Patrinus
Em 26 de setembro de 2019, Adail Filho foi preso temporariamente após a deflagração da operação "Patrinus". O até então prefeito de Coari foi acusado de desviar mais de 100 milhões de reais, em dois anos. Segundo as investigações, ele pagava fornecedores que não recebiam da prefeitura há anos. Em troca, cobrava dos empresários 30% do valor da dívida. Adail negou as acusações e disse que a prisão temporária é desnecessária porque ele se colocou à disposição das autoridades. Além do ex-prefeito, foram presos o seu primo, Keitton Pinheiro, e o empresário Alexsuel Rodrigues, ambos suspeitos de chefiar os desvios de dinheiro. Adail foi solto em 3 de outubro do mesmo ano.

Deputados federais do Brasil pelo Amazonas
Naturais de Manaus
Membros do Republicanos (partido político)
Membros do Progressistas
Prefeitos de Coari

Adail Filho