Varlık Dayalı Menkul Kıymetleştirme (securitization), borçlanma aracı olarak banka kredilerinin yerini alan ciro edilebilir enstrümanların gelişimidir. Tasarruf kurumlarının ve diğer aracıların likit olmayan aktiflerinin paketlenerek menkul kıymetlere dönüştürülmesi işlemidir.

1980'lerde büyük bir ivme kazanan menkul kıymetleştirme işleminin doğuşu ABD ipotek piyasasının gelişimine dayanmaktadır. İpotek finansmanındaki arz ve talepteki bölgesel dengesizlikleri ortadan kaldırmak gereği ile bir devlet kurumu olan GNMA menkul kıymet programını başlatmıştır. GNMA, çeşitli devlet kurumlarının garanti verdiği ipotek kredilerine dayalı olarak ihraç edilen menkul kıymetlerin faizine ve anaparasına garanti vermeye yetkili kılınmıştı. Bir devlet kurumunun garanti vermesi ile bu menkul kıymetlerin geniş yatırımcı tabanına ulaşması ve yatırımcılar açısından cazip olmasıdır.

Gerçekleşme aşamaları

Kredileri portföyünde bulunduran kurum, bu kredileri bir fona satar. Bu kredilerin meydana getirdiği varlık havuzuna, kredilerin geri dönmemesi durumunda menkul kıymet sahiplerine ödemelerin yapılabilmesi için garanti sağlanır. Kredi garantisi, ihraç gününde ilgili aktiflerin belirli bir oranını kapsar. Bu oran derecelendirme kuruluşu tarafından saptanır. Kredi ödemelerinde geri dönmeme söz konusu olursa, kredi garantisi veren kurum, menkul kıymete yapılacak ödemeyi garanti kapsamında yerine getirir ve ilgili kredi kontratını tüm hakları ile birlikte alır.

Menkul kıymetleştirme başlıca iki değişik yapıda şekillenmektedir; pass-through (ödeme aktarmalı sertifikalar) ve pay-through (nakit aktarmalı sertifikalar).

Pass-through'da alacaklar garantör yeddi emine satılır. Alacakları satan kurumun aktifinden çıkan kredilerin yerine bilançoya nakit girişi olur. Yeddi emin aktifler üzerinde bölünemez hakkı temsil eden sertifikalar çıkarıp satar. Bu tip sertifikalar en yaygın olandır.

Pay-through'da, menkul kıymetin teminatı olan varlık havuzu bilançoda kalmakta ve bu havuza dayalı olarak ihraç edilen menkul kıymetler, bunu çıkaranların finansal tablolarında borç olarak gösterilmektedir.

Varlığa dayalı menkul kıymet (VDMK) ihracı, Türkiye'de 31 Temmuz 1992 tarihli Resmi Gazete'de yayımlanan, Sermaye Piyasası Kurulu'nun Seri III., No.14 "Varlığa Dayalı Menkul Kıymetlerin Kurul Kaydına Alınmasına ve Genel Finans Ortaklarının Kuruluş ve Faaliyet İlkelerine Dair Esaslar Tebliği" ile uygulamaya girmiştir. VDMK ihraç etmelerine izin verilen kuruluşlar şunlardır; bankalar, finansal kiralama şirketleri ve genel finans ortaklıkları.

VDMK çıkarılmasında işleme konu olabilecek alacak türleri tebliğde şu şekilde açıklanmıştır:
 Tüketici Kredileri: Bankaların gerçek kişilere mal ve hizmet alımları için açmış oldukları bireysek krediler ile finansman şirketlerinin gerçek ve tüzel kişilere açmış oldukları krediler.
 Konut Kredileri: 2985 sayılı kanun çerçevesinde, Toplu Konut İdaresi Başkanlığı ile yapılan anlaşma hükümlerine göre bankaların kendi kaynaklarından hazır konut alan kişilere açtıkları bireysel krediler ile ipoteğe dayalı bireysel konut kredileri ve konut sektörünü kredilendirmeye yetkili Kamu İktisadi teşebbüsü (KİT) statüsündeki bankaların kendi mevzuatları çerçevesinde açmış oldukları krediler.
 Finansal Kiralama Sözleşmesinden Doğan Alacaklar: Finansal kiralamaya yetkili kuruluşların yaptıkları finansal kiralama sözleşmelerinde doğan alacaklar.
 İhracat İşlemlerinden Doğan Alacaklar: Bankalar ve ÖFK'ların fiilen ihracatta kullandırdıkları krediler ile factoring işlemleri yapan anonim ortaklıklarca temellük edilen ihracat karşılığındaki belgeye dayalı alacaklar.
 Diğer Alacaklar: Bankalar dışındaki, mal ve hizmet üretimi faaliyetlerinde bulunan anonim ortaklıklar ile özelleştirme kapsamına alınanlar dahil olmak üzere KİT'lerin müşterilerine yaptıkları taksitli satışlardan doğan, senede bağlanmış alacaklar.
 Tarım Kredi Kooperatifleri aracılığıyla verilen bireysel kredilere ilişkin olarak T.C. Ziraat Bankası'nın senede bağlanmış alacakları.
 Türkiye Halk Bankası'nca esnaf ve sanatkarlarla küçük işletmelere açılan ihtisas kredileri.

VDMK'nın ihracı iki şekilde yapılmaktadır; kendi ticari işlemlerinden doğmuş alacaklar karşılığında doğrudan ve devraldıkları alacakları karşılığında dolaylı olarak. Bankalar gerek doğrudan ve gerekse dolaylı ihraç yapabilirken, finansal kiralama şirketleri yalnız kendi alacakları, genel finans ortakları da yalnızca devraldıkları alacaklar karşılığında VDMK çıkarabilir. Çıkarılacak VDMK'nın nominal değer toplamı, her bir tertip için, bu tertibin dayalı olduğu alacakların ihraç tarihindeki toplam tutarının % 90'ını aşamayacaktır.

Ekonomi terimleri

Varlığa Dayalı Menkul Kıymetleştirme


La route régionale 487 () est une route régionale allant de Tolosenmäki à Kitee jusqu'au centre de Kitee en Finlande.

Présentation
La seututie 487 est une route régionale de Carélie du Nord.

La seututie 487 part à Tolosenmäki du croisement de la route nationale 6 et de la route régionale 482.
La route 487 continue vers l'est et emprunte le pont enjambant la voie ferrée de Carélie.
Elle se termine au centre de Kitee ou elle croise la route régionale 486 et la route de liaison 4870.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

487

Transport à Kitee

Seututie 487


Les Antilopini sont une tribu d'antilopes de la famille des Bovidae, comprenant notamment les différentes espèces appelées « gazelles » en français. Il s'agit du groupe le plus diversifié de la sous-famille des Antilopinae, comprenant  et plus de . Ce sont des ruminants de taille petite à moyenne, qui évoluent dans les habitats ouverts arides d'Afrique et d'Eurasie, avec des densités particulièrement élevées en Afrique de l'Est.

Systématique

Les Antilopini ont été décrits comme l'un des groupes de bovidés les moins bien compris. La tribu appartient à la sous-famille des Antilopinae, un taxon qui comprend également les caprins et la plupart des antilopes africaines (gnous, céphalophes, impalas, cobes). Leur groupe frère sont les Bovinae, constitués notamment des bovins et des antilopes à cornes spiralées (Tragelaphini). Les plus anciens bovidés fossiles qui soient clairement attribuables à l'un des clades vivants (gazelles du début du Miocène moyen découvertes à  au Kenya) appartiennent aux Antilopini, mais leurs relations phylogénétiques ne sont pas complètement résolues.

Depuis le début du , de nombreux chercheurs ont travaillé sur des phylogénies de bovidés incluant un grand nombre d'espèces d'Antilopini, et un consensus a émergé sur la composition taxonomique de ce clade, introduisant de nouveaux noms pour quatre sous-tribus :
Antilopina
genre Antilope
genre Gazella
genre Nanger
genre Eudorcas
genre Antidorcas
genre Ammodorcas
genre Litocranius
genre Saiga
Procaprina
genre Procapra
Ourebina
genre Ourebia
Raphicerina
genre Raphicerus
genre Dorcatragus
genre Madoqua

Historiquement, Ourebia et les membres de Raphicerina étaient réunis avec d'autres espèces de petite taille à cornes courtes, des genres Neotragus et Oreotragus, pour former la tribu des Neotragini. Cet assemblage s'est avéré polyphylétique, les deux genres n'étant pas apparentés ni étroitement liés aux Antilopini.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 .

Références biologiques

 .

Articles connexes
 Liste des espèces d'antilopes

Bovidae
Tribu de mammifères (nom scientifique)

Antilopini


Democrații 66 (în ) este un partid liberal din Țările de Jos, înființat în 1966 de un grup de intelectuali tineri, neafiliați politic până la acel moment. Alături de Partidul Popular pentru Libertate și Democrație (VVD), fiind membru al Alianței Liberalilor și Democraților pentru Europa, este unul dintre cele două partide liberale reprezentate în parlamentul Țărilor de Jos. Totuși, ideologia partidului Democrații 66 este cea a liberalismului social, fiind ușor diferită de cea a VVD, a cărui ideologie este mai degrabă liberalismul conservator, care este un partid de centru-dreapta.

În prezent face parte din coaliția de guvernământ, împreună cu Partidul Popular pentru Libertate și Democrație, Christen-Democratisch Appèl și ChristenUnie. De asemenea, în trecut a participat de mai multe ori în coaliții la nivel național, una dintre cele mai cunoscute fiind Coaliția Violet dintre Partidul Muncii, Partidul Popular pentru Libertate și Democrație și Democrații 66, care a condus Olanda din 1998 până în 2002.

Istorie

Rezultate electorale

Note

Legături externe
 Website Oficial

Partide liberale
Fondări în 1966
Partide politice din Țările de Jos

Democrații 66


Compusul radiofarmaceutic reprezintă un caz special de compus marcat radioactiv, cu aplicații în diagnostic sau radioterapie. Este format dintr-un radioizotop legat de o moleculă organică (cu rol de purtător către organul, țesutul sau celulele țintă).

Note

Cancer
Medicină nucleară
Radioactivitate

Compus radiofarmaceutic


Denis Ștefan (n. 15 august 1976, Ploiești) este un actor de film român, cunoscut în: Păcală se întoarce și Inimă de țigan.

Biografie

Filmografie

 Păcală se întoarce (2006) - Păcală

 Inimă de dragon 3: Blestemul vrăjitorului (2015)
 September Eleven 1683 (2012)
 Iubire și onoare (2010)
 Aniela (2009) - Socrate Piscupescu
 Slaughter (2009) - Barman
 Regina (2008) - Medalion Codruț Fieraru
 Inimă de țigan (2007) - Medalion Codruț Fieraru
 Daria, iubirea mea (2006) - Dr. Șerban
 Prizoniera (2006)
 Second Hand (2005)
 În familie (2002)

Legături externe
 Denis Stefan pe Cinemagia
 Denis Stefan pe IMDb
 Denis Stefan  pe CinemaRX
Biografie
 Denis Stefan Biografie FamousWhy.ro

Nașteri pe 15 august
Nașteri în 1976
Ploieșteni
Actori de film români

Denis Ștefan


Derolez ist der Familienname folgender Personen:

 Albert Derolez, Mediävist und Professor für Paläographie und lateinische Handschriftenkunde des Mittelalters an der Freien Universität von Brüssel
 René Derolez (1921–2005), belgischer, anglistischer und germanistischer Mediävist und Runologe

Derolez


Havadaki tüm zararlı organizmaları yok eden cihazlar. Bu özelliklerinin yanında sigara kokusu ,yemek kokusu ve tüm kokuları yok ederler.

Hava temizleme cihazları sektörde birçok marka altında ortamdaki havayı temizlemeye yarayan hepa filtre temelli iyonizer ya da diğer hava temizleme modülleri ile birleştirilmiş fan yardımı ile havayı iyonizer ya da hepa filtre üzerinden geçirerek temizleyen cihazlardır.

Ozon Kullanımı
Havada normal olarak çok fazla bulunmayan fakat yıldırımlar, şelaler ya da güneş yardımı ile oluşarak çevredeki bakteri ve virüsleri yok eden doğanın değerli bir maddesidir.Ozon miktarının Amerikan standartlarına göre izin verilen değeri 0.5 ppm dir. Insanlar teknolojinin artması ve yarı iletkenlerin çoğalması ile gün geçtikçe kapalı ortamlarda daha fazla ozona maruz kalmaktadırlar. Televizyon ekranları, bilgisayarlar, elektrikle çalışan birçok cihaz ozon üretmekte ve bunları ortama yaymaktadır. Çok fazla teneffüs edilen ozon insanlar için akciğer ve karaciğer zehirlenmelerine yol açmaktadır.

Ozonun Bilinçli Kullanımı
Günümüzde birçok cihaz ozon ile havayı temizlediğinden ve ortamı sağlıklı hale getirdiğinden bahsetmektedir. Fakat bu tip cihazların yaydığı ozon miktarı genellikle yasaklanan sınırların üzerinde ve insan sağlığına olumsuz etkileri olacak kadar fazladır.

Ayrıca bakınız
 Hava filtresi

Mekanik tesisat

Hava temizleme cihazları


Gaël Assumani, surnommé "Nyama na Etumba", est un boxeur professionnel congolais né le  à Nyakunde dans l'est de la République démocratique du Congo évoluant dans la catégorie des poids légers.

Biographie

Enfance
Gaël Assumani est né le 29 mars 1995 à Nyakunde, siège de la chefferie Andisoma des Bira, situé au sud-ouest de Bunia, dans le territoire d'Irumu. Fils de Assumani Ali Kambi et Sakina Atibu Ngoy, sa famille se réfugia en 1999 à Beni pendant la guerre tribale d'Ituri opposant les milices lendu (la Force de résistance patriotique de l'Ituri) et les hema sous le contrôle de l'armée ougandaise.

Carrière professionnelle
Gaël Asumani devient champion de la République démocratique du Congo des poids légers le 28 novembre 2020 après sa victoire contre Abass Habamungu de la province du Sud-Kivu. Il remporte une nouvelle fois ce titre sur le ring en juin 2021 à Goma, après cinq rounds d'égalité parfaite et sanctionnés par des coups énormes de part et d'autre par K.O, face à Sylvain Muhindo<ref>{{Lien web |langue=fr-FR |prénom=.

Lire aussi

 Ilunga Makabu
 Cédric Kassongo
 Champions du monde poids lourds-légers de boxe anglaise

Notes et références

Liens externes

Boxeur congolais (RDC)
Naissance en mars 1995

Gaël Assumani


Svijet

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 28. prosinca – Mislav Čavajda, hrvatski kazališni, televizijski i filmski glumac, plesač, glazbenik i slikar

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Kazalište u 1980.


The macaroni penguin (Eudyptes chrysolophus) is a species of penguin found from the Subantarctic to the Antarctic Peninsula. One of six species of crested penguin, it is very closely related to the royal penguin, and some authorities consider the two to be a single species. It bears a distinctive yellow crest that resembles a hairdo consisting of macaroni, from which its name is derived. Its face and upperparts are black and sharply delineated from the white underparts. Adults weigh on average  and are  in length. The male and female are similar in appearance; the male is slightly larger and stronger with a relatively larger bill. Like all penguins, it is flightless, with a streamlined body and wings stiffened and flattened into flippers for a marine lifestyle.

Its diet consists of a variety of crustaceans, mainly krill, as well as small fish and cephalopods; the species consumes more marine life annually than any other species of seabird. These birds moult once a year, spending about three to four weeks ashore, before returning to the sea. Numbering up to 100,000 individuals, the breeding colonies of the macaroni penguin are among the largest and densest of all penguin species. After spending the summer breeding, penguins disperse into the oceans for six months; a 2009 study found that macaroni penguins from Kerguelen travelled over  in the central Indian Ocean. With about 18 million individuals, the macaroni penguin is the most numerous penguin species. Widespread declines in populations have been recorded since the mid-1970s and their conservation status is classified as vulnerable.

Taxonomy
The macaroni penguin was described from the Falkland Islands in 1837 by German naturalist Johann Friedrich von Brandt. It is one of six or so species in the genus Eudyptes, collectively known as crested penguins. The genus name is derived from the Ancient Greek words eu "good", and dyptes "diver". The specific name chrysolophus is derived from the Greek words chryse "golden", and lophos "crest".

The common name was recorded from the early 19th century in the Falkland Islands. English sailors apparently named the species for its conspicuous yellow crest. It is similar to the then fashionable Macaroni.

Molecular clock evidence using DNA suggests the macaroni penguin diverged from its closest relative, the royal penguin (Eudyptes schlegeli), around 1.5 million years ago. The two have generally been considered different species, but the close similarities of their DNA sequences has led some, such as Australian ornithologists Les Christidis and Walter Boles, to treat the royal penguin as a subspecies of the macaroni penguin. The two species are very similar in appearance; the royal penguin has a white face instead of the usually black face of the macaroni penguin. Interbreeding with the Indo-Pacific subspecies of the southern rockhopper penguin (E. chrysocome filholi) has been reported at Heard and Marion Islands, with three hybrid subspecies recorded there by a 1987–88 Australian National Antarctic Research Expedition.

Description

The macaroni penguin is a large, crested penguin, similar in appearance to other members of the genus Eudyptes. An adult bird has an average length of around ; the weight varies markedly depending on time of year and sex. Males average from  after incubating, or  after moult to  before moult, while females average  after to  before moult. Among standard measurements, the thick bill (from the gape) measures , the culmen being around a centimetre less. The wing, from the shoulder to the tip, is around  and the tail is  long. The head, chin, throat, and upper parts are black and sharply demarcated against the white under parts. The black plumage has a bluish sheen when new and brownish when old. The most striking feature is the yellow crest that arises from a patch on the centre of the forehead, and extends horizontally backwards to the nape. The flippers are blue-black on the upper surface with a white trailing edge, and mainly white underneath with a black tip and leading edge. The large, bulbous bill is orange-brown. The iris is red and a patch of pinkish bare skin is found from the base of the bill to the eye. The legs and feet are pink. The male and female are similar in appearance; males tend to be slightly larger. Males also bear relatively larger bills, which average around  compared to  in females; this feature has been used to tell the sexes apart.

Immature birds are distinguished by their smaller size, smaller, duller-brown bill, dark grey chin and throat, and absent or underdeveloped head plumes, often just a scattering of yellow feathers. The crest is fully developed in birds aged three to four years, a year or two before breeding age.

Macaroni penguins moult once a year, a process in which they replace all of their old feathers. They spend around two weeks accumulating fat before moulting because they do not feed during the moult, as they cannot enter the water to forage for food without feathers. The process typically takes three to four weeks, which they spend sitting ashore. Once finished, they go back to sea and return to their colonies to mate in the spring. Overall survival rates are poorly known; the successful return of breeding adults at South Georgia Island varied between 49% and 78% over three years, and around 10% of those that did return did not breed the following year.

Distribution and habitat

A 1993 review estimated that the macaroni was the most abundant species of penguin, with a minimum of 11,841,600 pairs worldwide. Macaroni penguins range from the Subantarctic to the Antarctic Peninsula; at least 216 breeding colonies at 50 sites have been recorded. In South America, macaroni penguins are found in southern Chile, the Falkland Islands, South Georgia and the South Sandwich Islands, and South Orkney Islands. They also occupy much of Antarctica and the Antarctic Peninsula, including the northern South Shetland Islands, Bouvet Island, the Prince Edward and Marion islands, the Crozet Islands, the Kerguelen Islands, and the Heard and McDonald Islands. While foraging for food, groups will range north to the islands off Australia, New Zealand, southern Brazil, Tristan da Cunha, and South Africa.

Ecology

Feeding
The diet of the macaroni penguin consists of a variety of crustaceans, squid and fish; the proportions that each makes up vary with locality and season. Krill, particularly Antarctic krill (Euphausia superba), account for over 90% of food during breeding season. Cephalopods and small fish such as the marbled rockcod (Notothenia rossii), painted notie (Lepidonotothen larseni), Champsocephalus gunneri, the lanternfish species Krefftichthys anderssoni, Protomyctophum tenisoni and P. normani become more important during chick-rearing. Like several other penguin species, the macaroni penguin sometimes deliberately swallows small (10– to 30-mm-diameter) stones; this behaviour has been speculated to aid in providing ballast for deep-sea diving, or to help grind food, especially the exoskeletons of crustaceans which are a significant part of its diet.

Foraging for food is generally conducted on a daily basis, from dawn to dusk when they have chicks to feed. Overnight trips are sometimes made, especially as the chicks grow older; a 2008 study that used surgically implanted data loggers to track the movement of the birds showed the foraging trips become longer once the chick-rearing period is over. Birds venture out for 10–20 days during incubation and before the moult. Macaroni penguins are known to be the largest single consumer of marine resources among all of the seabirds, with an estimated take of 9.2 million tonnes of krill a year. Outside the breeding season, macaroni penguins tend to dive deeper, longer, and more efficiently during their winter migration than during the summer breeding season. Year round, foraging dives usually occur during daylight hours, but winter dives are more constrained by daylight due to the shorter days.

Foraging distance from colonies has been measured at around  at South Georgia, offshore over the continental shelf, and anywhere from  at Marion Island. Macaroni penguins normally forage at depths of , but have been recorded diving down to  on occasions. Some night foraging does occur, but these dives are much shallower, ranging from only  in depth. Dives rarely exceed two minutes in duration. All dives are V-shaped, and no time is spent at the sea bottom; about half the time on a foraging trip is spent diving. Birds have been calculated as catching from 4 to 16 krill or 40 to 50 amphipods per dive.

Predators
The macaroni penguin's predators consist of birds and aquatic mammals. The leopard seal (Hydrurga leptonyx), Antarctic fur seal (Arctocephalus gazella), Subantarctic fur seal (A. tropicalis), and killer whale (Orcinus orca)  hunt adult macaroni penguins in the water. Macaroni colonies suffer comparatively low rates of predation if undisturbed; predators generally only take eggs and chicks that have been left unattended or abandoned. Skua species, the snowy sheathbill (Chionis alba), and kelp gull (Larus dominicanus) prey on eggs, and skuas and giant petrels also take chicks and sick or injured adult birds.

Life history

Like most other penguin species, the macaroni penguin is a social animal in its nesting and its foraging behaviour; its breeding colonies are among the largest and most densely populated. Scientist Charles Andre Bost found that macaroni penguins nesting at Kerguelen dispersed eastwards over an area exceeding 3×106 km2. Fitted with geolocation sensors, the 12 penguins studied travelled over  during the six- to seven-month study period and spent their time largely within a zone 47–49°S and 70–110°E in the central Indian Ocean, not coming ashore once. This area, known as the Polar Frontal Zone, was notable for the absence of krill.

Living in colonies results in a high level of social interaction between birds, which has led to a large repertoire of visual, as well as vocal, displays. These behaviours peak early in the breeding period, and colonies particularly quieten when the male macaroni penguins are at sea. Agonistic displays are those which are intended to confront or drive off or, alternatively, appease and avoid conflict with other individuals. Macaroni penguins, particularly those on adjacent nests, may engage in 'bill-jousting'; birds lock bills and wrestle, each trying to unseat the other, as well as batter with flippers and peck or strike its opponent's nape. Submissive displays include the 'slender walk', where birds move through the colony with feathers flattened, flippers moved to the front of the body, and head and neck hunched, and general hunching of head and neck when incubating or standing at the nest.

Courtship and breeding

Female macaroni penguins can begin breeding at around five years of age, while the males do not normally breed until at least six years old. Females breed at a younger age because the male population is larger. The surplus of male penguins allows the female penguins to select more experienced male partners as soon as the females are physically able to breed. Commencing a few days after females arrive at the colony, sexual displays are used by males to attract partners and advertise their territory, and by pairs once together at the nest site and at changeover of incubation shifts. In the 'ecstatic display', a penguin bows forward, making loud throbbing sounds, and then extends its head and neck up until its neck and beak are vertical. The bird then waves its head from side to side, braying loudly. Birds also engage in mutual bowing, trumpeting, and preening. Monitoring of pair fidelity at South Georgia has shown around three-quarters of pairs will breed together again the following year.

Adult macaroni penguins typically begin to breed late in October, and lay their eggs in early November. The nest itself is a shallow scrape in the ground which may be lined with some pebbles, stones, or grass, or nestled in a clump of tussock grass (on South Georgia Island). Nests are densely packed, ranging from around 66 cm apart in the middle of a colony to 86 cm at the edges. A fertile macaroni penguin will lay two eggs each breeding season. The first egg to be laid weighs , 61–64% the size of the  second, and is extremely unlikely to survive. The two eggs together weigh 4.8% of the mother's body weight; the composition of an egg is 20% yolk, 66% albumen, and 14% shell. Like those of other penguin species, the shell is relatively thick to minimise risk of breakage, and the yolk is large, which is associated with chicks born in an advanced stage of development. Some of the yolk remains at hatching and is consumed by the chick in its first few days.

The fate of the first egg is mostly unknown, but studies on the related royal penguin and erect-crested penguin show the female tips the egg out when the larger second egg is laid. The task of incubating the egg is divided into three roughly equal sessions of around 12 days each over a five-week period. The first session is shared by both parents, followed by the male returning to sea, leaving the female alone to tend the egg. Upon the male's return, the female goes off to sea and does not return until the chick has hatched. Both sexes fast for a considerable period during breeding; the male fasts for 37 days after arrival until he returns to sea for around 10 days before fasting while incubating eggs and young for another 36 days, and the female fasts for 42 days from her arrival after the male until late in the incubation period. Both adults lose 36–40% of their body weight during this period. The second egg hatches around 34 days after it is laid. Macaroni penguins typically leave their breeding colony by April or May to disperse into the ocean.

From the moment the egg is hatched, the male macaroni penguin cares for the newly hatched chick. For about 23 to 25 days, the male protects its offspring and helps to keep it warm, since only a few of its feathers have grown in by this time. The female brings food to the chick every one to two days. When they are not being protected by the adult male penguins, the chicks form crèches to keep warm and stay protected. Once their adult feathers have grown in at about 60 to 70 days, they are ready to go out to sea on their own.

Conservation
The population of macaroni penguins is estimated at around 18 million mature individuals; a substantial decline has been recorded in several locations. This includes a 50% reduction in the South Georgia population between the mid-1970s to mid-1990s, and the disappearance of the species from Isla Recalada in Southern Chile. This decline of the overall population in the last 30 years has resulted in the classification of the species as globally Vulnerable by the IUCN Red List of Threatened Species. Long-term monitoring programs are underway at a number of breeding colonies, and many of the islands that support breeding populations of this penguin are protected reserves. The Heard Islands and McDonald Islands are World Heritage Sites for the macaroni penguin. The macaroni penguin may be being impacted by commercial fishing and marine pollution. A 2008 study suggests the abilities of female penguins to reproduce may be negatively affected by climate- and fishing-induced reductions in krill density.

References

Cited texts

External links

 Macaroni penguins – Center for Biological Diversity
 The Penguin Project at Washington University
 The Penguin Page

macaroni penguin
Birds of Antarctica
Birds of islands of the Atlantic Ocean
Birds of Patagonia
Birds of subantarctic islands
Birds of the Indian Ocean
Eudyptes
Fauna of Heard Island and McDonald Islands
Fauna of the Crozet Islands
Fauna of the Prince Edward Islands
Macaroni
Vulnerable fauna of Australia

Macaroni penguin


An Calamagrostis perplexa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Frank Lamson Scribner. An Calamagrostis perplexa in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Calamagrostis

Calamagrostis perplexa


Palmyra est une ville du comté de Wayne dans l'état de New York.

Sa population était de  en 2010, et estimée à  en 2016.

Notes et références

Liens externes

Localité dans le comté de Wayne (New York)
Town dans l'État de New York

Palmyra (ville, New York)


Hrvatska grafika, dio hrvatske likovne umjetnosti.

Povijest
U Hrvatskoj se grafika kao vizualni medij pojavila u drugoj polovini 15. stoljeća, usporedno s tiskarstvom te stoga ima višestoljetnu tradiciju. Osobitu je popularnost stekla u doba renesanse zahvaljujući ilustracijama knjiga, poglavito onima u liturgijskim knjigama, i to na hrvatskome jeziku. Tiskane su u Mletcima i hrvatskim domaćim tiskarama koje su se nalazile u Senju, Rijeci, Nedelišću i Varaždinu. U Hrvata su brojni kroz renesansu, barok, postali dijelom svjetske kulture preko grafika. Brojni hrvatski grafičari ostavili su neizbrisiv trag u povijesti hrvatske grafike i u brojnim europskim grafičkim centrima, osobito u XVI. stoljeću. Prepoznatljivi je kreativni doprinos povijesti europske grafike majstora podrijetlom iz hrvatskih krajeva, koji su djelovali izvan uže domovine: Andrije Medulića (Andrea Meldolla Schiavone), Martina Rote Kolunića, Natalea Bonifacija i Jurja Julija Klovića (Giorgio Giulio Clovio). Vrlo je vrijedan grafički doprinos književnika, povjesničara i kulturnog djelatnika Pavla Rittera Vitezovića (1652. – 1713.), koji se okušao i kao grafičar-bakropisac. Vitezović je od 1676. do 1679. godine boravio u Wagenspergu (Bogenšperk) kod slovenskoga polihistora Janeza Vajkarda Valvasora, po čijim je crtačkim predlošcima izradio niz grafičkih veduta hrvatskih i slovenskih gradova te burgova u tehnici bakropisa.

Razvitku hrvatske grafike značajno je pridonio razvoj studija grafike na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu. Od osnivanja Akademije 1907. do osnutka Grafičkog odsjeka 1956. grafika je bila tek kolegij studentima Slikarskoga i Kiparskog odsjeka, ispunjen uglavnom litografskim i bakropisnim vježbama. Prvi hrvatski visokoškolovani grafičar (prof. Wiliam Unger, Beč) je jedan od utemeljitelja Akademije Menci Klement Crnčić. S Crnčićem nsporno je počela suvremena hrvatska grafika. Nasljedovao ga je Tomislav Krizman koji ga je nadmašio temperamentom, raznovrsnošću motiva i tehničkih postupaka. U grafici 20. stoljeća od hrvatskih grafičara zapaženi su Bela Čikoš Sesija, Miroslav Kraljević, Crnčić, Krizman i niz se nastavlja preko imena suvremenih hrvatskih grafičara kao što su Igor Čabraja, Ivana Franke, Mirjana Vodopija i mnogi drugi.
Hrvatska suvremena grafika ističe se pored ostalih po osebujnom, uspješnom likovnom izrazu, zbog čega danas je mnoštvo iznimnih autora nagrađivanih i izvan Hrvatske.

Vrijedna je produkcija grafičkih mapa od Krizmanova prikupljanja vlastitih grafika u zajedničke korice 1907. i mape Proljetnoga salona iz 1920. godine pa sve do zapaženih izdanja kao što je Zbirke Biškupić. Važna dionica tzv. "male grafike" je hrvatski ex libris. U Hrvatskoj su značajne samostalne zbirke grafika. Postoji tradicija grafičkih smotra.

Prvi je sustavni pregled hrvatske grafike napravila Mikica Maštrović koji je objavila 2019. u svojoj knjizi Hrvatska grafika.

Izvori

Grafika
Hrvatska likovna umjetnost

Hrvatska grafika


Um canhão de vapor é um canhão que lança um projétil usando apenas calor e água, ou usando um suprimento imediato de vapor de alta pressão de uma caldeira. O primeiro canhão a vapor foi projetado por Arquimedes durante o Cerco de Siracusa.

Leonardo da Vinci atribuiu a invenção a Arquimedes. Contudo, não há relatos contemporâneos de Arquimedes sobre o projeto, sendo possível que Leonardo tivesse acesso a informação que ainda existia, ou tenha chegado a essa conclusão com estudos coletivos de arqueologia.
Leonardo escreveu:Architronito è una macchina di fine rame, invenzione di Archimede, e gitta ballotte di ferro con grande strepito e furore. E usasi in questo modo. La terza parte dello strumento istà in fra gran quantità di foco di carboni, e quando sarà bene da quelle infocata, serra la vite d, ch 'è sopra al vaso dell'acqua abc; e nel serrare di sopra la vite e' si distopperá di sotto e tutta l'acqua discenderá nella parte incfocata dello strumento, e li subito si convertirà in tanto fumo che parirà maraviglia, e massime a vedere la furia e sentire lo strepido. Questa cacciara una ballotta che pesara un talento sei stadi. Fa che 'l ferro em sia pontato im mezzo la tarola che gli è appiccata di sotto, a ciò che l'acqua possa in un tempo cadere d'intorno a essa asse.

Desenvolvimento pós-revolução industrial
Em 1829, um canhão a vapor experimental de diâmetro de 17,5 mm foi desenvolvido pelo Coronel Karelin do Corpo Imperial Russo de Comunicações. O barril era de cobre verde em um invólucro de cobre vermelho; era capaz de disparar balas de canhão a uma taxa de 50 tiros por minuto. Os testes em 1829 falharam e a arma foi transferida para o arsenal de São Petesburgo.

O Winans Steam Gun fabricado em 1861 foi um canhão centrífugo a vapor usado durante a Guerra Civil Americana pelos Confederados . Ele usava energia a vapor e forças centrífugas para propelir projéteis. Não foi usado com sucesso na batalha.

Em 1940 Um canhão a vapor de sucesso na Segunda Guerra Mundial foi o Projetor Holman, que foi usado para lançar bombas Mills explosivas no ar para criar uma barragem defensiva contra aeronaves inimigas voando baixo. Esses canhões de vapor posteriores foram disparados introduzindo rapidamente uma rajada de vapor altamente pressurizado na câmara atrás do projétil, acelerando o projétil até o cano a uma alta velocidade, muito parecido com um canhão de ar , só que mais poderoso. A função fundamental do dispositivo era basicamente a mesma de uma máquina a vapor, apenas com um projétil no lugar de um pistão. O Projetor Holman foi produzido pela Holman Brothers of Cornwall, especializada em equipamentos pneumáticos para mineração.

Os modelos eram movidos a ar comprimido, armazenados em cilindros de alta pressão. Depois de uma defesa bem-sucedida do SS Highlander em agosto de 1940, derrubando dois hidroaviões Heinkel , houve uma demanda por mais projetores para serem instalados em pequenos arrastões navais . Como essas embarcações eram movidas a vapor, mas não tinham sistema de ar comprimido, o Almirantado solicitou que Holmans desenvolvesse uma versão do Projetor movida a vapor. Havia preocupações de Treve Holman sobre os efeitos do calor no projétil da bomba Mills. Um teste foi organizado, onde um rolo compressor a vapor emprestado foi usado para 'cozinhar' o projetor e o projétil, a 190 ° C por 20 minutos antes de o projétil ser disparado com segurança a 1.000 pés de altitude.

Leonardo da Vinci foi quem atribuiu a invenção do canhão a vapor a Arquimedes.

Pneumática
Invenções
Ciência greco-romana

Canhão a vapor


Dumitru Diaconescu (n. 1908 - d. 1981) a fost un comunist român, ministru al industriei alimentare în perioada 2 iunie 1952 - 28 ianuarie 1953 în guvernul Gheorghe Gheorghiu-Dej (1) și primar al Bucureștiului în perioada martie 1958 - aprilie 1962.

Referințe

Nașteri în 1908
Decese în 1981
Politicieni români din secolul al XX-lea
Comuniști români
Membri ai Partidului Comunist Român
Primari ai Bucureștiului
Miniștri comuniști români
Membri ai Partidului Muncitoresc Român

Dumitru Diaconescu (primar)


دير مار متى  وهو دير أثري يقع على جبل الألفاف شمال مدينة الموصل و يعد من المعالم السياحية المعروفة في العراق.

يتبع الدير مطرانية السريان الأرثوذكس، أسسه مار متي الناسك السرياني في القرن الرابع الميلادي. وإنضوى إليه بضعة آلاف من الرهبان والمتوحّدين من نواحي نينوى.

يقع دير مار متى الناسك شمالي شرق موصل بمسافة 30 كلم. أسسه القديس مار متى في أواخر القرن الرابع الميلادي بمساعدة سنحاريب (وهذا خطا لأن مملكة آشور انتهى قبل سبعة قروون) الملك، وضـم كنيسة، وصهاريج، وصوامع لسكن الرهبان، وأحيط بسور كبير، ثم عبـد الطريـق
المؤدي إلى الدير ويعرف (بالطَّبكي) وهو كلمة سريانية معناها المرتقي .
في عام 480 أثار النساطرة والفرس اضطهادا على الأرثوذكـسيين في كنيـسة
المشرق، ومن جراء ذلك وصل الاضطهاد إلى الدير حيث أضرم فيه النا ر فالتهمت كل
ما فيه من آنية كنسية وأثاث ولا سيما مكتبته، وتشرد رهبانه هنا وهناك، وبعد عـام 544 عاد الرهبان ثانية إلى الدير واستأنفوا أعمالهم النسكية ورمموا الدير، ولقد اشتهر الدير في أواخر القرن السادس والقرن السابع إذ أصبح مركزاً هامـاً في
كنيسة المشرق، كما اشتهر بمعهده الديني ومكتبته الذائعة الصيت، وامتـدت حقبـة الشهرة هذه حتى نهاية القرن الثالث عشر حيث تعرض لهجمـات الفـرس والمغـول إذ تدمّر المبنى تدميراً كاملاً وهجر مدة طويلة من الزمن. كما ويعتبر هذا الدير من الأماكن المقدسة لدى المسيحيين ويعتبر شفيع للكنيسة في العراق.

انظر أيضا
 دير الربان هرمز
 دير مار أوراها

مراجع

آثار العراق
أديرة سريانية
أديرة وكنائس العراق
المسيحية في محافظة نينوى
تأسيسات سنة 363
سهل نينوى

دير مار متي


Soyosan (en ) est une station de la ligne Gyeongwon, terminus nord de la ligne 1 du métro de Séoul. Elle est située 2925 Pyeonghwa-ro sur le territoire de la ville de Dongducheon, au nord de Séoul, dans la province de Gyeonggi en Corée du Sud. Elle dessert notamment le site touristique du mont .

Gare ouverte en 1975, puis station de la ligne 1 depuis2006, elle est desservie par

Situation sur le réseau

Ligne Gyeongwon
Soyosan est située au point kilométrique (pk) 55,6 de la ligne Gyeongwon entre Dongducheon et Choseong..

Ligne 1 du métro de Séoul
La station en surface Soyosan de la ligne Gyeongwon est le terminus nord de la ligne 1 du métro de Séoul, avant la station Dongducheon en direction, via Guro, du terminus ouest Incheon, ou du terminus sud Sinchang.

Histoire

Gare de la ligne Gyeongwon (1975-2006)
La gare de Soyosan est mise en service le , sur la ligne Gyeongwon, c'est une halte pour les voyageurs sans aménagements. Elle dispose d'un bâtiment en fonction à partir du . Le bâtiment est démoli le  dans le cadre du réaménagement de ligne pour un prolongement de ligne 1 du métro de Séoul.

Station de métro (depuis 2006)
La station Soyosan de la ligne 1 du métro de Séoul, avec un nouveau bâtiment, est mise en service le . Ce prolongement depuis la station Dongducheon une voie unique électrifiée. Néanmoins il a été nécessaire de créer une deuxième voie dans la gare pour les trains de banlieue à traction diesel.

Services aux voyageurs

Accès et accueil
La station dispose d'un unique accès au 2925 Pyeonghwa-ro. Elle est équipée de deux quais latéraux en surface, une mezzanine permet le passage d'un quai à l'autre.

Desserte
Soyosan est desservie, sur la voie électrifiée, par les rames des missions omnibus de la ligne 1 entre Dongducheon et Inchéon. Sur la voie non électrifiée, par des trains de banlieue diesel qui desservent la gare de Yeoncheon (service qui peut être remplacé par des bus en fonction de l'avancement des travaux du prolongement de l'électrification pour le service ligne 1).

Intermodalité
Des accroches vélos sont disponibles et des arrêts de bus sont desservis par de nombreuses lignes.

À proximité
La station dessert le site touristique de Soyosan avec le mont Soyosan lieu de randonnée et site historique avec notamment un musée et différent sites liés à des personnages ayant fréquenté ce mont et son hermitage.

Projet

Le prolongement de la ligne 1 du métro vers le nord est en chantier jusqu'au futur terminus de la . Cela implique des modifications de la station, avec augmentation de la hauteur des quais, qui nécessite des aménagements temporaires en fonction de l'avancement des chantiers. A terme la station ne doit plus être desservie par des trains de banlieue.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Séoul
 Ligne Gyeongwon
 Ligne 1 du métro de Séoul

Liens externes

 .
 .
 .

Gare mise en service en 1975
Station de métro mise en service en 2006
Station de la ligne 1 du métro de Séoul
Terminus d'une ligne du métro de Séoul

Soyosan (métro de Séoul)


SMS (serviciu mesaje scurte, short message service) este o componentă pentru mesagerie prin text prezentă în majoritatea serviciilor de telefon, internet, și sisteme bazate pe dispozitive mobile. Acesta folosește protocoale de comunicare standardizate pentru a permite dispozitivelor mobile să facă schimb de mesaje text scurte. Un serviciu intermediar poate facilita posibilitatea de a converti textul la voce, permițând trimiterea de SMS-uri și la telefoanele fixe. Conform unor estimări, SMS a reprezentat cea mai utilizată aplicație de date pe scară largă, cu o valoare estimată la 3,5 miliarde de utilizatori activi, sau aproximativ 80% din toți abonații de telefonie mobilă, la sfârșitul anului 2010.

SMS-uri, cum este utilizat pe dispozitivele de astăzi, își are originile în radiotelegrafie, anume în memo-pagerurile în care erau folosite protocoale telefonice standardizate. Acestea au fost definite în 1985 ca parte a seriei de standarde a Sistemului Global pentru Comunicații Mobile (GSM) . Aceste protocoalele permiteau utilizatorilor să trimită și să primească mesaje de până la 160 de caractere alfanumerice la și de la telefoanele mobile GSM. Deși cele mai multe mesaje SMS sunt mesaje text de la mobil la mobil, suport pentru acest serviciu s-a extins pentru a include și alte tehnologii mobile, cum ar fi rețelele  ANSI CDMA și Digital AMPS.

Referințe

Standarde 3GPP
Invenții finlandeze
GSM
Telefonie mobilă

Short Message Service


චන්ද්‍ර දිනදසුන් වලට අනුව මැදින් මාසයේ 27වන තිථියයි. මැදින් මාසයේ අව පක්‍ෂයේ 12වන තිථියයි.

ආශ්‍රිත ලිපි
 චන්ද්‍ර මාස
 පෝය

මැදින්
චන්ද්‍ර දිනදසුනේ අව පක්‍ෂයේ දින

මැදින් අව දොළොස්වක


Un doppelgänger  - o dublură este un aspect asemănător non-biologic sau dublu al unei persoane vii, uneori portretizat ca un fenomen fantomatic sau paranormal și văzut de obicei ca aducător de ghinion. Alte tradiții și povestiri echivalează un doppelgänger cu un geamăn rău. În vremurile moderne, termenul de geamăn străin este ocazional folosit. Cuvântul "doppelgänger" este adesea folosit într-un sens mai general și neutru, și în argou, pentru a descrie orice persoană care seamănă fizic cu o altă persoană.

Mitologie
Vorbitorii de limbă engleză au aplicat recent acest cuvânt german la un concept paranormal. Francis Grose, în Glosarul provincial din 1787 a folosit termenul "fetch", definit ca "apariție a unei persoane care trăiește". Cartea lui Catherine Crowe despre fenomene paranormale, The Night-Side of Nature (1848) a ajutat la popularizarea cuvântului german. Cu toate acestea, conceptul de alter ego și spirite duble ai apărut în folclor, mituri, concepte religioase și tradiții ale multor culturi din istoria omenirii.

Exemple în viața reală
Izaak Walton a susținut că poetul metafizic englez John Donne a văzut doppelgängerul soției sale în 1617 la Paris, în aceeași noapte când a avut loc moartea fiicei lor nenăscute.

Johann Wolfgang von Goethe, un dramaturg german, a descris o experiență în autobiografia sa Dichtung und Wahrheit, în care el și dublura sa au trecut călare unul pe lângă celălalt.

Exemple în ficțiune

Exemple în literatură
În plus față de descrierea dublului doppelgänger ca o contrapondere a sinelui, drama lui Percy Bysshe Shelley, Prometheus Unbound, face referire la întâlnirea lui Zarathustra cu "propria sa imagine mergând pe jos prin grădină".

În Elixirul Diavolului (1815), un om ucide fratele și mama vitregă a iubitei sale prințese, apoi își găsește doppelgängerul condamnat la moarte pentru aceste crime în locul lui și îl eliberează numai pentru ca doppelgängerul să o ucidă pe iubita sa. Acesta a fost unul din romanele timpurii ale lui Ernst Theodor Amadeus Hoffmann.

Romanul lui Feodor Dostoievski, Omul dedublat (1846), prezintă doppelgängerul ca o personalitate opusă care exploatează deficiențele personajului principal de a-și prelua viața. În Coborârea în iad (1939) de Charles Williams, personajul Pauline Anstruther își vede propriul doppelgänger toată viața ei. Povestea lui Clive Barker "Human Remains" din colecția Books of Blood  este o poveste de dragoste, iar motivul doppelgänger este un exemplu de ficțiune gotică.

În cartea lui Stephen King, The Outsider, antagonistul este capabil să folosească ADN-ul persoanelor fizice pentru a deveni copia lor perfectă printr-o capacitate științifico-fantastică de a se transforma fizic. Aluzia la faptul că este un doppelganger este făcută de un grup care încearcă să-l oprească din a ucide din nou. Grupul discută, de asemenea, alte exemple despre alți doppelgangeri fictivi despre care se presupune că au apărut pe parcursul istoriei pentru a oferi un anumit context.

"Prinț și cerșetor", de Mark Twain

Exemple în film
Actorul englez Roger Moore joacă un bărbat bântuit de un doppelganger, care îi apare  după o experiență aproape de moarte, în Omul care s-a bântuit singur (The Man Who Haunted Himself, 1977) regizat de Basil Dearden.

Filmul lui Jordan Peele Noi (2019) arată cum familia Wilson a fost atacată de dublurile lor cunoscute sub numele de "Tethered".

În filmul lui Richard Ayoade, Double, bazat pe romanul lui Feodor Dostoievski cu același nume, un om este tulburat de un doppelgänger care este angajat la locul său de muncă și îi afectează viața sa personală și profesională.

Animatorul Jack King a creat un doppelganger pentru Donald Duck în Donald's Double Trouble (1946), în care dublura sa vorbește engleza perfect inteligibilă și este bine crescut.

Ethan și Sophie găsesc dublurile lor în The One I Love (2014) de Charlie McDowell.

Droopy are un geamăn identic în Droopy's Double Trouble (1951).

Aplicații științifice
Criminologii găsesc o aplicație practică în conceptele de familiaritate și similitudine facială, datorită cazurilor de condamnări greșite, bazate pe mărturia martorilor oculari. Într-un caz, o persoană a petrecut 17 ani în spatele gratiilor, refuzând în mod persistent orice implicare în crima de care a fost acuzat. El a fost eliberat în cele din urmă după ce a fost găsit cineva care avea o asemănare izbitoare și același nume.

Vezi si
 Alt ego
 bilocație
 Săptămâna Doppelganger
 Geamăn malefic
 Fetch (folclor)
 Fylgja
 The Outsider

Note

Lectură suplimentară
 Brugger, P; Regard, M; Landis, T. (1996). Unilaterally Felt ''Presences'': The Neuropsychiatry of One's Invisible Doppelgänger. Neuropsychiatry, Neuropsychology, and Behavioral Neurology 9: 114-122.
 Keppler, C. F. (1972). The Literature of the Second Self. University of Arizona Press.
 Maack, L. H; Mullen, P. E. (1983). The Doppelgänger, Disintegration and Death: A Case Report. Psychological Medicine 13: 651-654.
 Miller, K. (1985). Doubles: Studies in Literary History. Oxford University Press.
 Rank, O. (1971, originally published in German, Der Doppelgänger, 1914). The Double: A Psychoanalytic Study. The University of North Carolina Press.
 Prel, Carl du, Die monistische Seelenlehre, Beitrag zur Lösung des Menschenrätsels, Leipzig, Günthers Verlag, 1888.
 Reed, G. F. (1987). Doppelgänger. In Gregory R. L. The Oxford Companion to the Mind. Oxford University Press. pp. 200–201.
 Todd, J; Dewhurst, K. (1962). The Significance of the Doppelgänger (Hallucinatory Double) in Folklore and Neuropsychiatry. Practitioner 188: 377-382.
 Todd, J; Dewhurst, K. (1955). The Double: Its Psycho-Pathology and Psycho-Physiology. Journal of Nervous and Mental Disease 122: 47-55.
 Hill, David A. How I Met Myself. Cambridge, U.K.: Cambridge University Press, 2001.

Legături externe
 Grimm's Saga No. 260 in which a Doppelgaenger appears as Married Woman
 Prometheus Unbound: Text at Barbleby.com
 Finding My Twin Stranger documentary

Cuvinte și expresii în limba germană
Folclor
Fantome

Doppelgänger


O Buffet é uma pintura de natureza morta de 1728 de Jean Siméon Chardin. It e The Ray foram peças de recepção de Chardin à Académie royale de peinture et desculpture; ambos estão agora no Louvre.

Cães na arte
Pinturas da década de 1720

O Buffet


Eikenes Station (Eikenes stasjon eller Eikenes holdeplass) var en jernbanestation på Vestfoldbanen, der lå ved indsøen Farris i Larvik kommune i Norge. Stationen bestod af et spor og en perron. Den sidste tid den var i drift, blev den kun betjent efter behov af et-to tog om dagen i hver retning.

Stationen blev oprettet som holdeplads 23. januar 1899. Oprindeligt hed den Ekenes, men den skiftede navn til Eikenes i april 1921. Den blev nedgraderet til trinbræt 1. juni 1958, men indtil 1. august 1963 tog lejet hjælp sig af gods i visse tog. Stationen blev nedlagt 7. august 2018 i forbindelse med de sidste arbejder forud for omlægningen af Vestfoldbanen ad en ny dobbeltsporet strækning mellem Larvik og Porsgrunn. Den nye strækning er en del af Bane Nors InterCity-projekt og følger hovedsageligt Europavej E18, om end den mest ligger i tunnel.

Stationsbygningen blev opført i bindingsværk i 1920. Den rummede oprindeligt ventesal og kontor. En tjenestebolig ved stationen blev opført efter tegninger af Peter Andreas Blix i 1880.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Vestfoldbanen
Etableret i 1899
Ophørt i 2018
Jernbanestationer i Vestfold
Nedlagte jernbanestationer i Norge

Eikenes Station


Altınordu, Türkiye'nin Ordu ilinin bir ilçesi. 92 mahallesi vardır.

Tarihçe
Altınordu, 2013 yılında çıkarılan 6447 sayılı kanun ile Ordu ilinde büyükşehir belediyesi kurulması ve Ordu merkez ilçesinin kaldırılması sonucu ilçe oldu.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 T.C. Altınordu Kaymakamlığı
 T.C. Altınordu Belediyesi

Altınordu


قاتل ما قتلش حد (بالعربية: قاتل لم يقتل أحدا) هو فيلم كوميدي مصري من بطولة عادل إمام وآثار الحكيم أنتج سنة 1979. قام بإخراجه محمد عبد العزيز وتشارك في كتابته مدحت السباعي وبهجت قمر وألف موسيقاه جمال سلامة وتصوير كمال كريم.

ملخص الفيلم

«عادل» مندوب في إحدى شركات التأمين يعيش مع طفلته «نهى» التي تركتها زوجته وحيدة بعد وفاتها، يسكن أمامه جيران جدد، «صفاء» المدرسة ووالدتها، يقدم لهما كل الدعم، «عادل» يصاب في أحد الأيام بصداع، يذهب إلى الطبيب ويتقدم إلى «صفاء» كى يخطبها وتوافق الأم، يعرف «عادل» أنه مصاب بورم في المخ. كما يعلم بأن الثرى «أحمد هلال» لقى مصرعه، حيث قتلته زوجته «شريفة» من أجل سحب بوليصة التأمين على الحياة لصالح زوجتهها، يذهب إلى الزوجة «شريفة»، يفاتحها في أقوال زوجها له قبل موته ثم يوضح لها أنه على ميعاد مع الموت، وأنه يريد أن يؤمن لابنته مبلغًا من المال بعد وفاته وهو مستعد للاعتراف مقابل أن تعوض ابنته، يدلى باعترافاته أمام النيابة ويصدر الحكم باعدامه، إلا أن طبيب عادل يتدخل في الأمر ويطالب التأجيل لحين إجراء عملية جراحية لعادل، بعد نجاح العملية، يتذكر الاتفاق، يهرب من المستشفى ويحاول إثبات براءته، مدركًا أن شريفة لابد وأن تعترف، إلا أنها ترفض، يهددها بالقتل، تنهار وتعترف للبوليس بمقتل «أحمد هلال» ليعود «عادل» إلى خطيبته صفاء وإبنته «نهى».

الممثلون
 عادل إمام بدور عادل غريب
 آثار الحكيم بدور صفاء
 أحمد راتب بدور عصمت
 صلاح نظمي بدور أحمد
 عمر الحريري بدور ضابط الشرطة
 إيمان بدور شريفة
 كريم عبد العزيز بدور طفل

مراجع

وصلات خارجية

أفلام آثار الحكيم
أفلام أحمد راتب
أفلام عن ضباط شرطة
أفلام عادل إمام
أفلام كريم عبد العزيز
أفلام مصرية إنتاج 1979
أفلام أحمد ماهر
أفلام عمر الحريري

قاتل ما قتلش حد (فيلم)


Købmanden i Venedig (engelsk originaltitel The Merchant of Venice, også oversat til Købmanden fra Venedig) er et skuespil af William Shakespeare fra 1596/1597. Det foregår i Venedig og er mest kendt for portrættet af jøden Shylock.

Der er delte meninger om, hvorvidt skuespillet er en komedie eller et drama. Formmæssigt er det en komedie og minder om  (1598–1599)  og  (1599–1600). Scenen, hvor Portia klæder sig ud som en ung mand, er komisk. Det er tragedie, når Shylock må give afkald på sin datter, bliver tvangskristnet og må ophøre med sin udlånsvirksomhed.

Filmatiseringer
Skuespillet er filmatiseret flere gange, herunder i 1916 med den britiske stumfilm Købmanden i Venedig og i 2014 under samme titel med Al Pacino i rollen som Shylock.

Skuespil af William Shakespeare

Købmanden i Venedig


Arrow Creek () is a tributary of the Missouri River in Montana in the United States. Approximately 45 miles (73 km) long, it rises in the Lewis and Clark National Forest near Highwood Baldy in the Highwood Mountains in southern Chouteau County. It flows south then east, then northeast and joins the Missouri in the White Cliffs Area on the border between Chouteau and Fergus counties.

See also

List of rivers of Montana
Montana Stream Access Law

References

Rivers of Montana
Tributaries of the Missouri River
Rivers of Fergus County, Montana
Rivers of Chouteau County, Montana
Rivers of Judith Basin County, Montana

Arrow Creek (Fergus County, Montana)


90 هـ هي سنة في التقويم الهجري امتدت مقابلةً في التقويم الميلادي بين سنتي 708 و709.

مواليد
 خازم بن خزيمة التميمي أمير وقائد كبير في الدولة العباسية.
 حفص بن سليمان الكوفي
 الوليد بن يزيد
 خالد بن برمك

وفيات
 الأشهب بن رميلة التميمي شاعر وفارس مخضرم.
 الأخطل
 الجحاف بن حكيم
 الدامغة
 الراعي النميري
 حفص بن عاصم
 صفية بنت شيبة
 مالك بن أسماء
 مسكين الدارمي
 خالد بن يزيد بن معاوية
 الهرماس بن زياد

انظر أيضًا
 أحداث ومواليد ووفيات وقعت في الفترة الأولى من سنة 90 هـ
 أحداث ومواليد ووفيات وقعت في الفترة الثانية من سنة 90 هـ

مراجع

تقويم هجري

90 هـ


Hugo Kremer Ritter von Auenrode (* 7. Februar 1833 in Wien; † 5. April 1888 ebenda) war ein österreichischer Rechtswissenschaftler.

Leben
Hugo Kremer Ritter von Auenrode wurde als Sohn eines Hofrates in Wien geboren. Nach Absolvierung des Schottengymnasiums studierte er Jura in Wien, Göttingen sowie Berlin. In seine Geburtsstadt zurückgekehrt, wurde er dort 1855 zum Dr. jur. promoviert. Anschließend bereitete er sich auf die akademische Laufbahn vor, habilitierte sich an der Königlich Ungarischen Universität Pest (Ungarn) und wurde dort Privatdozent. Nach der Magyarisierung dieser Hochschule ging Kremer Ritter von Auenrode nach Wien zurück.

Im Deutschen Krieg war er offizieller Berichterstatter bei der österreichischen Nordarmee.

1868 wurde er zum außerordentlichen Professor für Deutsches Recht an der Universität Wien ernannt; 1874 erfolgte seine Versetzung an die Universität Prag unter gleichzeitiger Ernennung zum ordentlichen Professor für Deutsches Recht und Staatsrecht. Obwohl der Schwerpunkt seiner Lehrveranstaltungen auf dem Gebiet des Privatrechts lag, galten seine Forschungen überwiegend staatsrechtlichen Fragen. Im Wintersemester 1876/77 (nochmals 1886/87) war er Dekan der Juristischen Fakultät. Für das Wintersemester 1880/81 wurde er zum Rektor der Universität gewählt.
Als Inhaber dieses Amtes gehörte er auch dem Böhmischen Landtag an. Seine Bestrebungen, die Universität Prag im damals bestehenden Rechtszustand zu erhalten, waren nicht von Erfolg gekrönt, denn schon ein Jahr nach seinem Rektorat entschied die Regierung in Wien 1882, die alte, ehrwürdige Universität Prag in eine Deutsche Karl-Ferdinands-Universität und in eine Böhmische Karl-Ferdinands-Universität zu teilen. Er bemühte sich um den Ausbau der Hochschule und um die Stärkung ihres deutschen Charakters. Außerdem übernahm er in Prag mehrere Ehrenämter, die darauf ausgerichtet waren, das Deutschtum in der Stadt zu erhalten.
1857 ernannte die Burschenschaft Hannovera Göttingen Hugo Kremer Ritter von Auenrode zum Ehrenmitglied.

Ein Bild von Hugo Kremer Ritter von Auenrode befindet sich in der Porträtsammlung der Österreichischen Nationalbibliothek.

Veröffentlichungen
 Die Schleswig-Holsteinische Frage. Historisch-staatsrechtlich erläutert. Verlag der Wallishausser'schen Buchhandlung, Wien 1864 bei Googlebooks (Nachdruck: Olms, Hildesheim 1976)
 Actenstücke zur Geschichte des Verhältnisses zwischen Staat und Kirche im 19. Jahrhundert, mit Anmerkungen. 4 Teile in zwei Bänden, Verlag von Duncker & Humblot, Leipzig 1873–1880 (Nachdruck: Olms, Hildesheim 1976)
 als Herausgeber (mit Ph. Hirsch) seit Bd. 22/23, 1872/73: Das Staatsarchiv. Sammlung der officiellen Aktenstücke zur Politik der Gegenwart

Literatur

 Helge Dvorak: Biographisches Lexikon der Deutschen Burschenschaft. Band I: Politiker. Teilband 3: I–L. Winter, Heidelberg 1999, ISBN 3-8253-0865-0, S. 173.

Einzelnachweise

Rechtswissenschaftler (19. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Wien)
Hochschullehrer (Karls-Universität)
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Person (Cisleithanien)
Person (Kaisertum Österreich)
Geboren 1833
Gestorben 1888
Mann

Hugo Kremer von Auenrode


The Whirlwind Girl () é uma série de televisão chinesa de 2015 baseada no romance de mesmo nome escrito por Ming Xiaoxi. Foi ao ar na Hunan TV de 7 de julho a 26 de agosto de 2015.

Sinopse
A história conta a jornada de Qi Baicao (Hu Bingqing) que tem um carinho por Yuanwudao (um esporte de artes marciais) desde pequena. Depois que seus pais morreram em um acidente de incêndio, Bai Cao é adotada e criada por Qu Xiangnan, o ex-campeão mundial de Yuanwudao, cujas habilidades e reputação foram difamadas por seus rivais. Honesta, justa e determinada a ter sucesso, Bai Cao gradualmente se transforma de uma "erva daninha" em uma atleta profissional de Yuanwudao, lutando para chegar ao topo e reivindicando a inocência de seu professor. Ao longo do caminho, ela encontra amigos como seu estoico e altruísta sênior Ruo Bai (Yang Yang), o médico caloroso e atencioso, mas misteriosamente isolado Yu Chuyuan (Bai Jingting), e o paquerador e brincalhão Fang Tinghao (Chen Xiang). Com uma agenda oculta, bem como rivais como Fang Tingyi (Zhao Yuannuan).

Elenco

Principal
Hu Bingqing como Qi Baicao — Uma garota honesta, humilde e trabalhadora que ama Yuanwudao desde jovem. Seus pais morreram em um acidente de incêndio e ela foi acolhida por seu professor que ela sempre apoia e acredita. Embora ela não tenha nenhum treinamento formal ou experiência, ela inicialmente começa a competir em competições para SongBai como faixa branca e continua trabalhando seu caminho para o topo com determinação, tornando-se uma jogadora excepcional e destacada na comunidade feminina de Yuanwudao, ganhando o título de "The Whirlwind Girl".
Yang Yang como Ruo Bai — Ele é o sênior de BaiCao em Song Bai com quem ela treina. Com a ajuda dele, BaiCao chega ao topo. Ele é mostrado para ser estoico e frio com um coração bondoso escondido. Ele percebe o enorme potencial do BaiCao. Ele se apaixona profundamente por BaiCao desde o início e está disposto a fazer qualquer coisa para ajudá-la a realizar seus sonhos, mas ele guarda seus sentimentos para si mesmo. Baicao inicialmente o vê como seu amigo e mentor e é completamente alheio aos seus sentimentos por ela. Mas, no final, ela percebe mais tarde que ele é quem é importante em seu coração.
Chen Xiang como Fang Tinghao — Um campeão internacional de Yuanwudao e o atual jogador número um, que inicialmente se mostra arrogante e paquerador, mas tem um coração gentil. Ele desenvolve um interesse em BaiCao após conhecê-la pela primeira vez e admira suas habilidades em Yuanwudao. Ele logo se apaixona profundamente por ela e fica com ciúmes sempre que a vê com outra pessoa. No entanto, Baicao só o vê como um amigo importante e o respeita como um veterano.
Zhao Yuannuan como Fang Tingyi — Ela é irmã de Tinghao. Uma garota vaidosa e arrogante, ela é uma campeã de Yuanwudao e é considerada a "Deusa da Lua", uma superestrela do mundo Yuanwudao devido a seus talentos e bela aparência. Ela gosta de Chuyuan e tem ciúmes de seu amor por Baicao. No entanto, ela mais tarde percebe seus erros e incentiva Baicao a não desistir e continuar lutando por SongBai. Fang Tingyi e Qi Baicao são como dois lados da mesma moeda. Ambos são humilhados um pelo outro. Quando Baicao perdeu para Tingyi, ela percebe que sua força sozinha não iria ajudá-la e que não há atalho para o trabalho duro, não importa quanto tempo leve, então ela é humilhada por Tingyi. Tingyi também se sente humilhada por Baicao quando percebe que sua arrogância não vai levá-la a lugar nenhum e que não deveria. Não importa se Baicao atinge seu nível porque ela não pratica Yuanwudao apenas para continuar derrotando Baicao, mas prática porque ama o esporte. Ela também é a única pessoa além de En-Xiu que não foi derrotada por Baicao.
Bai Jingting como Yu Chuyuan — Um ex-campeão no mundo de Yuanwudao que era o número um. Ele deixou Yuanwudao há 4 anos e agora é um jovem médico. Ele é uma pessoa humilde e calma e também se apaixona por BaiCao. Baicao gosta um pouco dele inicialmente, mas depois percebe que ela só o vê como seu irmão mais velho e amigo íntimo. A razão pela qual ele deixou o esporte é revelada mais tarde.
Ji Chang-wook como Chang An (2.ª Temporada) — O mestre de treinamento original do Yun Feng Hall. Uma pessoa de coração frio inicialmente, ele era o mestre Yuanwudao mais jovem e o jogador excepcional mais jovem. Ele foi traído por seu amigo próximo em Yun Feng e expulso devido a uma lesão na perna devido à qual ele não pode mais competir em partidas. Ele então se torna o treinador de Song Bai e treina BaiCao ele poder usá-la para seu plano de vingança devido a suas habilidades habilidosas, mas acaba se apaixonando por ela.

Apoio

Centro Song Bai Yuanwudao
Leo Wu como Hu Yifeng
Companheiro de dormitório de Ruo Bai. Ele parece ser preguiçoso, mas é muito talentoso. Ele muitas vezes briga com Xiaoying, e depois se apaixona por ela. Ele é um bom amigo de Baicao.
Tan Songyun como Fan Xiaoying
O melhor amigo de Baicao; que sempre apoia o Baicao em momentos de necessidade. Ela é uma garota alegre e brincalhona. Ela gosta de Ruo Bai inicialmente, mas depois se apaixona por Yifeng, com quem costuma brigar.
Li Ze como Wu Xiuda: Ele inicialmente não gostava de Baicao, mas logo vem apoiá-la e se torna um de seus amigos íntimos. É sugerido que ele desenvolveu uma queda por Baicao.
Yu Haoyang como Wu Xiuqin: Ela também não gostou de Baicao no início. Baicao tinha habilidades fortes, por isso ela estava preocupada de que Baicao pudesse tomar seu lugar, mas quando Baicao a aplaude e a apoia durante uma partida, ela passa a gostar de Baicao e a apoia.
Qie Lutong como Song Pingping: Ela estava cética sobre Baicao vir para SongBai inicialmente, mas logo se torna sua amiga íntima.
Li Ji como Yin Yin: Ela também estava cética sobre Baicao vir para SongBai inicialmente, mas logo se torna sua amiga íntima.
Gao Guangze como Yang Rui: Ele também não gostou da ideia de Baicao estar no SongBai, mas depois ele se torna seu amigo íntimo.
Li Qiang como Mestre Yu: Mestre do Centro Song Bai Yuanwudao e pai adotivo de Chuyuan. Ele é uma pessoa de bom coração e aceita Baicao como aluno de SongBai a pedido de seu mestre.

Centro Quan Sheng Yuanwudao
Vincent Chiao como Qu Xiangnan
O ex-campeão mundial de Yuanwudao; Mestre de Baicao e pai de Guangya. Ele começou a cuidar de Baicao durante sua infância depois que seus pais morreram em um acidente de incêndio. Devido a um incidente em que ele foi acusado de usar drogas, ele foi banido da indústria Yuanwudao. Ninguém acredita em sua inocência, exceto Baicao, que o vê como seu pai e está disposto a tudo para defender sua honra.
Yu Tinger como Qu Guangya
A filha de Qu Xiangnan. Ela parece ser fria, mas, na verdade, é muito gentil. Ela é amiga de infância de Baicao e cuida dela profundamente.
Feng Peng como Zheng Yuanhai
Atual Mestre do Centro Quan Sheng Yuanwudao.
Este drama é altamente recomendado.

Centro Xian Wu Yuanwudao
Yang Tailang como Shen Bo: Ele é amigo íntimo de Ting Hao e geralmente serve como informativo durante as competições de Baicao. Ele também costuma conversar com Ting Hao sobre o amor de Ting Hao por Baicao e o apoia.
Wang Deshun como Mestre Wan
Mestre do Xian Wu Taekwondo Center e avô materno dos irmãos Fang.
Shi Xiaoqun como Shen Ning
Um talentoso treinador de Yuanwudao, que é o modelo de muitas alunas. Ela também é tia de Guangya. Ela acredita que Qu Xiangnan (o marido de sua falecida irmã) tomou estimulantes para trair e, como resultado, sua irmã morreu do choque. Como resultado, ela não gosta de Baicao inicialmente porque Baicao considera Qu Xiangnan como seu mestre. No entanto, ela se surpreende com as habilidades de Baicao e passa a apreciá-la.

Centro Chang Hai Yuanwudao
Jiang Yiyi como Kim Min-joo
Um estudante Yuanwudao da Coreia do Sul, que é franco e adorável. Devido à rivalidade de seu pai com Qu Xiangnan, ela guarda rancor contra os alunos de An Yang. Ela inicialmente não gosta de Baicao, mas eventualmente passa a admirar suas habilidades e sua personalidade.
Zhang Xueying como Li En-xiu
A meia-irmã de Chuyuan. Uma garota de bom coração e inocente que gosta de Tinghao. Ela também é uma excelente atleta de Yuanwudao, a atual melhor jogadora da comunidade feminina de Yuanwudao, conhecida como "Donzela Mestre" e é o modelo de Baicao. Ela gosta de Baicao no momento em que se encontram e comenta suas habilidades notáveis. Ela também é a única pessoa além de Fang Tingyi que não foi derrotada por Baicao e é a única que derrotou Fang Tingyi.
Sun Lishi como Kim Yishan
O pai de Min-joo e oponente de Qu Xiangnan. É sugerido que ele pode ter usado um método dissimulado para derrotar Qu Xiangnan na época para se tornar campeão mundial de Yuanwudao.
Jang Tae Hoon como Min Shenghao
Discípulo amado de Yishan. Um cara determinado e correto, que se tornou o vice-campeão do Yuanwudao Youth Champion depois de Tinghao. Ele é próximo de Min-joo e admira En-xiu.
Li Jiacheng como Min Zai.

Outros
Huang Xiaolin como Mei Ling: Uma forte competidora que Baicao derrota em sua primeira partida do Instituto. Ela ficou com raiva por ser derrotada por Baicao, que era apenas faixa branca, mas se torna sua amiga depois que Baicao a respeita gentilmente.
Ma Chengcheng como Lin Feng: A segunda mais forte concorrente feminina de Yuanwudao na China depois de Tingyi. Ela foi derrotada pelo Baicao nas quartas de final das partidas do Instituto. Ela faz amizade com Baicao após sua derrota e a apoia mais tarde também.
Yang Xiaodan como a mãe de Xiao Ying: Uma mulher de bom coração, que trata Baicao como sua própria filha.
Fu Jia como o pai de Xiao Ying
Ma Ruojing como Pu Dongyuan: A pessoa por trás do incidente de drogas em relação a Qu Xiangnan.
Li Haohan como Li Yunyue: O Pai de En-xiu, Yin-xiu e Chuyuan.
Yi Ji como Shen Yuan: Esposa de Qu Xiangnan e irmã de Shen Ning. Ela amava Baicao como sua própria filha e costumava cuidar dela em sua infância. Ela morreu no parto, logo depois que seu marido foi acusado de usar drogas.
Xu Huiwen como a mãe de Ruo Bai

Produção
Na 1.ª temporada, Xu Jiao foi originalmente escolhido para interpretar Qi Baicao, mas desistiu devido a problemas físicos e de fala. O papel acabou indo para Hu Bingqing. Esta série também marca a segunda colaboração entre Leo Wu e Jiang Yiyi. As filmagens começaram em abril de 2015 em Changsha e terminaram em julho de 2015.

Trilha sonora

Recepção
O drama é um sucesso comercial. Ele manteve o primeiro lugar em seu horário durante a transmissão, com uma audiência média de 1,68% (CSM50) e 2,43% (Nationwide), tornando-se um dos dramas chineses mais bem cotados para o ano de 2015. Ele também tem 2 bilhões de visualizações no Manga TV.

Classificações

 As classificações mais altas estão marcadas em vermelho, as classificações mais baixas estão marcadas em azul

Prêmios
28º Golden Eagle Awards - Melhor Série de Televisão
22º Huading Awards - Melhor Iniciante (Tan Songyun)

Transmissão internacional
1ª Temporada

 2ª Temporada

Sequência
A segunda temporada do drama, The Whirlwind Girl 2, estrelou o ator coreano Ji Chang-wook e An Yuexi.

Séries de televisão da China
!Artigos com texto em chinês

The Whirlwind Girl


Olaylar
 Bizans İmparatorluğu, Ostrogot Krallığı'nı Mons Lactarius Savaşı ile fethetti.
 5 Mayıs'da başlayıp 2 Haziran'da sonlanan İkinci Konstantinopolis Konsili toplandı.
 Telephis-Ollaria Muharebesi gerçekleşti.

Doğumlar
 Chen Shubao

Ölümler
 Bumin Kağan, Türk adıyla kurulmuş ilk devlet olan ilk Göktürk Kağanlığı'nın kurucusu (d. 490)
 Gelimer, Vandallar ve Alanların kralı (d. 480)
 İssik Kağan, Göktürk kağanı, Bumin Kağan'ın oğlu
 Xiao Ji

553


ෆ්‍රැන්ක්ලින් පියර්ස් (නොවැම්බර් 23, 1804 – ඔක්තොම්බර් 8, 1869) යනු එක්සත් ජනපදයෙහි 14වන ජනාධිපතිවරයා (1853–1857) වූ අතර,  අහෝසිතාවාද ව්‍යාපාරය යනු දේශයෙහි සමගියට මූලික තර්ජනයක් යැයි සැලකූ උතුරු ප්‍රදේශ වැසි ඩිමොක්‍රටික් පාක්ෂිකයෙකි.

ෆ්‍රැන්ක්ලින් පියර්ස්


Juan José Olaizola Elordi (San Sebastián, 1965), más conocido como Juanjo Olaizola, es un investigador e historiador español, en particular de los ferrocarriles de vía estrecha y tranvías. Fue el impulsor y primer director del Museo Vasco del Ferrocarril. Doctor en Historia Contemporánea por la UNED y licenciado en Geografía e Historia, es un especialista relevante en historia del ferrocarril con numerosas publicaciones sobre los ferrocarriles españoles.

Biografía
Juanjo Olaizola nació el 3 de diciembre de 1965 en San Sebastián, provincia de Guipúzcoa. Se licenció en Geografía e Historia.

Labor profesional en torno al Museo Vasco del Ferrocarril
En el año 1989 el Gobierno Vasco, desde el Departamento de Transportes y Obras Públicas, le contrató con el encargo de realizar el inventario del Patrimonio Ferroviario de Euskadi. Poco antes, el 2 de febrero de 1988, se había cerrado el Ferrocarril del Urola y Juanjo Olaizola impulsó el proyecto de la creación, en los talleres que este ferrocarril tenía en la localidad guipuzcoana de Azpeitia, del Museo Vasco del Ferrocarril. El museo se creó en 1992 y se abrió al público en 1994. Las instalaciones del ferrocarril del Urola no habían sufrido grandes transformaciones desde su inauguración a principios del siglo XX y fueron pocos los trabajos que hubo que realizar para su conversión en museo. Ese mismo año el museo fue transferido a EuskoTren. Olaizola se mantuvo al frente al museo desde su creación hasta diciembre de 2010, en que fue destituido.

El 31 de diciembre de 2010 se anunció la destitución de Olaizola de la dirección del museo, lo cual generó una polémica al considerar que era una decisión política en que se enfrentaba el PNV con el Gobierno vasco presidido por Patxi López del PSE-EE. Algunos sectores relacionados con el ferrocarril consideraban que la gestión de Olaizola era buena y que su sustituta no reunía las características necesarias para el puesto. Las protestas, que llegaron incluso de organismos estatales e internacionales como la Federación Española de Amigos del Ferrocarril (bajo la dirección de Carlos Abellán, quien posteriormente sería director del Museo del Ferrocarril de Madrid de la Fundación de los Ferrocarriles Españoles) y la Federación Europea de Museos y Ferrocarriles Turísticos, forzaron al Patronato de la Fundación del Museo Vasco del Ferrocarril a mantener provisionalmente a Olaizola en enero de 2011, hasta que tras un proceso de selección en septiembre de ese año se le destituye definitivamente.

A finales de 2011 la dirección de Eusko Tren abre dos expedientes disciplinarios a Olaizoa responsabilizándole por las afirmaciones realizadas en sendos escritos enviados a la Asociación de Amigos del Ferrocarril en los que hacía referencia a unas declaraciones realizadas a un medio de comunicación, en los que, a juicio de la dirección de Eusko Tren, Olaizola execedía los límites de la libertad de expresión y causaba grave daño a las «personas aludidas» y a la imagen de la empresa. Esas declaraciones hacían referencia, según Olaizola, a la situación de acoso que vivía. Resultado de ello fue su despido de Eusko Tren el 7 de diciembre de 2011. Dicho despido fue declarado nulo por Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián en sentencia del 16 de abril de 2012.  En septiembre de 2013, Olaizola volvió a ocupar la dirección del Museo.

Su obra
Como producto de sus trabajos de investigación histórica, Juanjo Olaizola ha publicado numerosos libros tanto de forma individual como colectiva. Participa activamente con revistas especializadas como Carril, Asvafer, Vía Libre o la Revista de Historia Ferroviaria, donde ha publicado más de 70 artículos, y desde 2004 es miembro del consejo de redacción de la Revista de Historia Ferroviaria. También colabora en congresos, seminarios y exposiciones. Desde el año 2012 mantiene un blog  de divulgación ferroviaria titulado "Historias del Tren".

De modo individual ha publicado los siguiente títulos:

 Eusko trenbideak = Ferrocarriles Vascos: Historia eta teknika = Historia y técnica - Carles Salmerón i Bosch, Juan José Olaizola Elordi - Barcelona: Terminus, D.L. 1990. ISBN 84-404-8322-8
 Patrimonio ferroviario de Euskadi: = Euskadiko burnibide-ondarea - Juan José Olaizola Elordi - Vitoria: Servicio Central de Publicaciones del Gobierno Vasco, imp. 1990. ISBN 84-7542-828-2
 Primer centenario del ferrocarril de Las Arenas a Plencia - Juan José Olaizola Elordi - Eusko Trenbideak 1993.
 Primer centenario del ferrocarril de Bilbao a Lezama - Juan José Olaizola Elordi - Eusko Trenbideak 1994.
 Primer centenario del ferrocarril de Zarautz a San Sebastián - Juan José Olaizola Elordi - Euskotrenbideak 1995.
 Gipuzkoako Trenak - Juan José Olaizola Elordi - Diputación Foral de Guipúzcoa 1995.
 El "trenet" de Valencia - Rafael Alcaide González, Llucià Vañó Giner, Juan José Olaizola Elordi - Barcelona: Prieto, 1998. ISBN 84-921005-8-3
 El Ferrocarril de Durango a Minas de Arrázola y Elorrio - Juan José Olaizola Elordi - Museo de Durango 2000.
 El tranvía eléctrico de Bilbao a Durango y Arratia: = Bilbotik Durango eta Arratiarako tranbia elektrikoa - Juan José Olaizola Elordi - Bilbao: Eusko Trenbideak = Ferrocarriles Vascos, 2001. ISBN 84-607-1990-1
 Material motor del ferrocarril de Bilbao a San Sebastián - Juan José Olaizola Elordi - EuskoTren 2001.
 Larreinetako funikularraren 75. urteurrena: = 75 aniversario del funicular de La Reineta: 1926-2001 - Juan José Olaizola Elordi - Bilbo: Eusko Trenbideak = Ferrocarriles Vascos, 2001. ISBN 84-920629-4-0
 Vasco navarro trena: = El ferrocarril vasco navarro - Juan José Olaizola Elordi - Bilbo: EuskoTren, 2002. ISBN 84-920629-6-7
 Bilboko tranbiak: = Los tranvías de Bilbao - Juan José Olaizola Elordi - Bilbo: EuskoTren, 2002. ISBN 84-920629-8-3
 Urolako trena, 1926-1986: Urolako trenaren langile guztei - Juan José Olaizola Elordi, Ignacio María Arteche Elejalde, María Lourdes Odriozola Oyarbide - Azpeitia: Azpeitiko Udala, 2002. ISBN 84-932481-5-0
 El ferrocarril del Urola, 1926-1986 - Ignacio María Arteche Elejalde, Juan José Olaizola Elordi, María Lourdes Odriozola Oyarbide - Azpeitia (Guipúzcoa): Ayuntamiento de Azpeitia, 2002. ISBN 84-932481-4-2
 1982-2002 EuskoTren, 20 años de progreso - Juan José Olaizola Elordi - EuskoTren 2003.
 El Ferrocarril de San Sebastián a Hernani, Centenario de la tracción eléctrica en los ferrocarriles de Euskadi - Juan José Olaizola Elordi - EuskoTren 2003.
 El tranvía de Arratia - Juan José Olaizola Elordi - BBK 2004.
 Zornotza eta Bermeo arteko trena: = El ferrocarril de Amorebieta a Bermeo - Juan José Olaizola Elordi - Vizcaya: EuskoTren, 2005. ISBN 84-920629-7-5
 El ferrocarril de Bilbao a San Sebastián, 125 años de ferrocarril en Durango - Juan José Olaizola Elordi - EuskoTren 2007.
 25 Años de EuskoTren - Juan José Olaizola Elordi - EuskoTren 2007.
 120 Años de ferrocarril metropolitano en Bilbao - Juan José Olaizola Elordi - Metro Bilbao 2007.
 Historia gráfica del ferrocarril en España (Vol. II) - Juan José Olaizola Elordi - Maquetrén 2009.
 Historia gráfica del ferrocarril en España (Vol. III) - Juan José Olaizola Elordi - Maquetrén 2009.
 Tranbia Konpainia. 125 urte Donostiaren zerbitzura - La Compañía del Tranvía. 125 años al servicio de San Sebastián - Juan José Olaizola Elordi - Revistas Profesionales, S.L. 2011.
 El Topo (1912-2012) - Primer centenario de un pequeño ferrocarril internacional - Juan José Olaizola Elordi - Proyectos Editoriales, S.L. 2012.

En colaboración con otros investigadores tiene editados los siguientes títulos:

 1990: EuskoTrenbideak/Ferrocarriles Vascos, Historia eta Teknika. Editorial Términus.
 1990: Histoire du rail TransPyrénéen. La Régordane (Francia).
 1991: Seminario de arquitectura en el transporte. Departamento de Transportes y Obras Públicas del Gobierno Vasco/Fundación de los ferrocarriles Españoles. (Coordinación de la obra).
 1998: El «Trenet» de Valencia, tranvías y trolebuses. Monografías Ferroviarias.
 2000: Estudis economics de Mallorca, Las locomotoras de vapor de la casa Nasmyth & Wilson. Universitat de Mallorca
 2002: El Ferrocarril del Urola. Ayuntamiento de Azpeitia.
 2003: Memoria gráfica de una siderurgia, II, Ayuntamiento de Baracaldo.
 2005: El ferrocarril del Bidasoa. Editorial Trea.
 2006: Historia de los Ferrocarriles de Vía Estrecha en España. Fundación de los Ferrocarriles Españoles.
 2007: Los trabajos forzados en la dictadura franquista. Instituto Gerónimo de Uztariz
 2011: Organizaciones obreras y represión en el ferrocarril: Una perspectiva internacional. Fundación de los Ferrocarriles Españoles.
 2011: 100 Elementos del Patrimonio Industrial en España. The International Comitee for the Conservation of the Industrial Heritage.

Referencias

Enlaces externos
 Artículo en Ferropedia
 Ficha bibliográfica en Dialnet

Ferrocarril en el País Vasco
Historiadores de España del siglo XX
Historiadores de España del siglo XXI
Historiadores del País Vasco
Nacidos en San Sebastián

Juanjo Olaizola


Pensionistidræt er en dansk dokumentarfilm.

Eksterne henvisninger

Film om alderdom
Dokumentarfilm fra Danmark

Pensionistidræt


{
 "type": "FeatureCollection",
 "features": [
  {
   "type": "Feature",
   "properties": {},
   "geometry": {
    "type": "Point",
    "coordinates": [
     16.441533565521244,
     43.172047765944015
    ]
   }
  }
 ]
}
Hvarski Arsenal povijesna je građevina u gradu Hvaru u Hrvatskoj. Sagrađena je početkom 14. stoljeća kao brodogradilište za održavanje galije komune. Kroz povijest se mijenjao i dobio dodatne funkcije. Najistaknutije je povijesno kazalište (Hvarsko Kazalište), sagrađeno 1612. godine kao istočni dio prvog kata, iznad prostora galije. Danas je to višenamjenski objekt, s kazalištem kao glavnom funkcijom.

Općenito
Predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Jednokatna je građevina pravokutnog tlocrta, pokrivena dvovodnim krovom. Sagrađena u drugoj polovini 16. stoljeća u dnu luke, na mjestu ranijeg arsenala koji se spominje od kraja 13. stoljeća. Početkom 17. stoljeća uređeno je kazalište na katu, a u 18. stoljeću dograđen je fontik na sjevernom dijelu prizemlja. Tijekom 19. stoljeća izvedene su značajne preinake glavnog, zapadnog pročelja i terase nad Fontikom. Arsenal je jedna od najvećih predindustrijskih zgrada nekadašnje mletačke Dalmacije.

Zaštita
Pod oznakom Z-6398 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Prva faza izgradnje (1292/1317 - 1331)
Hvarski arsenal razvijao se i mijenjao u skladu s povijesnim, društvenim i tehnološkim promjenama svog dana. Izgrađen je početkom 14. stoljeća. Odluka o gradnji je donesena 1292 godine. Iz povijesnih izvora je vidljivo da gradnja nije započeta 1317, a u komunalnom statutu iz 1331 je vidljivo da je objekt gotov i u funkciji. Mjesto gradnje je odabrano s obzirom na opasnosti od vremenskih prilika i otvorenog mora na hvarsku luku i kako bi se omogućila integracija zgrade u zaštitu budućih gradskih zidina. Kasnije izgrađene gradske zidine nisu uključivale Arsenal i više drugih važnih građevina.

Postojeći zidovi prizemlja na području 2. – 8. traveja izgrađeni su u prvoj fazi gradnje, početkom 14. stoljeća. Temelji ovih zidova polagali su se izravno na antičke povijesne slojeve. Vidljivo je da su antičke građevine srušene kao bi se omogućila gradnja navoza pod kutom od 3° prema moru. Navoz je bio pokriven sa slojem gline i korišten je kao radna površina za rad na održavanju drvene galije.

Arsenal iz 14. stoljeća je bio jednostavna zgrada, zaštićena od vremenskih prilika s dva zida i krovom. Bio je to preduvjet da se općina ispunila svoju obvezu prema Republici Veneciji: održavati, opremiti i financirati općinsku galiju te osposobljavati i plaćati lokalnu posadu. Veličina i oblik građevine bili su u skladu s veličinom galije iz 14. stoljeća.Oblikovanje prvog arsenala, prema sačuvanim dijelovima i praksi kod sličnih građevina, bilo je jednostavno, industrijsko i bez ornamenata.

Hvarska općina je morala ispuniti niz uvjeta kako bi došla pod zaštitu Republike Venecije. Kako bi se zahtjev održavanja općinske galije ispunio, bilo je neophodno sagraditi arsenal. Angažirani su lokalni graditelji. Općina je sama organizirala i financirala gradnju. U 14. stoljeću arsenal je dug 40 metara (današnji 2. – 8. travej), što odgovara dužini galije tog vremena. Bočni zidovi bili su oko metar viši od današnje razine prvog kata.

Druga faza izgradnje (1528. – 1559.)
Arsenal je bio u funkciji unatoč čestim promjenama vlasti na otoku od 14. – 16. stoljeća (Venecija je izgubila kontrolu nad otokom Hvarom u razdoblju 1358. – 1420.). početkom 16. stoljeća društvene i političke okolnosti se mijenjaju i zgrada se proširuje i nadograđuje

Proširenje je provedeno u razdoblju 1528 - 1559.

U ovoj drugoj fazi izgradnje arsenal je produžen današnjim prvim travejem i izgrađen do današnje visine. U prvom je traveju izvedena unutarnja terasa koja je osigurala prostor za suho skladište materijala potrebnih za održavanje broda i hrane i opreme za posadu i galije koje su posjećivale grad Hvar.  Zgrada je zatvorena novoizgrađenim zapadnim i istočnim pročeljem.

Treća faza izgradnje (1575. – 1612.)
Arsenal je zapaljen u osmanskom napadu na grad 1571. godine. Eksplozija baruta 1. listopada 1579. u tvrđavi nad Hvarom dodatno je oštetila zgradu. Samo par godina nakon dovršetka druge faze izgradnje bila je potrebna treća kako bi se građevina vratila u funkciju. S obzirom na veliki zahvat radova i novo proširenje vidljivo je da je arsenal u Hvaru postao važniji kao opskrbni centar mornarice i trgovačke flote u odnosu na dosadašnju primarnu funkciju – održavanje komunalne galije.

Arsenal je povišen, te je izgrađen prvi kat cijelom dužinom zgrade. Kako je nova etaža dodana u postojeći volumen, u prizemlju je izvedeno sedam polukružnih nosača koji ga podupiru. Kat je podijeljen je na dva dijela, istočni s kazalištem i zapadni koji je služio kao skladište.

Kameni zidovi arsenala su jako oštećeni u požaru. Većina lica zidova su prezidani i sanirani: Na vanjskoj strani su obnovljene dvije najvidljivije fasade, zapadna i sjeverna. U unutrašnjosti su sanirani temelji u prizemlju (lice je obnovljeno novim kamenjem, ali vidljivi su i stari, ponovno ugrađeni komadi oštećeni u požaru). Unutar prvog kata popravljeni su svi zidovi mješavinom novog i starog, vatrom oštećenog kamenja.

Općina je kupila dotada privatna skladišta na sjevernoj fasadi i pretvorila ih u komunalno skladište - Fontik.

Treću fazu izgradnje karakterizira veća pažnja prema oblikovanju, simetriji i ornamentima. Zgrada se nalazi u centru, na glavnom trgu. Popravak sjevernog i zapadnog pročelja bio je prilika da se stvori novo lice grada. Značajna razlika u odnosu na prethodnu, utilitarnu gradnju i oblikovanje (vidljivo danas na južnoj i istočnoj fasadi). Novo oblikovana sjeverna i zapadna fasada su precizno izgrađene upotrebnom bolje oblikovanog kamena. Bogato su ornamentirane, te izvedene kao cjelina u proporciji i simetriji s obzirom na glavne elemente: Na zapadnoj fasadi portal arsenala, a na sjevernoj ulaz u kazalište.

Povijesno kazalište, danas najeksponiraniji dio arsenala izgrađeno je u trećoj fazi na istočnoj strani prvog kata. Na ulazu u kazalište izvedena je terasa, Belvedere, kao monumentalni pristup kazalištu i mjesto okupljanja. Ovu gradnju omogućilo je formiranje komunalnog lagera, Fontika, čiji je belvedere krov. Pristup je preko novo izgrađenog stubišta na zapadnoj fasadi.

Sve što je novo izvedeno na sjevernom pročelju u trećoj građevinskoj fazi oblikovano je kako bi se naglasila monumentalna vrata, ulaz u kazalište. Vrata su bogato dizajnirana i dominiraju sjevernim pročeljem. Iznad ulaza u kazalište natpis je: ANNO PACIS SECUNDO MDCXII ("Druga godina mira 1612.").

U najvećoj pomorskoj bitci tog doba, bitci kod Lepanta 1571. godine sudjelovala je Hvarska galija pod imenom "Sveti Jerolim". Pramčani ukras, "Zvir" čuva se u Hvaru.

Rekonstrukcija krova iz 18. stoljeća (1727.) i kraj obveze službe Hvarske galije (1716.)
U povijesnim izvorima spominje se da je krov rastavljen i obnovljen 1727. godine, koristeći postojeći materijal i drvenu građu. Inženjer Francesco Melchiori nadzirao je obnovu.

Hvarska komuna od 1716. godine nije imala obvezu opremanja i održavanja galije. Nakon sporazuma s Mletačkom Republikom, Hvar je svoju obavezu pretvorio u financijsku podršku vojsci umjesto da izravno sudjeluje u sukobima s vlastitom galijom kao do tada. Galija kao tipologija vojnog broda u 18. stoljeću gubi svoj smisao. Arsenal se i dalje koristi kao skladište u službi Venecijanske mornarice i funkcioniranja gradske luke, ali njegova uloga kao dijela venecijanske mreže arsenala koja je postojala od početka 13. stoljeća dolazi kraju.

Austrijska monarhija (19. stoljeće)
Na Bečkom kongresu 1814. godine Dalmacija dolazi pod austrijsku. Nakon dugog razdoblja pod Venecijanskom vlasti, kada je Hvar kroz svoj prometni položaj bio strateški važan i imao visoku razinu samoupravljanja, pod austrijom otok na početku 19. stoljeća gubi na važnosti. Prometni značaj je kroz nestanak galije i pad prometa u Jadranu nestao, a Hvarska komuna s velikom razinom samouprave postaje jedna od općina, pod austrijskim zakonima i s administrativnim osobljem.

Arsenal je po dolasku preuzela austrijska vojska i prilagodila se njihovim potrebama. Budući da je vojska kratko vrijeme koristila i prostore kazališta, ali kao skladište, unutrašnjost je bila oštećena. Stanovništvo osniva Kazališno društvo, Societa del Teatro, početkom 19. stoljeća. Društvo obnavlja kazalište odmah nakon što je iz njega izašla austrijska vojska, 1801. – 1803. godine. Petar Crescini gradi drveni auditorij s 33 lože na dva kata.  Sljedeća velika rekonstrukcija napravljena je u periodu 1888. – 1900. godine. Drveni auditorij je u potpunosti obnovljen u neobaroknom stilu i do danas očuvan.

20. stoljeće
Prizemlje arsenala koristilo se kao multifunkcionalni prostor u 20. stoljeću, ali uglavnom kao skladište. U drugoj polovici stoljeća u prizemlju je izgrađeno kino. Danas je prizemlje arsenala multifunkcionalna dvorana za predstave i izložbe

Kazalište na prvom katu istočnog dijela bilo je u funkciji tijekom većeg dijela 20. stoljeća. Iz sigurnosnih razloga zatvoreno je 1996. godine. Obnovljeno je u skladu sa suvremenim zahtjevima.

Vidi također

 Mletački Arsenal
 Stato da Màr
 Otok Hvar

Izvori

Povijest grada Hvara
Građevine u Hvaru

Arsenal (Hvar)


El piojito picudo (en Argentina y Paraguay) (Inezia inornata), también denominado inezia simple (en Perú) o inezia sencilla, es una especie de ave paseriforme de la familia Tyrannidae  perteneciente al género Inezia. Es nativo del centro de América del Sur.

Distribución y hábitat
Se distribuye desde el sureste de Perú (Madre de Dios), norte y este de Bolivia, adyacente suroeste de Brasil (Mato Grosso, Mato Grosso do Sul, al norte hasta Rondônia), norte de Paraguay, y noroeste de Argentina (Salta, Jujuy, oeste de Formosa). La zona de reproducción es incierta, probablemente sea visitante no reproductivo en Perú, norte de Bolivia y Brasil donde solo se encuentra al norte del paralelo 17° en los inviernos australes; datos de especímenes indican que reproduzca tan al norte como en Beni (Bolivia).

Esta especie es considerada poco común en sus hábitats naturales: los bosques y matorrales del chaco, bosques riparios (con predominancia de Cecropia y Tessaria) y bordes de selvas húmedas y de várzea, hasta los 500 m de altitud.

Descripción
Mide 10 cm de longitud. La cabeza es gris con una pequeña lista superciliar blanca, base de la mandíbula clara; el dorso es oliva con las alas morenas con dos listas blancas. Por abajo es blancuzca, con el vientre teñido de amarillo pálido.

Comportamiento
Revuelve el follaje en busca de alimento a varias alturas, a menudo sacudiendo parcialmente la cola.

Vocalización
Vocaliza mucho. Su canto es un trinado rápido y fino, un «psirrrrrr» descendiente.

Sistemática

Descripción original
La especie I. inornata fue descrita por primera vez por el ornitólogo italiano Tommaso Salvadori en 1897 bajo el nombre científico Serpophaga inornata; la localidad tipo es «San Francisco, Tarija, Bolivia».

Etimología
El nombre genérico femenino «Inezia» conmemora a Enriqueta Inez Cherrie (1898-1943) hija del ornitólogo estadounidense autor del género George Kruck Cherrie; y el nombre de la especie «inornata», proviene del latín «inornatus» que significa 'liso, sin adornos'.

Taxonomía
El género Inezia es probablemente polifilético de acuerdo a Fitzpatrick (2004).

La presente especie estuvo desde su descripción y por mucho tiempo colocada en el género Serpophaga. Es monotípica.

Referencias

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Inezia inornata en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Inezia inornata en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de alegrinho-do-chaco Inezia inornata en Wikiaves.

inornata
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1897

Inezia inornata


Kamera, birkaç temel öğeden oluşur: biri boş, öbürü görüntü kaydedilmiş filmi içeren makara (verici ve alıcı makaralar); dişlerin filmin deliklerine girip dönmesiyle filmi ışık penceresi önünde değişik hızlarda hareket ettiren mekanik düzenek; çekilecek nesneden ışık ışınlarının filmin duyarlı bölümünde toplanmasını sağlayan optik sistem. Bunlara modele göre çeşitli tamamlayıcı veya ikinci derecede önemli düzenekler eklenir. 1920'li yıllara kadar kameralar elle döndürülen bir kolla çalıştırılırken, sonradan bu kolun yerini motor sistemi almıştır. Günümüzde aşağı yukarı tüm kameralarda refleks vizörler kullanılmaktadır. Çok hızlı görüntü kaydı için (de bir kameranın normal hızı genellikle saniyede 8-48 görüntü arasında değişir) özel kameralar (optik dengeleyicili; bir dizi elektrik sinyali; elektronik) yapılmıştır.

Televizyon kamerası, optik görüntüyü bir dizi elektrik sinyaline dönüştürür. Görüntülenecek sahne önce bir objektif yardımıyla, boş bir tüpün içine yerleştirilmiş ışağa duyarlı bir yüzey üstüne yansıtılır. Işık ışınları, aydınlatılmış yüzeyin her noktasına ışığın gücüyle orantılı yoğunlukta elektronlar yayar. Yayılan elektronların oluşturduğu artı (pozitif) elektrik yükleri bir katot ışınıyla taranıp yansızlaştırılır. Sonra bir yükselteç tarafından yükseltilir.

Film ve video teknolojisi
Türlerine göre kameralar

Film kamerası


Der Radziwiłł-Palast in Jadwisin ist eine ehemalige Magnatenresidenz, die sich heute im Eigentum des polnischen Staates befindet und zu Konferenzzwecken genutzt wird. Das im ausgehenden 19. Jahrhundert entstandene Gebäude liegt etwa 50 Meter vom Westufer des Narew entfernt, der hier seit 1963 den Zegrze-Stausee bildet, und ist eingebettet in einen rund 100 Hektar großen Wald, der unter Naturschutz steht.

Geschichte
Der Palast wurde nach einem Entwurf von François Arveuf in dem damaligen Serocker Wald in den Jahren 1896 bis 1898 errichtet. Bauherr war das Ehepaar Maciej Radziwiłł und Jadwiga, geb. Krasińska, den bis dahin bewohnten Palast im benachbarten Zegrze im Rahmen der Anlage der Festung Zegrze an das russische Militär hatten verkaufen müssen. Der heute für das damals zum Palast gehörende Dorf verwendete Name Jadwisin entstand aus dem Vornamen der Palasteigentümerin. Maciej Radziwiłł entstammte der Radziwiłł-Linie der Grafen von Szydłowiec und Połoneczce; er war ein Bruder des Fürsten Konstanty Radziwiłł.

Familie Konstanty Radziwiłł
Seit 1927 bis zum Ausbruch des Zweiten Weltkriegs lebte Konstanty Mikołaj Radziwiłł mit seiner Frau Maria, geb. Żółtowska im Palast. Das Ehepaar hatte drei Söhne: Krzysztof (* 1928), Jan (* 1930) und Albert (* 1931). Zu Kriegsbeginn zog Maria Radziwiłłowa mit ihren Kindern nach Warschau. Den Palast besetzten deutsche Truppen. Konstanty Radziwiłł, der den polnischen Widerstand unterstützte, wurde verhaftet und in das Gefängnis nach Pułtusk verbracht. Dort verblieb er bis zum 19. März 1940. Nach erneuter Verhaftung wurde der Offizier der Polnischen Heimatarmee (Pseudonym "Korab") am 14. September 1944 in der Kaserne von Zegrze nach Folterung ermordet. Seine Leiche wurde erst 1969 in einem nahegelegenen Wald entdeckt und durch seine Witwe anhand eines Schmuckstückes identifiziert. Während des Krieges wurden im Schlosspark gefallene Soldaten deutscher wie polnischer Einheiten beigesetzt.

Nachkriegszeit
Nach dem Krieg ging das Anwesen zunächst in die Hände des polnischen Ministeriums für Bildung (poln. Ministerstwo Oświata) über. Ab 1960 wurde es zum Erholungsheim der Kanzlei des Ministerrates (poln. Ośrodek Szkoleniowo-Wypoczynkowy Kancelarii Prezesa Rady Ministrów). Das Anwesen wurde entsprechend umzäunt und abgesichert. Auch wurde das Gebäude mehrfach umgebaut. Später wurde der Name der Anlage in Gospodarstwo Pomocnicze Kancelarii Prezesa Rady Ministrów geändert. Heute steht das Ensemble der Allgemeinheit zur Veranstaltung von Konferenzen oder Schulungen offen. Teilweise dient es auch als Hotel für Touristen.

Im Jahr 2006 reichte Albert Hieronim Radziwiłł, Sohn und Erbe des letzten Eigentümers, vor dem Warschauer Bezirksgericht (poln. Sądu Okręgowego w Warszawie) Klage auf die Rückgabe des Anwesens ein. Das Gericht entschied im Jahr 2010, dass die Enteignung nach dem Krieg, die auf einem Dekret zur Neuordnung ländlichen Grundbesitzes vom 6. September 1944 beruhte, im vorliegenden Fall nicht hätte ausgeführt werden dürfen, da es sich bei den rund 100 Hektar Grundbesitz des Anwesens um Wald und nicht um vom Dekret betroffene landwirtschaftlichen Flächen gehandelt habe. Der Besitz ist den Erben zurückzuerstatten.

Architektur
Die Residenz ist im Stil der französischen Neorenaissance gehalten, einer in Warschau und seiner Umgebung nur selten verwendeten Stilform. Für masowische Landsitze ist das Gebäude besonders außergewöhnlich. Es steht auf einem unregelmäßigen Grundriss, ist unterkellert und verfügt über ein Erdgeschoss sowie ein ausgebautes Dachgeschoss. An der Vorderseite befindet sich ein zweigeschossiger, quadratischer Turm. Das Fundament ist aus Feldsteinen gemauert.

Die Außenwände sind mit rotbraunem Klinkerstein verkleidet; Ecken, Friese und Fensterrahmen wurden weiß verputzt. Das Gebäude verfügt an der Vorderfront über zwei, zum Park hin über drei Dreiecksgiebel. An der dem Fluss zugewandten Seite befindet sich im mittleren Dreiecksgiebel eine Kartusche mit den Wappen der Familien Radziwiłł (Adler) und Krasiński (Rabe auf Hufeisen). Das Mansarddach verfügt über hölzerne und mit Giebeln versehene Gauben und ist mit grauen Blechschuppen gedeckt.

Siehe auch
 Radziwiłł-Palast
 Liste der Burgen und Paläste in Masowien

Einzelnachweise

Weblinks

Palast in Polen
Kulturdenkmal in der Woiwodschaft Masowien
Erbaut in den 1890er Jahren
Neorenaissancebauwerk in Polen
Bauwerk in der Woiwodschaft Masowien
Gmina Serock
Radziwiłł

Radziwiłł-Palast (Jadwisin)


4x100 m medley for damer under Sommer-OL 2020 fandt sted den 30. juli og 1. august 2021.

Medaljefordeling

Turneringsformat
Konkurrencen bliver afviklet med indledende heats og finale. Efter de indledende heats går de 8 bedste tider videre til finalen, hvor medaljerne bliver fordelt.

Tidsplan
Nedenstående tabel viser tidsplanen for afvikling af konkurrencen:

Resultater

Heats

Finale

Referencer

Eksterne henvisninger

4x100 m medley (damer)

Svømning under sommer-OL 2020 – 4x100 m medley (damer)