La navette ferroviaire de Périgueux est un service de transport ferroviaire mis en service par la communauté d'agglomération Le Grand Périgueux, situé sur une portion de la ligne de Coutras à Tulle. Elle relie depuis le  les gares de Mussidan et de Niversac. La navette ferroviaire de Périgueux constitue un complément à l'offre TER déjà en place sur la ligne.

Histoire

Chronologie
 Années 1990 : Lancement de l'idée d'une navette ferroviaire desservant Périgueux et son agglomération.
 Début des années 2000 : abandon du projet, jugé trop onéreux et fermeture de la halte de Chamiers.
 2010 : Le projet est relancé, pour une mise en service prévue en 2015.
 2012 : Fermeture « provisoire » de la gare de Marsac-sur-l'Isle ; elle devrait être rouverte avec la navette.
 2015 : Après cinq ans d'inaction, le projet est de nouveau relancé avec une mise en service prévue désormais pour 2020.
  : fermeture définitive des gares de Douzillac, La Cave et Périgueux - Saint-Georges, qui ne seront donc pas desservies par la navette.
 2018 : le Contrat d'axe de la Vallée de l'Isle engage la SNCF et la Région Nouvelle-Aquitaine à redynamiser l'offre ferroviaire.
 2019 : la mise en service de la navette est de nouveau repoussée, l'horizon 2021 est annoncé.
  : mise en service de la nouvelle halte de Boulazac.
 été 2021 : lancement des travaux en gare de Niversac visant à créer une voie de retournement pour la navette.
  : mise en service de la navette.
  : la halte de Marsac est mise en service, et rouvre donc dix ans après sa fermeture.

Premier projet
Dans les années 1990, des cheminots affiliés à la CGT mettent sur la table un projet de desserte de l'agglomération périgourdine à l'aide d'une navette ferroviaire. L'idée intéresse le District de l'agglomération périgourdine, puis la communauté d'agglomération périgourdine qui lance des études au début des années 2000. Cependant, le coût de l'opération étant jugé trop élevé par les collectivités  a raison du projet qui est enterré, du moins, provisoirement.

Ce premier projet prévoyait une navette exploitée en deux branches : l'une vers Mussidan, l'autre vers Thiviers. Elle prévoyait la desserte de l'ensemble des haltes alors en service et la création de deux haltes à Vésone (ligne de Mussidan) et à la Beauronne (ligne de Thiviers).

La ligne Niversac/Mussidan devait alors desservir 13 arrêts : Mussidan, Douzillac, Neuvic, Saint-Léon-sur-l'Isle, Saint-Astier, Razac-sur-l'Isle, La Cave, Marsac, Chamiers, Périgueux, Vésone, Périgueux-Saint-George et Niversac (il n'était alors pas prévu de halte à Boulazac).

Second projet
Face aux prévisions envisageant une saturation du trafic routier à l'horizon 2025, Jacques Auzou, président du Grand Périgueux relance le projet de navette ferroviaire entre Mussidan et Niversac, en proposant une alternative crédible à la voiture par des transports collectifs et respectueux de l'environnement. Les discussions sont donc relancées avec la région pour déboucher sur le Contrat d'axe de la Vallée de l'Isle en 2018. Ce projet inclut également une offre de services conjoints à travers des pôles d'échanges multimodaux permettant une utilisation connexe de la voiture, du vélo, des bus de l'agglomération et de la navette. Ainsi sont pris en compte dans le projet : la création de parkings, garages à vélos, desserte par autobus… pour chaque arrêt du parcours. Le réseau de bus évolue fin 2020 pour permettre notamment la desserte de la toute nouvelle halte de Boulazac. Les études pointent la possibilité d'une fréquentation avoisinant les  par jour. Ce chiffre n'est toutefois pas un objectif clairement annoncé par la communauté d'agglomération dans l'immédiat.

Mise en service
La halte de Boulazac est mise en service le  et marque ainsi les prémices de la navette. La mise en service est prévue pour le . À la date prévue, la navette est mise en service.

La halte de Marsac est mise en service le , à l'occasion du service horaire 2023.

Tracé et stations

Tracé
La navette circule sur une portion de la ligne de Coutras à Tulle, entre les PK 39.719 et 86.391, correspondant respectivement aux gares de Mussidan et de Niversac.

Stations
La navette dessert neuf arrêts (sept arrêts intermédiaires et les deux terminus).

En gras, les principaux arrêts desservis toutes les 30 minutes en heure de pointe.

Exploitation

Desserte
La navette est un complément à l'offre TER préexistante sur la ligne de manière à assurer en semaine :

 1 train toutes les 30 minutes par sens : en heure de pointe sur les principaux arrêts (Mussidan, Saint-Astier, Périgueux, Boulazac et Niversac)
 1 train par heure et par sens : en heure de pointe sur les arrêts secondaires (Neuvic, Saint-Léon-sur-l'Isle, Razac et Marsac) et en heure creuse pour tous les arrêts

La navette dessert systématiquement toutes les gares du parcours, le complément de l'offre en heure de pointe sur les principaux arrêts est assuré par les TER de la ligne Bordeaux/Brive-la-Gaillarde.

Un aller-retour est prolongé jusqu'à Coutras (le matin : sens Coutras/Niversac, le soir : sens Niversac/Coutras).

Les week-ends, la trame horaire est largement réduite.

La trame horaire finale a été dévoilée quelques semaines avant le début d'exploitation intervenu le .

Trafic escompté
Les études montrent qu'un doublement de la fréquentation actuelle est envisageable après la mise en service de la navette. Ainsi,  par jour sont prévus à terme.

Après un an d'exploitation, le trafic est de 600 passagers par jour, uniquement sur les trains de la navette (hors liaisons TER). Ce trafic est jugé très encourageant par la Région.

Tarification

La navette est accessible avec des billets TER classiques. Mais l'agglomération a également créé une carte : « Modalis », permettant de voyager sur le réseau de bus urbain ainsi que sur la navette.

Les abonnements mensuels permettent de réaliser des trajets à moins de deux euros.

Gestion
La navette est cogérée par la SNCF et la communauté d'agglomération du Grand Périgueux. Les décisions la concernant s'effectuant en commun.

Projets

Réouverture de la halte de Périgueux - Saint-Georges
Face à la faible fréquentation de la halte (entre 5 et 12 voyageurs par jour selon les sources), la SNCF et la Région Nouvelle-Aquitaine avaient pris la décision de fermer la halte. Initialement prévue pour 2020, la fermeture est finalement intervenue en juillet 2017. Cette fermeture a suscité des oppositions d'élus locaux. La réouverture de la halte n'est pas programmée mais néanmoins, ce dossier est suivi de près par Le Grand Périgueux. Si la fréquentation de la navette le justifie, des études pour la réouverture de cette halte pourront être entreprises.

D'autres haltes pourraient également être créées ou rouvertes en fonction de la fréquentation de la navette. Sont pressenties sur la ligne existante la réouverture des haltes de Chamiers, de La Cave et de Douzillac ainsi que la création d'arrêts à Bertran-de-Born (halte de Vésone). Ces arrêts correspondent à la desserte initialement prévue par le premier projet de 1990.

Prolongement de la navette à Thenon
Dans leur vision de RER Périgord-Limousin, le collectif BSP-Tram-Train Limousin, porté par des citoyens et collectivités locales (dont le Grand Périgueux), pense à prolonger la navette jusqu'à Thenon avec desserte de Saint-Pierre-de-Chignac, Milhac-d'Auberoche et Limeyrat. Cela marquerait donc la réouverture de ces deux dernières haltes, fermées depuis 2020.

Seconde ligne Nord/Sud
Le collectif BSP-Tram-Train Limousin réfléchit également à une seconde ligne au réseau de Périgueux. Cette ligne, axée Nord/Sud relierait Château-l'Evêque ou Thiviers (afin de permettre une correspondance avec un éventuel RER Limoges) au Buisson. Comme la navette, cette seconde ligne emprunterait donc les infrastructures existantes.

Là encore, il est envisagé la création/réouverture d'un certain nombre de haltes : réouverture des gares de La Gélie et de Mauzens-Miremont et création d'une halte à Chancelade (reprenant l'ancien projet d'une halte à Beauronne).

Autres projets

Navette ou RER ?
Le terme de « RER » est parfois utilisé pour désigner la navette ferroviaire. Néanmoins, ce terme implique d'inclure cette ligne dans le plan de transport de l'agglomération et donc de posséder une numérotation, une couleur distincte permettant d'identifier facilement la ligne. Bien que l'idée d'avoir une charte graphique spécifique à la ligne intéresse Le Grand Périgueux, cela n'est pour le moment pas réalisable rapidement en raison de la non-exclusivité du matériel roulant pour cette ligne.

Gratuité
L'agglomération réfléchit à mettre en place une gratuité partielle ou totale de ses transports en commun. Cependant, il ne s'agit que d'une simple réflexion et cette question n'est pour l'heure pas tranchée.

Notes et Références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne de Coutras à Tulle
 Autobus de Périgueux
 Services Express Métropolitains
 Transports dans la Dordogne

Liens externes
 Site officiel

Ligne de Coutras à Tulle
Transport à Périgueux
Gare en Dordogne

Navette ferroviaire de Périgueux


The Apple Macintosh—later rebranded as the Macintosh 128K—is the original Apple Macintosh personal computer. It played a pivotal role in establishing desktop publishing as a general office function. The motherboard, a  CRT monitor, and a floppy drive were housed in a beige case with integrated carrying handle; it came with a keyboard and single-button mouse. It sold for . The Macintosh was introduced by a television commercial entitled "1984" shown during Super Bowl XVIII on January 22, 1984 and directed by Ridley Scott. Sales of the Macintosh were strong at its initial release on January 24, 1984, and reached 70,000 units on May 3, 1984. Upon the release of its successor, the Macintosh 512K, it was rebranded as the Macintosh 128K. The computer's model number was M0001.

Development

1978–1984: Development

In 1978, Apple began to organize the Apple Lisa project, aiming to build a next-generation machine similar to an advanced Apple II or the yet-to-be-introduced IBM PC. In 1979, Apple co-founder Steve Jobs learned of the advanced work on graphical user interfaces (GUI) taking place at Xerox PARC. He arranged for Apple engineers to be allowed to visit PARC to see the systems in action. The Apple Lisa project was immediately redirected to use a GUI, which at that time was well beyond the state of the art for microprocessor abilities; the Xerox Alto required a custom processor that spanned several circuit boards in a case which was the size of a small refrigerator. Things had changed dramatically with the introduction of the 16/32-bit Motorola 68k in 1979, which offered at least an order of magnitude better performance than existing designs and made a software GUI machine a practical possibility. The basic layout of the Lisa was largely complete by 1982, at which point Jobs's continual suggestions for improvements led to him being kicked off the project.

At the same time that the Lisa was becoming a GUI machine in 1979, Jef Raskin began the Macintosh project. The design at that time was for a low-cost, easy-to-use machine for the average consumer. Instead of a GUI, it intended to use a text-based user interface that allowed multitasking, and special command keys on the keyboard that accessed standardized commands in the programs. Bud Tribble, a member of the Macintosh team, asked Burrell Smith to integrate the Apple Lisa's 68k microprocessor into the Macintosh so that it could run graphical programs. By December 1980, Smith had succeeded in designing a board that integrated an 8 MHz Motorola 68k. Smith's design used less RAM than the Lisa, which made producing the board significantly more cost-efficient. The final Mac design was self-contained and had the complete QuickDraw picture language and interpreter in 64 KB of ROM – far more than most other computers which typically had around 4 to 8 KB of ROM; it had 128 kB of RAM, in the form of sixteen 64-kilobit (kb) RAM soldered to the logicboard. The final product's screen was a , 512x342 pixel monochrome display.

Smith's innovative design, combining the low production cost of an Apple II with the computing power of Lisa's Motorola 68k CPU, began to receive Jobs's attentions. Jobs took over the Macintosh project after deciding that the Macintosh was more marketable than the Lisa, which led former project leader Raskin to leave the team in 1981. Apple co-founder Steve Wozniak, who had been leading the project with Raskin, was on temporary leave from the company at this time due to an airplane crash he had experienced earlier that year, making it easier for Jobs to take over the program. After development had completed, team member and engineer Andy Hertzfeld said that the final Macintosh design is closer to Jobs's ideas than Raskin's. InfoWorld in September 1981 reported on the existence of the secret Lisa and "McIntosh" projects at Apple.

1984: Debut

In 1982 Regis McKenna was brought in to shape the marketing and launch of the Macintosh. Later the Regis McKenna team grew to include Jane Anderson, Katie Cadigan and Andy Cunningham, who eventually led the Apple account for the agency. Cunningham and Anderson were the primary authors of the Macintosh launch plan. The launch of the Macintosh pioneered many different tactics that are used today in launching technology products, including the "multiple exclusive," event marketing (credited to John Sculley, who brought the concept over from Pepsi), creating a mystique about a product and giving an inside look into a product's creation.

After the Lisa's announcement, John Dvorak discussed rumors of a mysterious "MacIntosh" project at Apple in February 1983. The company announced the Macintosh 128K—manufactured at an Apple factory in Fremont, California—in October 1983, followed by an 18-page brochure included with various magazines in December. The Macintosh was introduced by a US$1.5 million Ridley Scott television commercial, "1984". It aired during the third quarter of Super Bowl XVIII on January 22, 1984, and is now considered a "watershed event" and a "masterpiece". McKenna called the ad "more successful than the Mac itself." "1984" used an unnamed heroine to represent the coming of the Macintosh (indicated by a Picasso-style picture of the computer on her white tank top) as a means of saving humanity from the "conformity" of IBM's attempts to dominate the computer industry. The ad alludes to George Orwell's novel Nineteen Eighty-Four which described a dystopian future ruled by a televised "Big Brother."

Two days after "1984" aired, the Macintosh went on sale, and came bundled with two applications designed to show off its interface: MacWrite and MacPaint. The Macintosh was the first successful mass-market all-in-one desktop personal computer with a graphical user interface, built-in screen, and mouse. It was first demonstrated by Steve Jobs in the first of his famous Mac keynote speeches, and though the Mac garnered an immediate, enthusiastic following, some labelled it a mere "toy". Apple sold it alongside its popular Apple II series until the others were discontinued in the 1990s. Because the operating system was designed largely for the GUI, existing text-mode and command-driven applications had to be redesigned and the programming code rewritten. This was a time-consuming task that many software developers chose not to undertake, and could be regarded as a reason for an initial lack of software for the new system. In April 1984, Microsoft's Multiplan migrated over from MS-DOS, with Microsoft Word following in January 1985. Apple introduced the Macintosh Office suite the same year with the "Lemmings" ad; infamous for insulting its own potential customers, the ad was not successful.

Apple spent $2.5 million purchasing all 39 advertising pages in a special, post-election issue of Newsweek, and ran a "Test Drive a Macintosh" promotion, in which potential buyers with a credit card could take home a Macintosh for 24 hours and return it to a dealer afterwards. While 200,000 people participated, dealers disliked the promotion, the supply of computers was insufficient for demand, and many were returned in such a bad condition that they could no longer be sold. This marketing campaign caused CEO John Sculley to raise the price from $1,995 to $2,495 (). The computer sold well, nonetheless, reportedly outselling the IBM PCjr which also began shipping early that year; one dealer reported a backlog of more than 600 orders. By April 1984 the company sold 50,000 Macintoshes, and hoped for 70,000 by early May and almost 250,000 by the end of the year.

Processor and memory

The heart of the computer was a Motorola 68000 microprocessor running at , connected to 128 KB RAM shared by the processor and the display controller. The boot procedure and some operating system routines were contained in an additional 64 KB ROM chip. Apple did not offer RAM upgrades. Unlike the Apple II, no source code listings of the Macintosh system ROMs were offered.

The RAM in the Macintosh consisted of sixteen 64k×1 DRAMs. The 68000 and video controller took turns accessing DRAM every four CPU cycles during display of the frame buffer, while the 68000 had unrestricted access to DRAM during vertical and horizontal blanking intervals. Such an arrangement reduced the overall performance of the CPU as much as 35% for most code as the display logic often blocked the CPU's access to RAM. Despite the nominally high clock rate, this caused the computer to run slower than several of its competitors and resulted in an effective clock rate of 6 MHz.

Peripherals

The built-in display was a one-bit per pixel, black-and-white, 9 in/23 cm CRT with a fixed resolution of 512 × 342 pixels, using the Apple standard of 72 ppi (pixels per inch), a standard that was quickly abandoned once higher resolution screens became available. Expansion and networking were achieved using two non-standard RS-422 DE-9 serial ports named "printer" and "modem", which did not support hardware handshaking. An external floppy disk drive could be added using a proprietary connector (19-pin D-sub). The keyboard and mouse used simple proprietary protocols, allowing some third-party upgrades. The original keyboard had no arrow keys, numeric keypad or function keys. This was an intentional decision by Apple, as these keys were common on older platforms and it was thought that the addition of these keys would encourage software developers to simply port their existing applications to the Mac, rather than design new ones around the GUI paradigm. Later, Apple made a numeric keypad available for the Macintosh 128K. The keyboard sold with the newer Macintosh Plus model included the numeric keypad and arrow keys, but still no function keys. As with the Apple Lisa before it, the mouse had a single button. Standard headphones could also be connected to a monaural jack. Apple also offered their 300 and 1200 baud modems originally released for the Apple II line. Initially, the only printer available was the Apple ImageWriter, a dot matrix printer which was designed to produce 144 dpi WYSIWYG output from the Mac's 72 dpi screen. Eventually, the LaserWriter and other printers were capable of being connected using AppleTalk, Apple's built-in networking system.

Storage

The Macintosh contained a single 400 KB, single-sided -inch floppy disk drive, dedicating no space to other internal mechanical storage. The Mac OS was disk-based from the beginning, as RAM had to be conserved, but this "Startup Disk" could still be temporarily ejected. (Ejecting the root filesystem remained an unusual feature of the classic Mac OS until System 7.) One floppy disk was sufficient to store the System Software, an application and the data files created with the application. The 400 KB drive capacity was larger than the PC XT's 360 KB 5.25-inch drive, however, more sophisticated work environments of the time required separate disks for documents and the system installation. Due to the memory constraints (128 KB) of the original Macintosh, and the fact that the floppies could hold only 400 KB, users had to frequently swap disks in and out of the floppy drive, which caused external floppy drives to be utilized more frequently. The Macintosh External Disk Drive (mechanically identical to the internal one, piggybacking on the same controller) was a popular add-on that cost US$495. Third-party hard drives were considerably more expensive and usually connected to the slower serial port (as specified by Apple), although a few manufacturers chose to utilize the faster non-standard floppy port. The 128K can only use the original Macintosh File System released in 1984 for storage.

Cooling

The unit did not include a fan, relying instead on convective heat transfer, which made it quiet while in operation. Steve Jobs insisted that the Macintosh ship without a fan, which persisted until the introduction of the Macintosh SE in 1987. Jobs believed that computers equipped with fans tend to distract the user from completing work. Unfortunately, this was allegedly a source of many common, costly component failures in the first four Macintosh models. This was enough of a problem to prompt the introduction of several third-party, external cooling fan solutions such as the MacFan, the Mac N Frost, the Fanny Mac and the Kensington System Saver. These units fitted inside the Macintosh's carrying-handle slot and produced a forced draft through the computer's existing ventilation holes.

Software

The Macintosh shipped with the very first System and Finder application, known to the public as "System 1.0" (formally known as System 0.97 and Finder 1.0). The original Macintosh saw three upgrades to both before it was discontinued. Apple recommends System 2.0 and Finder 4.2, with System 3.2 and Finder 5.3 as the maximum. System 4.0 officially dropped support for the Macintosh 128K because it was distributed on 800 KB floppy disks, which could not be used by the 128K.

The applications MacPaint and MacWrite were bundled with the Mac. Other programs available included MacProject, MacTerminal and Microsoft Word. Programming languages available at the time included MacBASIC, MacPascal and the Macintosh 68000 Development System. The Macintosh also came with a manual and a unique guided tour cassette tape which worked together with the guided tour diskette as a tutorial for both the Macintosh itself and the bundled applications, since most new Macintosh users had never used a mouse before, much less manipulated a graphical user interface.

Models

The computer was released in January 1984 as simply the Apple Macintosh. Following the release of the Macintosh 512K in September, which expanded the memory from 128 KB to 512 KB, the original Macintosh was re-branded Macintosh 128K and nicknamed the "thin Mac". The new 512K model was nicknamed the "fat Mac". While functionally the same, as closed systems, the Macintosh and Macintosh 128K were technically two different computers, with the re-badged 128K containing a completely redesigned logic board to easily accommodate both 128 KB and 512 KB RAM configurations during manufacturing. Though the RAM was still permanently soldered to the logic board, the new design allowed for easier (though unsanctioned) third-party upgrades to 512 KB. In addition, most of the newer models contained the 1984 revision B of the ROM to accommodate changes in the 400 KB floppy disk drive. System software contains support for an unreleased Macintosh 256K.

The increased RAM of the 512K was vitally important for the Macintosh as it finally allowed for more powerful software applications, such as the then-popular Microsoft Multiplan. However, Apple continued to market the Macintosh 128K for over a year as an entry-level computer, the mid-level Macintosh 512K and high-end Lisa (and claiming that it could be easily expanded should the user ever need more RAM).

Expansion
Jobs stated that because "customization really is mostly software now ... most of the options in other computers are in Mac", unlike the Apple II the Macintosh 128K did not need slots; he described expansion slots as costly and requiring larger size and more power. It was not officially upgradable by the user and only Apple service centers were permitted to open the case. There were third parties that did offer RAM upgrades and even memory and CPU upgrades, allowing the original 128 KB Macintosh to be expanded to a 4 MB 32-bit data path, 68020 CPU (16 MHz), 68881 FPU (16 MHz), 68851 MMU (16 MHz) with an external SCSI port (with a ribbon cable out the clock battery door, internal SCSI hard drive (20 MB Rodime) and a piezo-electric fan for cooling. This upgrade was featured on a Macworld magazine cover titled "Faster than a Vax" in August 1986. All accessories were external, such as the MacCharlie that added IBM PC compatibility. There was no provision for adding internal storage, more RAM or any upgrade cards; however, some of the Macintosh engineers objected to Jobs's ideas and secretly developed workarounds for them. As an example, the Macintosh was supposed to have only 17 address lines on the motherboard, enough to support 128 KB of system RAM, but the design team added two address lines without Jobs's knowledge, making it possible to expand the computer to 512 KB, although the actual act of upgrading system RAM was difficult and required piggybacking additional RAM chips atop the onboard 4164 chips. In September 1984, after months of complaints over the Mac's inadequate RAM, Apple released an official 512 KB machine. Although this had always been planned from the beginning, Steve Jobs maintained if the user desired more RAM than the Mac 128 provided, he should simply pay extra money for a Mac 512 rather than upgrade the computer himself. When the Mac 512 was released, Apple rebranded the original model as "Macintosh 128k" and modified the motherboard to allow easier RAM upgrades. Improving on the hard-wired RAM thus required a motherboard replacement (which was priced similarly to a new computer), or a third-party chip replacement upgrade, which was not only expensive but would void Apple's warranty. The difficulty of fitting software into its limited free memory, coupled with the new interface and event-driven programming model, discouraged software vendors from supporting it, leaving the 128K with a relatively small software library. Whereas the Macintosh Plus, and to a lesser extent the Macintosh 512K, are compatible with much later software, the 128K is limited to specially crafted programs. A stock Mac 128K with the original 64K ROM is incompatible with either Apple's external 800 KB drive with the Hierarchical File System or Apple's Hard Disk 20. A Mac 128K that has been upgraded with the newer 128 KB ROM (called a Macintosh 128Ke) can use internal and external 800 KB drives with HFS, as well as the HD20. Both can print on an AppleShare network, but neither can do file sharing because of their limited RAM.

OEM upgrades
By early 1985, much Macintosh software required 512K of memory. Apple sold an official memory upgrade for the Macintosh 128K, which included a motherboard replacement effectively making it a Macintosh 512K, for the price of . Additionally, Apple offered an 800 KB floppy disk drive kit, including updated 128K ROMs. Finally, a Mac 128K could be upgraded to a Macintosh Plus by swapping the logic board as well as the case back (to accommodate the slightly different port configuration) and optionally adding the Macintosh Plus extended keyboard. Any of the kits could be purchased alone or together at any time, for a partial or full upgrade for the Macintosh 128K. All upgrades were required to be performed by professional Apple technicians, who reportedly refused to work on any Macintosh upgraded to 512K without Apple's official upgrade, which at  was much more expensive than about  for third-party versions.

Credits

The original Macintosh was exceptional in that it included the signatures of the Macintosh Division as of early 1982 molded on the inside of the case. The names were Peggy Alexio, Colette Askeland, Bill Atkinson, Steve Balog, Bob Belleville, Mike Boich, Bill Bull, Matt Carter, Berry Cash, Debi Coleman, George Crow, Donn Denman, Christopher Espinosa, Bill Fernandez, Martin Haeberli, Andy Hertzfeld, Joanna Hoffman, Rod Holt, Bruce Horn, Hap Horn, Brian Howard, Steve Jobs, Larry Kenyon, Patti King, Daniel Kottke, Angeline Lo, Ivan Mach, Jerrold Manock, Mary Ellen McCammon, Vicki Milledge, Mike Murray, Ron Nicholson Jr., Terry Oyama, Benjamin Pang, Jef Raskin, Ed Riddle, Brian Robertson, Dave Roots, Patricia Sharp, Burrell Smith, Bryan Stearns, Lynn Takahashi, Guy "Bud" Tribble, Randy Wigginton, Linda Wilkin, Steve Wozniak, Pamela Wyman and Laszlo Zidek.

The Macintosh 128/512K models also included Easter eggs in the OS ROM. If the user went to the system debugger and typed G 4188A4, a graphic would appear in the upper left corner of the screen with "STOLEN FROM APPLE COMPUTER" and a low-resolution facsimile of the Apple logo. This was designed to prevent unauthorized cloning of the Macintosh after numerous Apple II clones appeared, many of which simply stole Apple's copyrighted system ROMs. Steve Jobs allegedly planned that if a Macintosh clone appeared on the market and a court case happened, he could access this Easter egg on the computer to prove that it was using pirated Macintosh ROMs. The Macintosh SE later augmented this Easter Egg with a slideshow of four photos of the Apple design team when G 41D89A was entered.

Reception
Erik Sandberg-Diment of The New York Times in January 1984 stated that Macintosh "presages a revolution in personal computing". Although preferring larger screens and calling the lack of color a "mistake", he praised the "refreshingly crisp and clear" display and lack of fan noise. While unsure whether it would become "a second standard to Big Blue", Ronald Rosenberg of The Boston Globe wrote in February of "a euphoria that Macintosh will change how America computes. Anyone that tries the pint-size machine gets hooked by its features". The computer was indeed so compelling to buyers that one dealer in March described it as "the first $2,500 impulse item".

Gregg Williams of BYTE in February found the hardware and software design (which it predicted would be "imitated but not copied") impressive, but criticized the lack of a standard second disk drive. He predicted that the computer would popularize the 3½ in floppy disk drive standard, that the Macintosh would improve Apple's reputation, and that it "will delay IBM's domination of the personal computer market." Williams concluded that the Macintosh was "the most important development in computers in the last five years. [It] brings us one step closer to the ideal of computer as appliance." In the May 1984 issue Williams added, "Initial reaction to the Macintosh has been strongly, but not overpoweringly, favorable. A few traditional computer users see the mouse, the windows, and the desktop metaphor as silly, useless frills, and others are outraged at the lack of color graphics, but most users are impressed by the machine and its capabilities. Still, some people have expressed concern about the relatively small 128K-byte RAM size, the lack of any computer language sent as part of the basic unit, and the inconvenience of the single disk drive."

Jerry Pournelle, also of BYTE, added that "The Macintosh is a bargain only if you can get it at the heavily discounted price offered to faculty and students of the favored 24 universities in the Macintosh consortium." He noted, however, that the Macintosh attracted people "who previously hated computers... There is, apparently, something about mice and pull-down menus and icons that appeal to people previously intimidated by A> and the like".

Timeline

See also
 Technical information on the Mac 128K

References

External links

 Macintosh 128K profile, Low End Mac.
 Mac 128K Information page at Mac512.com

 The 72PPI Web Resolution Myth
Online attempt at simulating Macintosh System 1
 Mac Essentials, Lost 1984 Videos

 Apple Macintosh before System 7 Macintosh 128K Hardware
 Tips For the 128K Support For 128K Diehard Users
 The M0001 Registry Owners of Vintage Macintosh
 Inside the Macintosh 128K
 The Original Macintosh, anecdotes and the people who made it

128k
128k
Computer-related introductions in 1984
Products and services discontinued in 1985
32-bit computers

Macintosh 128K


مانويل سارابيا  ، من مواليد 9 يناير 1957 ، لاعب كرة قدم إسباني سابق.

لعب مع منتخب إسبانيا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من أبانتو ي سايرفانا-أبانتو زايربينا
رياضيون من بيسكاي
طاقم أتلتيك بيلباو غير اللاعبين
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو أتلتيك بيلباو
لاعبو أتلتيك بيلباو ب
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1984
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم باسكيون
لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
لاعبو كرة قدم من بيسكاي (مقاطعة)
لاعبو كرة قدم من مقاطعة بيسكاي
لاعبو لوغرونيس
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم للهواة
لاعبو منتخب منطقة إقليم الباسك لكرة القدم
لاعبو نادي باراكالدو
مدربو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
مدربو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
مدربو كرة قدم إسبان
مدربو نادي بطليوس
مدربو نومانسيا
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1957
مواليد في أبانتو ي سايرفانا-أبانتو زايربينا

مانويل سارابيا


An Enteropogon in uska genus han Liliopsida. An Enteropogon in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Enteropogon

Enteropogon


Goodbye, Mickey Mouse is a historical novel by Len Deighton published on 12 October 1982. Set in Britain in early 1944 it tells the story of the 220th Fighter Group of the US Eighth Air Force in the lead up to the Allied invasion of Europe. The Group is based at a fictional airfield in Norfolk named Steeple Thaxted.

Synopsis
Each chapter is titled by the name of the main character it deals with. The central storyline revolves around a love affair between a new pilot, Captain James Farebrother, and an English girl, Victoria Cooper. Another major plot line follows Lieutenant Mickey Morse, nicknamed Mickey Mouse, who is racing to be the first American pilot to break Eddie Rickenbacker's record of 26 kills from World War I.

Critical reception

The New York Times review suggested that the novel successfully evoked wartime Britain, and featured Deighton's trademark technical and operational details of the P-51 Mustang fighter which the Group flies. It described the aerial scenes as few and brief but powerfully capturing the terror and excitement of bomber escort missions over Germany.

Simon Mcleish gave the book a mixed review. He stated that Goodbye Mickey Mouse is obviously "well researched," but the research "is presented less obtrusively". Mcleish also stating that "for the general reader, Goodbye Mickey Mouse" is not Deighton's most appealing novel, "though it would repay the effort required to read it."

References

1982 British novels
Novels set during World War II
Novels by Len Deighton
Novels set in Norfolk
Fiction set in 1944
Aviation novels
Hutchinson (publisher) books
Alfred A. Knopf books

Goodbye, Mickey Mouse


Claudia María Poll Ahrens () este un înotător costarican.
Ea este prima atletă din istoria regiunii Costa Rica, care a câștigat prima și singura medalie de aur a țării sale într-un Joc Olimpic (Atlanta 1996), în disciplina de înot de 200 de metri liber. În plus, a câștigat două medalii de bronz la Jocurile Olimpice de la Sydney din 2000, în aceeași disciplină. Sora sa mai mare Sylvia Poll a câștigat pentru Costa Rica prima medalie olimpică din istoria sa (argint) din Seul 88. Pentru realizările sale, Claudia Poll este considerată cel mai de succes și important atlet din istoria Costa Rica până acum și cel mai de succes înotător din America Latină din toate timpurile.

Note

Legături externe

Nașteri în 1972
Înotători olimpici
Costaricani în viață
Înotători la Jocurile Olimpice de vară din 1996
Înotători la Jocurile Olimpice de vară din 2000
Înotători la Jocurile Olimpice de vară din 2004

Claudia Poll


Kertészsziget é um município da Hungria, situado no condado de Békés. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 374 habitantes.

Localidades de Békés

Kertészsziget


An Festuca tunicata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Étienne-Émile Desvaux. An Festuca tunicata in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca tunicata


Greven af Luxemburg er en stumfilm fra 1910 instrueret af Gunnar Helsengreen. Filmen er baseret på Franz Lehárs operette fra 1909 med tekst af Robert Bodanzky, Leo Stein og Alfred Maria Willner.

Handling

Medvirkende
 Aage Fønss - Reneé, greve af Luxemburg
 Alfred Cohn - Fyrst Basil Basilowitsch
 Aage Schmidt - Armand, Brissard
 Marie Niedermann - Angele Didier
 Jenny Roelsgaard - Juliette Wermont
 Martha Helsengreen - Grevinde Staza Kokozow
 Aage Bjørnbak - Tjener
 Johannes Rich - Tjener
 Peter Kjær - Tjener
 Alfred Arnbak - Tjener
 Peter Jørgensen - Tjener

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1910

Greven af Luxemburg


Mitokondri, hücre organellerinden biridir. Yunanca mitos (iplik) ve khondrion (tane) sözcüklerinden türetilmiştir. Boyları 0,2-5 mikron arasında değişir. Şekilleri ise ovalden çubuğa kadar değişkenlik göstermektedir.Hücre içi enerji satralidir. Bazı hücreler tek bir büyük mitokondri içerebilse de mitokondriler hücrelerde çoğunlukla fazla sayılardadır. Sayıları hücrenin enerji ihtiyacına göre değişir. Özellikle kas ve sinir hücreleri gibi enerji ihtiyacı fazla olan hücrelerde çok sayıda mitokondri bulunur. Bir karaciğer hücresinde sayıları 2500 civarına ulaşabilir.

 Bölünüp çoğalma özelliğine sahiptirler.
 Solunum sırasında monomer organik besinler,inorganik  besinlere dönüşürler.
 Görevi;02 'li solunum ile ATP sentezini gerçekleştirmek
  Mitokondriler, oksijenli solunum yapan ökaryotik hücrelerde bulunur. Prokaryotik hücrelerde ve memelilerin alyuvarlarında bulunmaz.
 Mitokondri hücrede enerji üreten organeldir.
 Mitokondrilerin büyüklük ve şekilleri bakterilerinkiyle benzerlik gösterir.
 Kendilerine ait ribozom, DNA ve RNA ları vardır. Mitokondriyal DNA bakterilerde olduğu gibi daireseldir ve 16,569 baz çiftinden oluşur. Mitokondri ribozomları yaklaşık olarak bakteri ribozomlarının büyüklüğündedir. Tüm bunlar Endosimbiyoz Kuramını desteklemektedir. Endosimbiyoz Kuramına göre mitokondri bir aerob prokaryotun ökaryotik hücre içine girerek simbiyotik olarak yaşayamaya başlaması sonucu gelişmiş bir organeldir.
 Mitokondriler kloroplastlar gibi çift zara sahip organellerdir.

Mitokondride 4 kısım vardır. Bunlar dış zar, iç zar, zarlararası (periferal) bölge ve matriksdir. Dış zar iç zara göre daha kalındır ve porin denilen taşıyıcı proteinler bulundururlar. Mitokondri içerisine girecek maddeler porinlerle alınırlar. İç zar dış zara göre daha seçici geçirgen yapıdadır. Dış ve iç zar arasındaki bölgeye periferal bölge adı verilir. İç zar mitokondri matriksine doğru girintiler yaparak krista denilen yapıları oluşturur. Kristalar kese, boru, tüpçük, zigzag gibi çeşitli şekillerde olabilirler. Kristaların mitokondri eksenine uzanma biçimleri genelde enine olmakla birlikte, boyuna ve çapraz olarak da olabilir. İç zar üzerinde solunumda görev alan ETS proteinleri bulunur. Bu sebeple enerji ihtiyacı fazla olan hücrelerin mitokondrilerindeki krista sayısı daha fazladır. İç zar üzerinde elementer partikül (Racker partikülü) denilen yapılar vardır. Bu yapıların iç zarla bağlantılı olan bir sap bölgesi ve buna bağlı baş bölgesi vardır. Baş bölgesinde kimyasal enerjiden ATP sentezi gerçekleştiğinden bu bölgeye ATPozom ismi verilmektedir. Matrikste organel proteinlerinin 2/3'ü bulunur.

Endosimbiyoz Kurama göre mitokondriler, uzun zaman önce, büyük hücrelere geçebilen tek canlı organizmalardı. Fakat hücre içindekilere göre enerjiyi daha verimli ayrıştırabildiklerinden dolayı içine geçtikleri hücrelere çok fayda sağladılar ve zamanla hücrelerin kalıcı birer parçası haline dönüştüler. Buna rağmen, kendi genetik bilgilerini taşır ve içinde bulundukları hücrelerden bağımsız bir şekilde bölünürler. Yani mitokondri, kendini çekirdek bilgisi dahilinde eşleyebilir.

Mitokondriler kalıtımsal olarak yavruya annesinden geçer, babadan gelen spermlerin bu konuda yavruya hiçbir katkısı yoktur. Mitokondri DNA'sında meydana gelen ve mitokondri fonksiyonunu etkileyerek kas ve sinir sistemi üzerinde tutulum sergileyen birçok hastalık bulunmaktadır. Mitokondriyal sitopatiler olarak da adlandırılan bu hastalıkların Avrupa'da görülme sıklığının 1:2000 olduğu bilinmektedir ki bu sayı yaklaşık 400.000 insanın mitokondriyal sitopati ile yaşadığını göstermektedir.

Tarihçe
İlk bu organeli inceleme işlemleri 1840'larda  yapılmıştı. Richard Altmann, 1894 yılında bu organeli keşfetti ve "bioblasts" adını verdi. "Mitokondri" terimi ise  1898 yılında Carl Benda tarafından kullanılarak literatüre geçti.  Leonor Michaelis, Janus yeşili boyasını keşfetmesiyle supravital boyama yöntemiyle 1900'de mitokondriyi ayrıntılı inceledi. Friedrich Meves, 1904'te bitkilerdeki ilk mitokondri(Nymphaea alba) kaydını yaptı. 1908 yılında  Claudius Regaud bu organelin protein ve lipit içerdiğini destekledi. 1925 yılında David Keilin'in sitokromları keşfedene kadar solunum reaksiyonları açıklanamadı.

1941'de hücresel metobolizmada ATP fosfat bağlarınından enerji elde edildiği Fritz Albert Lipmann tarafından keşfedildi. Bu yılları takiben, bu olayın hücresel solunumdaki önemi araştırıldı ancak mitokondrinin etkisi bilinmiyordu. Albert Claude, doku fraksiyonasyonu ile mitokondriyi diğer hücrelerden izole etti. Bu deneyde zamanla solunumda mitokondrinin etkisi görülmüştür.

İlk yüksek çözünürlüklü mikrograflar 1952 yılında oluşturuldu. Bu yöntem, Janus Yeşili boyama yönteminin yerini alarak mitokondri incelemesinin tercih edilen yöntemi olmuştur. Bu yolla mitokondrinin hücreden hücreye değişmekte olduğu anlaşılmıştır.

Popüler bir terim olan "hücrenin güçevi", Philip Siekevitz tarafından 1957'de ortaya çıkmıştır.

1967'de, mitokondrinin ribozomlar içerdiği ortaya çıkmış; 1968'de mitokondri gen haritası metotları keşfelilmiş ve 1976'da ise mitokondri gen haritası tamamlanmıştır.

Kaynakça

Organeller

Mitokondri


Pelecanus occidentalis carolinensis, llamado comúnmente pelícano pardo de Carolina, pelícano pardo oriental, o pelícano pardo del Atlántico, es una subespecie del pelícano pardo (Pelecanus occidentalis), un ave perteneciente a la familia de los pelícanos (Pelecanidae) que habita, con varias subespecies, en las costas de América desde el sur de los Estados Unidos hasta Brasil. Esta subespecie es la que se encuentra en las islas y costas del océano Atlántico de Estados Unidos.

Características

Es un ave oscura y pesada. Los sexos son similares en el color del plumaje; ambos cuentan con un largo de unos 104 cm, y su envergadura es de 2,3 metros. Los machos pesan en promedio 3290 g (con un rango de entre 2380 a 4040 g); las hembras pesan en promedio 2824 g (con un rango de entre  1830 a 3990 g).

La característica más llamativa es que tiene suspendida de la mitad inferior de su pico una enorme bolsa de piel desnuda, de un volumen de unos 11 litros, dos o tres veces mayor que su propio estómago. A esta bolsa la emplea para pescar, dejando que el agua drene por los bordes antes de tragar los peces. Estos no los lleva en la bolsa, lo hace en la garganta o en el esófago. También la bolsa desplegada le permite enfriar su sangre bajo un intenso calor.

Durante la época reproductiva, la cabeza es blanca, con un lavado de color amarillo en la corona, y una cresta nucal castaña; muestra una franja amarillenta en la garganta; el largo pico gris ostenta un tinte rosáceo; el cuello dorsal es pardo acaramelado, todo el resto del dorso, la rabadilla, y la cola están veteados de gris y pardo oscuro; el pecho y el vientre son de color marrón negruzco; los ojos son de color amarillo pálido y la piel a su alrededor es rojiza; las patas y pies son de color negro, con membrana interdigital, la cual une los cuatro dedos.

Fuera de la época de reproducción toda la cabeza y el cuello es blanco; y el pico gris.

Los inmaduros tienen el cuello pardo y las partes inferiores claras.

Distribución

Esta subespecie habita en las islas y costas del océano Atlántico en los estados federados del este de los Estados Unidos, y sectores cercanos del este de México en el golfo de México. Fuera de la temporada reproductiva algunos grupos pueden realizar pequeñas migraciones hacia el norte o el sur, llegando por el sur ejemplares erráticos hasta la costa de Venezuela, Aragua, Sucre, e isla Margarita.

Al sur de su área de nidificación, siempre sobre las costas del océano Atlántico, habita una subespecie similar: el pelícano pardo del Caribe (Pelecanus occidentalis occidentalis).

Alimentación

Este pelícano se alimenta sobre todo de pescado, que captura en las aguas marinas cercanas a la costa, pues rara vez se lo ve extraviado lejos de ellas. Para capturar los peces utiliza su enorme bolsa a modo de red, dejando que el agua drene por los bordes antes de tragar la pesca así obtenida. También emplea otra técnica: se zambulle desde alturas de hasta 10 m. No se sumergen. Acude a los botes pesqueros en busca de desperdicios y desechos, además de emplearlos como sitios de descanso.

A pesar de que un adulto requiere por lo menos 1,7 kg de pescado al día, se ha demostrado que no compiten con los pesca comercial o deportiva, ya que no comen especies de peces de la misma calidad de los que se alimentan los humanos.

Reproducción

Nidifica en colonias; por ejemplo en la isla Breton, en el golfo de México, donde se reproducen 1300 ejemplares. Emplazan los nidos sobre árboles, arbustos, o en el suelo. Los situados en los árboles están hechos de juncos, pastos, paja, y ramas. Los nidos ubicados en el suelo están forrados con plumas y poseen un borde de tierra construida por encima del nivel suelo. Los machos seleccionan los sitios de anidación y realizan un despliegue visual para atraer a una hembra. Una vez que la pareja se forma, la comunicación entre ellos es mínima. El mayor porcentaje de nidos ocurre durante marzo y abril. La hembra ovipone 2 o 3 huevos de un color blanco tiza, de un peso de 63,5 gramos en promedio. La incubación se prolonga entre 28 a 30 días. A los nidos en el suelo, las crías los abandonan 35 días después de la eclosión; a los nidos posicionados en las copas de los árboles, las crías los abandonan de entre 63 a 88 días después de la eclosión, para emprender su primer vuelo. La edad de madurez sexual o reproductiva, en machos es de 730 días, y en hembras, es de 365 días.

El peso de los adultos es de 3116 gramos en promedio.
Estudios sugieren que en promedio sólo el 30% de los pichones sobreviven al primer año de vida, y menos del 2% viven más de 10 años. La longevidad máxima es de 43 años.

Conservación

Esta subespecie no se encuentra en peligro. En el golfo de México, su población reproductiva es de unas 35 000 parejas.

Véase también

 Pelícano peruano

Referencias

Enlaces externos

Pelecanidae
Aves de América del Norte

Pelecanus occidentalis carolinensis


L'ambassade de Guinée au Nigeria est la principale représentation diplomatique de la république de Guinée au Nigeria.

L'ambassadeur représente aussi la Guinée auprès de la communauté économique des États de l'Afrique de l'Ouest dont le siège est dans la capitale nigériane.

Histoire

Consulat

Liste des ambassadeurs
Les ambassadeurs de Guinée au Nigeria ont été successivement:

Références

Nigeria
Guinée

Ambassade de Guinée au Nigeria


Maianthemum trifolium es una especie de planta con rizoma de la familia de las asparagáceas. Es originaria del Hemisferio Norte.

Descripción
Es una planta acuática que alcanza un tamaño de 4-15 cm de longitud. Con rizomas simpodiales,  filiformes, de 2 a 30 cm x 1 a 2 mm, las raíces restringidas a los nodos. Tallos erectos, de 1-2.5 dm × 3.2 mm, con 2-4 hojas de los brotes fértiles, sésiles, lámina elíptica, de 5-12 x 2,5-4 cm, base estrecha disminuyendo, el ápice agudo o acuminado. Las inflorescencias racemosas, simples, con 5-15 flores. Flores con los tépalos visibles. El fruto en forma de bayas de color verde con pequeños puntos rojos cuando son jóvenes, al madurar torna  a rojo, globosos, de 4-6 mm de diámetro. Semillas 1-3, globoso, de 2 mm.

Distribución y hábitat
La floración se produce en mayo-junio, los frutos quedan retenidos hasta septiembre, a menudo formando densos parches clonales en turberas, musgos, y los bosques húmedos, a una altitud de 0-1000 metros, en San Pedro y Miquelón, Terranova, Territorios del Noroeste, Nunavut, Ontario, Isla del Príncipe Eduardo, Yukon, Connecticut, Maine, Massachusetts, Michigan, Minnesota, Nuevo Hampshire, Nueva Jersey, Nueva York, Ohio, Pensilvania, Rhode Island, Vermont, Wisconsin, Asia (Siberia).

Distribución y hábitat
La floración se produce en la primavera. Es abundante en los bosques de coníferas y de hoja caduca, sobre todo en los márgenes del bosque, a una altitud de 0 - 800 metros en Yukon, Alaska, California, Idaho, Oregón, Washington; Asia (península de Kamchatka, Rusia y Japón).

Taxonomía
Maianthemum trifolium fue descrita por (Linneo) Sloboda y publicado en Rostlinnictví 192, en el año 1852.
Citología
El número de cromosomas es de: 2n = 36.
Sinonimia
Asteranthemum trifoliatum Kunth
Asteranthemum trifolium (L.) Nieuwl.
Asteranthemum trifolium (L.) Kunth
Convallaria trifolia L. basónimo
Smilacina trifolia (L.) Desf.
Tovaria trifolia (L.) Neck. ex Baker
Unifolium trifolium (L.) Greene
Vagnera pumila Standl.
Vagnera trifolia (L.) Morong
Vagnera trifolia f. bifolia Farw.
Vagnera trifolia f. unifolia Farw.

Referencias

trifolium

Maianthemum trifolium


Ludwig Eiber (* 1945) ist ein deutscher Historiker, Autor und Leiter der KZ-Gedenkstätte Neuengamme von 1980 bis 1988.

Leben
Eibers Vater war bei Zündapp in München beschäftigt. Er studierte Geschichtswissenschaften an der Universität München und promovierte dort 1978 zum Dr. phil. mit der Dissertation Arbeiter unter der NS-Herrschaft: Textil- und Porzellanarbeiter im nordöstlichen Oberfranken; 1933–1939. Anschließend war er am Institut für Zeitgeschichte tätig.

Von 1980 bis 1988 leitete er die KZ-Gedenkstätte Neuengamme. Sein Mentor beim Aufbau der Gedenkstätte war Ulrich Bauche. Danach forschte er bis 1991 bei der Hamburger Stiftung für Sozialgeschichte des 20. Jahrhunderts zum Hamburger Arbeiterwiderstand (1933–1939) und im Anschluss an der Universität Hannover zur Emigration von Sozialdemokraten nach Großbritannien (1940–1945). Ab 1996 war er Wissenschaftlicher Mitarbeiter am Haus der Bayerischen Geschichte und habilitierte sich 1997 an der Universität Hamburg im Fach Zeitgeschichte mit der Schrift Arbeiter und Arbeiterbewegung in der Hansestadt Hamburg in den Jahren 1929 bis 1939: Werftarbeiter, Hafenarbeiter und Seeleute; Konformität, Opposition, Widerstand. Von 1998 bis 2003 war er Projektleiter im Rahmen der Überarbeitung der Ausstellung in der KZ-Gedenkstätte Dachau. Zusätzlich war er ab 2000 als Privatdozent für Neuere und Neueste Geschichte an der Philologisch-Historischen Fakultät der Universität Augsburg tätig. 2004 übernahm er die Leitung des Zeitzeugenprojekts im Haus der Bayerischen Geschichte.

Ab 2005 bereitete er die Landesausstellung Bayern-Böhmen vor, die 2007 in Zwiesel gezeigt wurde. Er ist 2. Vorsitzender des Archives der Münchner Arbeiterbewegung.

Schriften

Monographien

 "Ich wußte es wird schlimm". Die Verfolgung der Sinti und Roma in München 1933–1945, Buchendorfer Verlag, München 1993; ISBN 3-927984-16-7.
 Die Sozialdemokratie in der Emigration. Die "Union deutscher sozialistischer Organisationen in Großbritannien" 1941–1946 und ihre Mitglieder. Protokolle, Erklärungen, Materialien, Dietz, Bonn 1997, ISBN 3-8012-4084-3.
 Arbeiter und Arbeiterbewegung in der Hansestadt Hamburg in den Jahren 1929 bis 1939. Werftarbeiter, Hafenarbeiter und Seeleute: Konformität, Opposition, Widerstand, Lang, Frankfurt/M. u. a. 2000, ISBN 3-631-31727-1.

Herausgeberschaften
 Verfolgung – Ausbeutung – Vernichtung. Die Lebens- und Arbeitsbedingungen der Häftlinge in deutschen Konzentrationslagern 1933–1945, Fackelträger Verlag, Köln 1985, ISBN 978-3-7716-2312-8
 Acht Stunden sind kein Tag. Geschichte der Gewerkschaften in Bayern. Katalog zur Wanderausstellung 1997/98 des Hauses der Bayerischen Geschichte in Zusammenarbeit mit dem Deutschen Gewerkschaftsbund – Landesbezirk Bayern,  Augsburg 1997 (zusammen mit Rainhard Riepertinger und Evamaria Brockhoff).
 Räume – Medien – Pädagogik. Kolloquium zur Neugestaltung der KZ-Gedenkstätte Dachau, Augsburg 1999 (zusammen mit Stanislav Zámečník und Evamaria Brockhoff).
 Dachauer Prozesse – NS-Verbrechen vor amerikanischen Militärgerichten in Dachau 1945–1948. Wallstein, Göttingen 2007, ISBN 978-3-8353-0167-2 (zusammen mit Robert Sigl).
 mit Ulrich Bauche, Ursula Wamser, Wilfried Weinke (Hrsg.): Wir sind die Kraft – Arbeiterbewegung in Hamburg von den Anfängen bis 1945. Katalogbuch zu Ausstellung des Museums für Hamburgische Geschichte, VSA-Verlag, Hamburg 1988, ISBN 3-87975-355-5.

Zeitschriftenaufsätze und Beiträge zu Sammelwerken

 KZ-Außenlager in München, in: Didaktische Arbeit in KZ-Gedenkstätten. Erfahrungen und Perspektiven, hrsg. v. d. Bayer. Landeszentrale f. polit. Bildungsarbeit, München 1993, S. 43–57 (in ergänzter Form auch in: Dachauer Hefte 16 (1996) H. 12, S. 58–80).
 Unter Führung des NSDAP-Gauleiters. Die Hamburger Staatspolizei (1933–1937) in: Gerhard Paul, Michael Mallmann (Hrsg.), Die Gestapo – Mythos und Realität, Darmstadt 1995, S. 101–117.
 Liebe und Tod. Frauen und Deserteure, in: Marlis Buchholz/Claus Füllberg-Stolberg/Hans-Dieter Schmid (Hrsg.), Nationalsozialismus und Region, Bielefeld 1996, S. 241–257.
 Verfolgung (KZ, Repressionsapparat), in: Wolfgang Benz/Hermann Graml/Hermann Weiß (Hrsg.), Lexikon des Nationalsozialismus, Stuttgart 1997

Quellen
 Ludwig Eiber, Robert Sigl (Hrsg.): Dachauer Prozesse – NS-Verbrechen vor amerikanischen Militärgerichten in Dachau 1945–1948. Wallstein, Göttingen 2007, ISBN 978-3-8353-0167-2. (Anhang: Autorinnen und Autoren, S. 313)
 Gerhard Paul und Klaus-Michael Mallmann (Hrsg.): Die Gestapo. Mythos und Realität, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1995, ISBN 3-89678-482-X. (Anhang: Die Autoren, S. 583)

Weblinks

 Universität Augsburg: Publikationsliste von Ludwig Eiber

Einzelnachweise

Neuzeithistoriker
Hochschullehrer (Universität Augsburg)
NS-Forscher
Deutscher
Geboren 1945
Mann
Haus der Bayerischen Geschichte

Ludwig Eiber


Atsma ist der Familienname folgender Personen:

 Barry Atsma (* 1972), niederländischer Schauspieler
 Hartmut Atsma (1937–2009), deutscher Historiker und Diplomatiker
 Joop Atsma (* 1956), niederländischer Politiker

Siehe auch:
 Azma

Atsma


William Henry Rupertus ( - ) est un major général du Corps des marines des États-Unis et l'auteur de la doctrine .

Carrière militaire

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Histoire militaire des États-Unis

Bibliographie

Liens externes

Naissance en novembre 1889
Naissance à Washington (district de Columbia)
Décès en mars 1945
Décès à 55 ans
Décès dans le comté de Prince William
Récipiendaire de l'Army Distinguished Service Medal
Personnalité liée à Washington (district de Columbia)
Récipiendaire de la Navy Cross
Personnalité inhumée au cimetière national d'Arlington
Militaire américain de la Seconde Guerre mondiale
Major général de l'United States Marine Corps

William H. Rupertus


Norddalsfjorden er en fjord i Flora i Vestland fylke i Norge. Fjorden er en fortsættelse af Botnafjorden nordøst for Florø og strækker sig 17 kilometer mod øst. Fjorden har indløb ved Store og Litle Terøya på nordsiden av Grønenga.

Gårdene og Bjørnset ligger på hver sin side af fjorden lige øst for indløbet, men herfra og østover er der kun små, isolerede gårde langs fjordbredderne. Mellem Grovaskjeret og Straumsnesodden krydser rigsvej 614 fjorden via Norddalsfjordbroen, som har en længde på 401 meter. Denne erstattede færgen mellem Bjørnset og Haukå i 1987.

Øst for broen ligger Norddalsøya og øst for denne ligger bygden Norddalsfjord eller Norddal på nordsiden af fjorden. Fjorden fortsætter mod øst til gården Øya. Fra Norddalsfjordsbroen og østover går fylkesvej 544 på nordsiden aj fjorden.

Kilder og henvisninger

 Lokalt websted

Fjorde i Vestland
Flora (Norge)

Norddalsfjorden (Flora)


TyvenKokkenHansKoneOgHendesElsker var en dansk restaurant, beliggende på Magstræde i Indre By i København. Den var i 2004 tildelt én stjerne i Michelinguiden. Den eksisterede fra 1999 til 2007.

Historie
Restauranten åbnede på adressen Magstræde 16 i 1999, og den blev opkaldt efter Peter Greenaways britiske dramafilm Tyven, kokken, hans kone og hendes elsker (originaltitel: The Cook, the Thief, His Wife & Her Lover). Ejerne var kokken Claus Jørgensen og tjeneren Anders Selmer. I 2001 søgte Claus Jørgensen nye udfordringer på Helenekilde Badehotel og nye unge kokke kokke kom til restauranten. I 2004 modtog restauranten én michelinstjerne, som inspektørerne fra Michelin dog ikke fornyede året efter. På det tidspunkt serverede TyvenKokkenHansKoneOgHendesElsker kun én menu og én vinmenu, hvilket man gik væk fra i 2005, og fik á la carte på menukortet.

I starten af 2007 var der kun Mads Rudolf tilbage fra den oprindelige ejerkreds, og han valgte i marts 2007 at lukke restauranten, og lokalerne blev overtaget af Kasper Rune Sørensen, som i september samme år åbnede Restaurant Nouveau på stedet.

Referencer

Værtshuse og spisesteder i København
Tidligere danske restauranter med Michelin-stjerne
Danske virksomheder etableret i 1999
Ophørt i 2007
Indre By (København)

TyvenKokkenHansKoneOgHendesElsker


Crkva Uznesenja Blažene Djevice Marije u Botevgradu pravoslavna je crkva u Bugarskoj.

Prva dvorana hrama nastala je 4. svibnja 2005. godine, s blagoslovom metropolita Gabriela Lovčanskoga. Svečano je otvorena i posvećena 23. lipnja 2007. godine. Zauzima prostor od 350 m.

Projekt je zamislio arhitekt Daniel Arbov. Više od 200 ljudi stanje u unutarnji prostor hrama. Sastoji se od tri međusobno povezana dijela: predvorja, glavne dvorane i oltara.

Prednja vrata izrađena su prema posebnom projektu prof. Dimitra Zaimova. Stepenište vodi do zvonika gdje su postavljena tri zvona, teška 130, 90 i 60 kg. Napravljena su u Grčkoj.

Crkva je prijelazni oblik između crkve u obliku križa i bazilike. Kupola stoji na četiri stupa. Kreativni tim umjetnika pod vodstvom Vladimira Avramova obojio je unutrašnjost crkve i kupolu s prikazom svemira, čovjeka i povijesti njegovog spasenja.

U središtu oltara je sveto prijestolje. U posebnoj niši ugrađene su relikvije sv. Polikarpa Smirnenskoga.

Majstor ikonostasa je Matej Pavlov, koji je izradio duboke, otvorene drvene rezbarije. Najviši dio ikonostasa završava križem na kojem je postavljeno 150 komada crvenoga nakita, obrađenog kamenja češkog kristala.

Izvori

Pravoslavne crkve u Bugarskoj
Botevgrad
Botevgrad
Crkve Bugarske pravoslavne Crkve


හලාවත ( ඉංග්‍රීසි: Chilaw ' දෙමළ:சிலாபம் /Cilāpam ) යනු  ශ්‍රී ලංකාවේ  වයඹ පළාතේ  පුත්තලම දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටා තිබේන විශාල නගරයකි.
හලාවත ධීවර කර්මාන්තයට ප්‍රසිද්ධයක් දරන අතර ඊට අමතරව පොල් ත්‍රිකෝනයටද අයත් වේ.
හලාවත බෞද්ධ , කතෝලික, හින්දු හා මුස්ලිම් සියලුම දෙනා වාසය කරයි. ඉන් බහුතරයක්ම කතෝලිකයන් වේ.

මහත්මා ගාන්ධිගේ  සැපැත්විම
1927 නොවැම්බර් මස මහත්මා ගාන්ධිතුමා හලාවතට පැමිණි අතර එය එතුමාගේ පළමු සහ එකම ශ්‍රී ලංකා ගමනය, එම ගමන සිදුවුයේ එවකට නිදහස් සටනේ ප්‍රමුඛයකු වු චාර්ල්ස් එඩ්ගර් කොරයා සහ එතුමාගේ සොහොයුරු වික්ටර් කොරයා යන මැතිතුමණ්ලාගේ ආරාධනාවකට අනුවය.

සංචාරක ආකර්ෂණ

මුන්නේශ්වරම් කෝවිල - හලාවත පිහිටි මෙම කෝවිල අවම වශයෙන් ක්‍රි.පූ. 1000 දක්වා හෝ දිවෙන අතීතයකට හිමිකම් කියයි. ශිව දෙවියන් වෙනුවෙන් ඉදි කෙරුණු මෙම කෝවිල, දකුණු ඉන්දියානු කලාපයෙහි, ශිව දෙවියන් වෙනුවෙන් ඉදි කෙරුණු පෞරාණික හින්දු සිද්ධස්ථාන පහ අතරින් එකකි.

ආශ්‍රිත ලිපි

මූලාශ්‍ර

ලේඛන නාමාවලිය
The Mahavamsa - History of Sri Lanka, The Great Chronicle of Sri Lanka
Ceylon and the Portuguese, 1505-1658  By P.E. Peiris (1920)
Great Sinhalese Men and Women of History - Edirille Bandara (Domingos Corea) By John M. Senaveratna, (1937)
A History of Sri Lanka By Professor K.M.De Silva (1981)
Twentieth Century Impressions of Ceylon: Its History, People, Commerce, Industries and Resources By A.W. Wright, Asian Educational Services,India; New Ed edition (15 December 2007)

සිතියම්
Detailed map of Chilaw and Sri Lanka

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

හලාවත


Vale of York-skatten (engelsk: Vale of York Hoard) også kendt som Harrogateskatten (Harrogate Hoard) og Vale of York vikingeskat (Vale of York Viking Hoard) er en sølvskat fra 900-tallet under vikingetiden, som består af 617 sølvmønter og 65 andre genstande. Den blev fundet i 2007 nær byen Harrogate i North Yorkshire, England. Skattedepotet var den største vikingskat, der var fundet i Storbritannien siden 1840, hvor Cuerdale-skatten blev fundet i Lancashire. I 2009 fandt man den angelaksiske Staffordshireskat, som er endnu større.

Fundet er udstillet på Yorkshire Museum.

Se også
 Bedaleskatten

Referencer

Arkæologiske fund fra Storbritannien
North Yorkshire
Depotfund fra vikingetiden

Vale of York-skatten


Lahar, Mezopotamya'daki, Sümer mitolojisi kökenli çiftlik hayvanları tanrıçası. Kardeşi Aşnan ile birlikte tanrılara gıda sağlaması için yaratılmıştır.

Ayrıca bakınız
 Aşnan

Mezopotamya tanrıçaları

Lahar (Sümer)


Kevin Stitt (né en 1972), homme d'affaires et homme politique américain
 King Stitt (1940-2012), deejay jamïcain
 Sonny Stitt (1924–1982) est un saxophoniste de jazz américain

Voir aussi
 Ray Stits

Stitt


Michael Joseph Mansfield (Nova Iorque, 16 de março de 1903 - Washington, D.C., 5 de outubro de 2001) foi um político e diplomata americano. Democrata, ele serviu como representante (deputado) dos Estados Unidos (1943–1953) e senador dos Estados Unidos (1953–1977) por Montana. Ele foi o líder da maioria no Senado por mais tempo e serviu de 1961 a 1977. Durante seu mandato, ele conduziu os programas da Grande Sociedade no Senado.

Nascidos em 1903
Mortos em 2001
Membros da Câmara dos Representantes dos Estados Unidos
Senadores dos Estados Unidos
Políticos dos Estados Unidos
Democratas de Montana
Católicos dos Estados Unidos
Embaixadores dos Estados Unidos no Japão
Norte-americanos de ascendência irlandesa
Sepultados no Cemitério Nacional de Arlington
Alunos da Universidade Estadual de Montana
Medalha Presidencial da Liberdade
Soldados do Exército dos Estados Unidos

Mike Mansfield


Šotokai je originalna škola Šotokan karatea, koju je 1930. godine osnovao majstor Gichin Funakoshi kako bi podučavao i širio umjetnost karatea. Organizacija još uvijek postoji i promiče stil karatea koji se pridržava Funakoshijevog učenja, posebno shvaćanje da je natjecanje suprotno suštini karatea. Danas naziv također označava metodu formalne prakse.

Izvori

Vanjske poveznice
 Shotokai organizacija

Karate

Šotokai


Vsevlad Carmazinu-Cacovschi (n. 16 septembrie 1898, Cristești, comuna Holboca, județul Iași - d. 30 iunie 1988, München, Germania) a fost un arhitect, autor și profesor universitar român, fondator al Școlii Românești de Arhitectură Peisagistică.

Carmazinu-Cacovschi a fost membru al Academiilor de Știință din Ucraina, Canada, Italia și România și a predat în universități din Odesa, Harkov, Kiev și Brașov, unde pune temeliile primei secții de ingineri de parcuri și zone verzi din țară. A fost numit arhitect-șef în Odesa, Kiev, Ialta,  Harkov, Caransebeș, Lugoj, Constanța, Craiova și Iași, unde realizează proiecte de sistematizare a peisajelor  Grădinii Botanice din Iași, Parcului Craiovița din Craiova, litoralului mediteranean francez și litoralului Mării Negre. În Iași a mai gestionat proiecte legate de spațiile verzi de lângă Universitatea "Alexandru Ioan Cuza", Teatrul Național "Vasile Alecsandri", Palatul Culturii, și din jurul mănăstirilor Frumoasa și Cetățuia.

Moștenirea sa include circa 400 lucrări artistice (desen, grafică și pictură) și peste 200 de lucrări științifice, plus o serie de manuscrise și periodice, unele dintre acestea regăsindu-se la Biblioteca Academiei din Iași, ca urmare a unei donații a soției sale.

Referințe

Legături externe

Arhitectul peisagist Vsevlad Carmazinu Cacovschi. 25 de ani de la moarte. Reportaj, Ziarul Evenimentul.

 Arhitecți români

Vsevlad Carmazinu-Cacovschi


The Princeton Sound Lab is a research laboratory in the Department of Computer Science at Princeton University, in collaboration with the Department of Music.  The Sound Lab conducts research in a variety of areas in computer music, including physical modeling, audio analysis, audio synthesis, programming languages for audio and multimedia, interactive controller design, psychoacoustics, and real-time systems for composition and performance.

External links

Princeton University
Audio engineering

Princeton Sound Lab


Der Warnsdorfer Spitzberg, (tschechisch Varnsdorfský Špičák) ist ein 544,3 m hoher Berg im Lausitzer Bergland in der tschechischen Region Ústí an der Grenze zur deutschen Oberlausitz. Er erhebt sich etwa zwei Kilometer nordöstlich vom Zentrum der Stadt Varnsdorf. Auf seiner Phonolithkuppe befand sich bis 1966 eine kleine Bergbaude, heute ist diese aber wieder bewaldet.

Geschichte
1836 wurde erstmals vermutet, dass es an den Hängen des Berges Braunkohle geben müsse. Daraufhin wurden Mitte des 19. Jahrhunderts in Varnsdorf und Seifhennersdorf Abbaugesellschaften gegründet, die aber ihren Betrieb aufgrund der geringen Mächtigkeiten der Flöze und der schlechten Erträge bald wieder einstellen mussten.

Schon vor Ende des 19. Jahrhunderts existierte auf dem Gipfel des Špičák eine hölzerne Aussichtsplattform. Später erteilte der Fürst Liechtenstein dem Gastwirt Franz Kühnel den Bau eines Ausflugsrestaurants mit einem 14 Meter hohen Aussichtsturm, dieses eröffnete der Wirt am 12. Juli 1898. Allerdings brannte das Gebäude bereits am 26. November 1905 nieder. Kurz darauf wurde ein neuer Gasthof errichtet und im Frühling des nächsten Jahres eröffnet. Doch auch dieser fiel den Flammen nach kurzer Zeit am 5. Juli 1915 zum Opfer.

Erst 1930 wurde wieder eine kleinere Baude auf dem Berg errichtet. Diese überdauerte den Zweiten Weltkrieg, musste aber Anfang der 1950er Jahre geschlossen werden, als eine Sperrzone entlang der deutsch-tschechischen Grenze eingerichtet wurde. Die Baude diente dann einige Zeit als Unterkunft für die Grenzwachen, war aber schließlich 1966 vollständig verfallen.

Weblinks
 Špičák bei Varnsdorf – private Website über das Lausitzer Gebirge

Einzelnachweise

Berg in Europa
Berg in Tschechien
Varnsdorf
Östliche Oberlausitz
Geographie (Okres Děčín)

Warnsdorfer Spitzberg


Porin 2015. je glazbena nagrada Porin za prethodnu 2014. godinu.

Dodjeljuje se u glazbeni rad, a dodjeljivana je 6. ožujka 2015. godine u Spaladium Areni u Splitu.

Nominirani i dobitnici

Kategorija br. 1 - Album godine

Kategorija br. 2 - Pjesma godine

Kategorija br. 3 - Novi izvođač godine

Kategorija br. 4 - Najbolji album zabavne glazbe

Kategorija br. 5 Najbolji album pop glazbe

Kategorija br. 6 - Najbolji album rock glazbe

Kategprija br. 7 - Najbolji album alternativne glazbe

Kategorija br. 8 - Najbolja Ženska vokalna izvedba

Kategorija br. 9 - Najbolja muška vokalna izvedba

Kategorija br. 10 - Najbolja izvedba grupe s vokalom

Kategorija br. 11 - Najbolja vokalna suradnja

Kategorija br. 12 - Najbolji album jazz glazbe

Kategorija br. 13 - Najbolja jazz skladba

Kategorija br. 14 - Najbolja izvedba jazz glazbe

Kategorija br. 15 - Najbolji album folklorne i etno glazbe

Kategorija br. 16 - Najbolji album klapske ili tamburaške glazbe

Kategorija br. 17. - Najbolji aranžman

Kategorija br. 18 - Najbolja produkcija

Kategorija br. 19 - Najbolja snimka

Kategorija br. 20 - Najbolji album klasične glazbe

Kategorija br. 21 - Najbolja skladba klasične glazbe

Kategorija br. 22 - Najbolja izvedba klasične glazbe

Kategorija br. 23 - Najbolja snimka albuma klasične glazbe

Kategorija br. 24 - Najbolja produkcija klasične glazbe

Kategorija br. 25 - Najbolji tematko-povijesni album

Kategorija br. 26 - Najbolji album popularne duhovne glazbe

Kategorija br. 27 - Najbolji album s raznim izvđačima

Kategoriaj br. 28 - Najbolji instrumentalni album (izvan klasične i jazz glazbe)

Kategorija br. 29 - Najbolja instrumentalna izvedba (izvan klasične i jazz glazbe)

Kategorija br. 30 - Najbolji video broj

Kategorija br 31 - Najbolje likovno oblikovanje

Porin za životno djelo
Nikša Gligo
Frano Parać

Izvori

Dobitnici Porina po godinama

Dobitnici Porina 2015.


Endoepiteliyal ya da İntraepiteliyal bezler veya Endoepitel bezler; örtü epitelinin arasında yer alan bezlerdir.

Çok hücreli ya da tek hücreli olabilirler. Çok hücreli bezler; larinksteki yalancı çok katlı prizmatik epitel içinde ve erkek üretrasında bulunur. Tek hücreli bezler; solunum yollarında yalancı çok katlı silli prizmatik epitelini oluşturan hücrelerinin arasında, bağırsak kanalında silindirik hücreler arasında ve karaciğer dışındaki safra kanalında bulunan goblet hücreleridir.

Endoepiteliyal bezler; besin maddelerinin örtü epiteline zarar vermeden kaydırılmasını ve nemliliği sağlayan bezlerdir.

Ayrıca bakınız

 Ekzoepiteliyal bezler

Bezler

Endoepiteliyal bezler


Ashly Burch est une actrice américaine née le .

Elle est notamment connue pour avoir interprété nombre de personnages féminins importants dans des jeux à succès des années 2010 et 2020, en leur fournissant sa voix et parfois ses mouvements : Aloy dans Horizon Zero Dawn (2017) et Horizon Forbidden West (2022), Tina dans la série des Borderlands (2012-2022) ou Chloe dans Life Is Strange (2015-2017) mais également des rôles dans Team Fortress 2, Dota 2, Fallout 4, Valorant ou encore The Outer Worlds.

Elle joue également en prise de vue réelles le rôle de Rachel dans la série Mythic Quest, qui retrace justement le quotidien de professionnels du jeu vidéo.

L'actrice a remporté le Golden Joystick Award de la meilleure interprétation de jeu vidéo à deux reprises, en 2015 et en 2017 pour Life Is Strange puis Horizon Zero Dawn.

Biographie
Ashly Burch est une actrice américaine née . Née d'une mère d'origine thaïlandaise, elle grandit à Phoenix, aux États-Unis. C'est en jouant à Metal Gear Solid à l'âge de 12 ans qu'elle forme l'idée d'une carrière dans les voix de personnages, lorsqu'elle se renseigne sur l'acteur David Hayter dans le générique et se rend compte que c'est une véritable profession. Elle sort diplômée de l'Occidental College de Los Angeles en 2012.

Ashly Burch obtient son premier rôle vocal lorsque son frère, Anthony Burch, est employé comme scénariste sur Borderlands 2 et propose son nom pour le rôle de Tiny Tina. Elle est ensuite choisie pour interpréter Chloe dans Life Is Strange après avoir passé des auditions pour d'autres rôles féminins du jeu Max Caulfield, Victoria Chase et Kate Marsh. Ces deux rôles dans des jeux aux grands succès commerciaux et critiques lui permettent d'enchaîner avec d'autres personnages importants, et dans les années 2010 et 2020 elle en vient à prêter sa voix à nombre de personnages féminins marquants, voire à leur fournir également ses mouvements, avec Aloy dans Horizon Zero Dawn (2017) et Horizon Forbidden West (2022), Mel dans The Last of Us Part II (2020) mais également des rôles dans Team Fortress 2 (2007), Dota 2 (2013), Fallout 4 (2015), ou encore Valorant (2020).

En 2019, elle prête sa voix à la compagnon Parvati Holcomb dans le jeu The Outer Worlds.

En 2020, elle rejoint l'équipe de scénaristes d'une série d'animation, La Légende de Vox Machina. Elle prête également sa voix à la podcasteuse  Danika Hart dans le jeu Marvel's Spider-Man: Miles Morales. Toujours pour Marvel Comics, elle prête sa voix à l'archère Kate Bishop / Hawkeye en décembre 2020 pour les besoins d'un contenu téléchargeable du jeu Marvel's Avengers.

En 2022, elle prête sa voix à la journaliste Vicki Vale dans la fiction audio Batman Unburied, disponible sur Spotify et d'après le personnage de DC Comics Batman.

Ludographie

 2012 : Borderlands 2 : Tiny Tina
 2013 : Tiny Tina's Assault on Dragon Keep : Tiny Tina
 2014 : Borderlands: The Pre-Sequel : Tiny Tina
 2015 : Life Is Strange : Chloe Price
 2015 : Mortal Kombat X : Cassie Cage
 2017 : Life Is Strange: Before the Storm : Chloe Price
 2017 : Horizon Zero Dawn : Aloy
 2019 : Borderlands 3 : Tiny Tina
 2019 : Borderlands 2: Commander Lilith & the Fight for Sanctuary : Tiny Tina
 2019 : The Outer Worlds : Parvati Holcomb
 2020 : Marvel's Spider-Man: Miles Morales :  Danika Hart
 2020: The Last Of Us Part II : Mel
 2020 : Marvel's Avengers : Kate Bishop / Hawkeye
 2022 : Horizon Forbidden West : Aloy
 2022 : Tiny Tina's Wonderlands : Tiny Tina

Filmographie

Télévision
 depuis 2020 : Mythic Quest : Rachel (27 épisodes - en cours)
 depuis 2022 :  : Qwydion (animation, 6 épisodes - en cours)

Distinctions
Ashly Burch est notamment lauréate du Golden Joystick Award de la meilleure interprétation, en 2015 et en 2017, pour ses travaux respectifs sur Life Is Strange et Horizon Zero Dawn.

Références

Liens externes

Naissance en juin 1990
Actrice américaine de jeu vidéo
Actrice américaine de télévision
Naissance à Phoenix (Arizona)

Ashly Burch


Merche Romero (d. 27 Ekim 1976, Andorra); Portekiz asıllı model, oyuncu ve televizyon sunucusudur. Portekiz'de çalışmakta ve yaşamaktadır. Bir Portekiz televizyonunda sabah programı sunmakta olan Romero, ülke gündemine ünlü oyuncu Cristiano Ronaldo ile olan birlikteliğiyle de sık sık gelmektedir.

1976 doğumlular
Portekizli oyuncular
Yaşayan insanlar

Merche Romero


Naomi Visser (Papendrecht, 24 de agosto de 2001) é uma ginasta artística holandesa. Medalhista de Bronze no Campeonato Europeu de Ginástica Artística de 2018 que aconteceu em  Glasgow na Escócia, Reino Unido e  Antália na Turquia em 2023. Medalha de Bronze na Copa do Mundo de Ginástica Artística de 2023 em Varna e Osijek, Medalha de Prata na Copa do Mundo de Ginástica Artística de 2022 em Baku e Medalha de Ouro disputado em Osijek nas Barras Assimétricas.

Biografia e carreira na ginástica artística
Naomi nasceu em Papendrecht  uma província no sul da Holanda no ano de 2001. Iniciou a praticar ginástica a partir dos seis anos de idade no Olympia Papendrecht. No Campeonato Europeu de 2018 integrou o elenco por equipes levando o seu país a conquista da Medalha de Bronze. No Mundial de 2018 terminou em 14º lugar no individual. No Campeonato Europeu de Ginástica Artística de 2019 , Visser terminou em sétimo no geral e em quinto nas barras assimétricas. Em 2019 no Mundial , integrou a seleção holandesa chegando em oitavo lugar por equipes terminando em 23º no geral individual.
No Campeonato Europeu de Ginástica Artística de 2021, Visser acabou ficando em nono lugar no geral. Por conta da COVID-19 não pode competir no Jogos Olímpicos de 2020 que aconteceu em Tóquio no Japão. Participou do Campeonato Mundial em Kitakyushu ficando em quinto lugar. Com um feito inédito, estabeleceu recorde como a ginasta artística holandesa a possuir a melhor colocação em uma final geral.
Em 2022 participou da Copa do Mundo de Baku, conquistando Medalha de Prata nas barras assimétricas ficando atrás de Lorette Charpy. Disputou a Copa do Mundo de Ginástica Artística de 2023 ficando com Medalha de Ouro nas Barras Assimétricas com a pontuação de 14.333, desbancando Georgia Godwin com 13.700.

Medalhistas olímpicos da ginástica
Ginastas artísticos dos Países Baixos

Naomi Visser


Charles d'Orléans, Conte de Angoulême () (1459 – 1 ianuarie 1496), a fost fiul lui Jean, Conte de Angoulême și al Marguerite de Rohan, și a fost conte de Angoulême în perioada 1467-1496. Charles a fost membru al familiei Orléans, descendent din Louis I de Valois, Duce de Orléans, care a fost fiul regelui Carol al V-lea al Franței.

Biografie
La 16 februarie 1488 s-a căsătorit cu Louise de Savoia, fiica lui Filip fără Țară și a Margaretei de Bourbon. Mireasa avea 11 ani iar mirele 29. Cuplul a avut doi copii:
 Marguerite d'Angoulême (11 aprilie 1492 – 21 decembrie 1549)
 François d'Angoulême (12 septembrie 1494 – 31 martie 1547), care a devenit rege al Franței sub numele de Francis I.

Charles a avut, de asemenea, trei fiice nelegitime.
A avut două fiice nelegitime cu metresa sa, Antoinette de Polignac, Dame de Combronde, care era doamnă de onoare a soției sale:
 Jeanne d'Angoulême (c. 1490 – după 1531/1538), căsătorită prima dtă cu Jean Aubin, Seigneur de Malicorne, și a doua oară cu Jean IV de Longwy, Baron de Pagny, cu care a avut trei fiice. Cea mai mică, Jacqueline de Longwy (d. 28 august 1561),  s-a măritat cu Louis al III-lea de Bourbon, Duce de Montpensier.
 Madeleine d'Angoulême, stareță de Fontevrault (d. 26 octombrie 1543)
A avut o fiică nelegitimă cu metresa sa, Jeanne Le Conte:
 Souveraine d'Angoulême (d. 23 februarie 1551), căsătrită cu Michel III de Gaillard, Seigneur de Chilly. În 1534 s-a căsătorit cu ambasadorul francez Louis de Perreau, Sieur de Castillon.

Note

Nașteri în 1459
Decese în 1496
Casa de Valois-Angoulême
Conți de Angoulême

Charles, Conte de Angoulême


Jessie Marie Jacobs Muller Offermann ( – ) foi uma matemática estadunidense, que também fez contribuições na área da genética.

Jessie M. Jacobs concluiu sua graduação no McPherson College. Depois de um ano lecionando no ensino médio, recebeu uma das duas primeiras bolsas para estudar matemática em nível de pós-graduação na Universidade do Kansas, onde obteve um mestrado em 1916. Obteve um doutorado em matemática pela Universidade de Illinois em Urbana-Champaign em 1919, orientada por Arthur Byron Coble. Tornou-se professora associada na Rockford University e depois, em 1920, instrutora na Universidade do Texas em Austin, onde também editou o Texas Mathematics Teachers' Bulletin. Seu mandato na universidade, juntamente com o da colega Goldie Printis Horton, é reconhecido por uma série anual de aulas.

Enquanto estava na Universidade do Texas conheceu o geneticista Hermann Muller, quando ele lhe pediu ajuda para modelar a matemática da mutação em moscas. Casaram-se em 1923. Seu filho David Eugene Muller, que se tornaria um matemático e cientista da computação, nasceu no ano seguinte. A nomeação universitária de Jessie foi encerrada em 1924 contra sua vontade: seus colegas de departamento achavam que a academia e a maternidade eram incompatíveis. Terminada a carreira de professora, Jessie colaborou com seu marido no laboratório Drosophila e foi coautora de um artigo com ele. Muller mais tarde ganharia um prêmio Nobel pela pesquisa que realizou com a ajuda de Jessie durante esse período.

O casamento ficou tenso, mas em 1933 Jessie se juntou a Hermann Muller em Berlim e depois em Leningrado para uma parte de sua bolsa de estudos Guggenheim. Ela se divorciou do marido em 1935 (primeiro na União Soviética, depois no Texas) e em poucos meses se casou novamente com Carlos Alberto Offermann. Ele havia trabalhado no laboratório de Hermann Muller em Leningrado em 1933-1934. Depois de se casar com Jessie no Texas, Carlos voltou ao seu cargo, agora transferido para Moscou, embora sua esposa e enteado não pudessem se juntar a ele. Enquanto seu pai permaneceu na União Soviética, um juiz do Texas recusou-se a permitir que David Muller deixasse o estado. Jessie ganhava a vida em Austin ensinando matemática a estudantes universitários, alugando um quarto.

Em 1938 Carlos Offermann retornou a Austin, e a família logo se mudou para Chicago. Auxiliado por sua esposa, Carlos buscou o trabalho experimental necessário para seu doutorado. Jessie foi diagnosticada com tuberculose e, em 1940, a família mudou-se para a Califórnia, onde esperavam que ela pudesse se recuperar. Em 1942 sua saúde se deteriorou e ela foi forçada a entrar em um sanatório, sendo internada no momento de sua morte.

Algebristas
Matemáticas
Matemáticos dos Estados Unidos do século XX
Alunos da Universidade de Illinois em Urbana-Champaign
Alunos da Universidade do Kansas

Jessie Marie Jacobs


Anthems for the Damned es el cuarto álbum de estudio del grupo estadounidense de metal industrial Filter, lanzado en 2008.

Listado de canciones

Posición en listas

Álbum

Sencillos

Créditos
 Josh Abraham — Productor
 Wes Borland —	Músico
 Rae DiLeo — Productor
 Josh Freese —	Músico
 John 5 — Músico
 Brian Porizek — Diseño
 Marcus Samperio — Asistente de ingeniería
 Luke Walker — Compositor

Véase también
 Filter

Referencia s

Enlaces externos
 Página web de Extreme

Álbumes de 2008
Álbumes de Filter
Álbumes de post-grunge
Álbumes de rock alternativo
Álbumes en inglés

Anthems for the Damned


Scrisorile unui om mort (titlu original: Письма мёртвого человека, - Pisma miortvogo celoveka) este un film sovietic din 1986 regizat de Konstantin Lopushansky (debut regizoral). Este creat în genurile dramatic, , postapocaliptic, cu dezastru nuclear. Filmul reflectă tema iernilor nucleare, o temă care era foarte populară în timpul Războiului Rece (în URSS și SUA). Rolurile principale au fost interpretate de actorii ucrainieni Rolan Bykov și Vatslav Dvorzhetsky. Scenariul este scris de Konstantin Lopushansky, Vyacheslav Rybakov și Boris Strugațki.

A avut premiera la câteva luni după accidentul nuclear de la Cernobîl de la 26 aprilie 1986. Filmul a devenit unul dintre cele mai importante evenimente la festivalurile de film din perioada 1986-1987. Acesta a primit o serie de premii: Marele Premiu al Festivalului Internațional de Film de la Varna și Mannheim, Premiul pentru cel mai bun regizor la Festivalului de Film de la Madrid, Premiul juriului ICF de la Tbilisi. A primit Premiul de Stat pentru cel mai bun actor -  rolul principal al profesorului Larsen interpretat de Roland Bykov.

Prezentare

Filmul are loc într-un oraș fără nume, la ceva timp după un război nuclear, care a avut loc deoarece operatorul centrului electronic nu a avut timp să anuleze lansarea de rachete cu focos nuclear din cauza unei cafele care a provocat o eroare a unui calculator. Laureat cu Premiul Nobel pentru știință, profesorul Larsen scapă de efectele (radioactive) ale bombardamentelor nucleare în temnița muzeului istoric unde soția sa a lucrat înainte de război. Aceasta însă nu a avut timp să coboare în adăpostul antinuclear și acum suferă de o boală provocată, aparent, de o doză semnificativă de radiații. Împreună cu ei în adăpost se mai află o parte a fostului personal al muzeului. Fiecare dintre ei trăiește tragedia umanității în felul său - cineva scrie o carte de reflecție asupra cauzelor incidentului, cineva pregătește un mesaj pentru o civilizație viitoare și cineva se concentrează asupra subiectului construirii unei viitoare civilizații omenești subterane, cu o nouă moralitate și etică. Un buncăr medical este situat în apropierea adăpostului, unde prietenul lui Larsen continuă să lucreze, oferindu-i medicamente pentru soția sa pe moarte. Personajul principal al filmului, Larsen, este foarte dezamăgit pentru că știința este ceea care a adus un astfel de dezastru. Filmul se termină cu copii rătăcind la suprafață prin peisajul nelocuit, viitorul lor fiind nesigur.

Distribuție
 Rolan Bykov - Profesorul Larsen
 Vatslav Dvorzhetsky - Pastor
 Vera Mayorova - Anna
 Vadim Lobanov
 Viktor Mikhaylov
 Svetlana Smirnova - Theresa
 Vladimir Bessekernyh
 Vyacheslav Vasiliev - medicul dozimetrist
 Natalya Vlasova

Producție
Filmările au avut loc la studiourile Lenfilm.

Scenariul filmului a fost inițial mai lung, cu o mulțime de episoade și eroi, dar regizorul debutant a dat la o parte o mulțime de lucruri în timpul filmărilor și până la capăt a fost complet confuz asupra materialului. A făcut foarte multe filmări, pentru cel puțin 2 episoade și jumătate. Din această cauză, editarea finală a filmului a fost încredințată lui Semion Aranovici și lui Alexei Herman.

Lansare și primire
A fost lansat de Lenfilm. Filmul a avut premiera la 16 septembrie 1986 la Festivalul Internațional de Film din Toronto.

În 1987, Arkadi Strugațki a considerat că acesta este singurul film străin cu tema catastrofei nucleare, care poate fi comparat cu filmul american Ultimul țărm (engleză: On the Beach) din 1959.

Titlul filmului în alte limbi
 bulgară: Писмата на мъртвия човек
 chineză: 死者来信 - Sǐzhě láixìn
 daneză: Breve fra en afdød
 engleză: Dead Man's Letters sau Letters from a Dead Man
 finlandeză: Kuolleen miehen kirjeet
 franceză: Lettres d'un homme mort
 germană: Briefe eines toten Mannes sau Briefe eines Toten
 greacă: Γράμματα Ενός Νεκρού Ανθρώπου - Grammata enos nekrou anthropou
 italiană:	Quell'ultimo giorno
 maghiară:	A halott ember levelei
 poloneză: Listy martwego czlowieka
 suedeză: Brev från en död människa (înainte de lansare) și Brev från en död man

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme științifico-fantastice din anii 1980
 Lista ficțiunilor apocaliptice și postapocaliptice
 Listă de filme cu holocaust nuclear
 Listă de ficțiuni cu holocaust nuclear
 Listă de filme sovietice din 1980–1991
 Film cu dezastre

Filme din 1986
Filme SF din anii 1980
Arkadi și Boris Strugațki
Debuturi regizorale
Filme cu dezastre
Filme cu holocaust nuclear
Filme dramatice
Filme în limba rusă
Filme Lenfilm
Filme postapocaliptice
Filme regizate de Konstantin Lopushansky
Filme sovietice

Pisma miortvogo celoveka


Crnokrila bluna (lat. Papasula abbotti), vrsta ptice veslonoške iz porodice blunovki. Jedina je vrsta u svome rodu.

Vrstu je otkrio William Louis Abbott 1892. g. na otoku Assumption. Danas žive samo na Božićnom Otoku u Indijskom oceanu.

Sinonimi
 Sula abbotti Ridgway, 1893

Izvori

Blune

Crnokrila bluna


Miciman (în ) este un grad militar în Marina Militară Rusă și în Marina Sovietică. El este folosit, de asemenea, și în alte câteva țări. Acest rang este echivalent cu cel de praporșcik în Armata de uscat și Aviația rusă și sovietică. Potrivit sistemului NATO acest grad ar putea fi comparabil cu cel de OR-9b în forțele armate ale NATO. În Marina Rusă există două grade de miciman: miciman și starși miciman.

Uniunea Sovietică
Gradul de miciman major (echivalent în armată și forțele aeriene cu cel de praporșcik major) a fost adăugat în 1981. Federația Rusă a păstrat gradele militare din Uniunea Sovietică în 1991.

Însemnele gradului de miciman
</div>

Gradul de miciman în alte țări
Următoarele țări folosesc un grad similar:
 Azerbaidjan: în
 Lituania: în
 Polonia: în
 Ucraina: în

Grade militare

Miciman


Joacim Ødegård Bjøreng est un sauteur à ski norvégien, né le .

Biographie
Licencié au club Røykenhopp, Bjøreng dispute ses premières compétitions internationales lors de l'hiver 2013-2014 dans la Coupe FIS ( pour ses débuts), puis gagne deux concours à Notodden lors de la série estivale. Il commence alors à participer à la Coupe continentale l'hiver suivant, se classant d'abord dans le top dix à Engelberg, puis prenant la troisième place du concours à Planica pour son premier podium à ce niveau. Quelques semaines plus tard, il se rend à Almaty pour disputer les Championnats du monde junior, où il est performant avec une septième place en individuel et une médaille d'or par équipes avec Halvor Egner Granerud, Phillip Sjøen et Johann Andre Forfang. Il est alors convié pour l'étape de Coupe du monde de vol à ski, à Vikersund ( rang).

Il s'illustre sur une compétition de niveau élite lors du Grand Prix d'été 2015, marquant ses premiers points avec une  à Tchaïkovski. En février 2016, il retourne à Vikersund, pour atterir au  rang, ce qui l'attribue ses premiers points pour la Coupe du monde, pour laquelle il est appelé en ouverture de la saison 2016-2017 à Kuusamo, pour sa première manche hors de Norvège. S'il gagne son deuxième concours estival de Coupe continentale en 2016 à Lillehammer, il doit attendre près de quatre pour renouer avec la victoire en s'imposant à Brotterode en février 2020. Entre-temps, le Norvégien réalise sa meilleure performance au Grand Prix à l'été 2018 au grand tremplin de Courchevel (dixième final).

Palmarès

Coupe du monde
 Meilleur classement général :  en 2016.
Meilleur résultat individuel : .

Classements en Coupe du monde

Championnats du monde junior
Almaty 2015 :
 Médaille d'or du concours par équipes.

Coupe continentale
8 podiums, dont 3 victoires.

Références

Liens externes

Sauteur à ski norvégien
Naissance en décembre 1995

Joacim Ødegård Bjøreng


Strukturel gruppering eller strukturel sammenligning (en. Structural alignment) er en metode inden for biokemien/bioteknologien der etablerer homologi mellem polymerstrukturer baseret på deres form og tredimensionale konformation. Det kan være for inddeling af beslægtede proteiner eller RNA-molekyler i familier eller superfamilier.

Molekylær  strukturel gruppering er et værdifuldt værktøj til klarlægning af funktionelle og evolutionære sammenhænge på det molekylære plan. Med molekylær strukturel gruppering kan konvergent evolution let skelnes fra molekylær evolution.

Proteiner

Proteiner kan have større eller mindre lighed. Hvis to proteiner har stor lighed i deres sekvens af aminosyrer, antager man at de er tæt evolutionært beslægtede. Med større evolutionær afstand falder denne lighed, men selv om sekvensligheden er lav, kan proteiner stadig have samme eller lignende funktion baseret på en overordnet 3D struktur, som for eksempel enzymet thioredoxin fra mennesker og bananfluen Drosophila melanogaster (se billedet) eller lectinerne con A og PNA fra to forskellige planter.

RNA

Også RNA kan sammenlignes og inddeles evolutionært og funktionelt baseret på en overordnet strukturel sammenligning.

Se også

Henvisninger

Biokemi
Evolution

Strukturel gruppering


Hédervári bezeichnet:
 Hédervári (Mondkrater), benannt nach Peter Hédervári
 ein Adelsgeschlecht, siehe Hédervári (Adelsgeschlecht)

Hédervári ist der Nachname von:

 Johannes II. Hédervári (1386–1415), Bischof von Győr
 Mihály Hédervári (1399–1402), Bischof von Veszprém
 Lorenz Hédervári († 1447), Palatin von Ungarn
 Peter Hédervári (1931–1984), ungarischer Geowissenschaftler

Hédervári


Kvindernes fluevægtkonkurrence i boksning ved sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro blev afholdt i perioden 12. august til 20. august 2016.

Tidsoverigt
Alle tider er brasiliansk tid (UTC−3).

Fluevægt (damer)
Kvindesport under OL

Boksning under sommer-OL 2016 – Fluevægt (damer)


Guimba, un tyran, une époque es una película del año 1995.

Sinopsis
Sitakili, una ciudad del Sahel, está dominada por Guimba Dunbaya y su hijo Janguiné. Kani Coulibaly está prometido a Janguiné desde que nació. La niña se ha convertido en una hermosa joven que tiene muchos pretendientes, pero ninguno se atreve a declararse porque Guimba hace reinar el terror. Durante una visita de cortesía a Kani, Janguiné se enamora de Meya, la madre de su prometida, y quiere casarse con ella. Para cumplir el capricho de su hijo, Guimba expulsa a Mambi, el esposo de Meya. Éste se refugia en un pueblo de cazadores y organiza la rebelión contra el tirano.

Premios
 FESPACO 1995
 Locarno 1995

Referencias

Películas ambientadas en el África subsahariana precolonial

Guimba, un tyran, une époque


Ottavio Strada (né à Nuremberg vers 1550 et mort à Prague en ) est un antiquaire italien, fils de Jacopo Strada.

Biographie
Né à Nuremberg, il succède à son père dans la charge d'antiquaire impérial, et s'applique aux mêmes études.

Œuvres

 Symbola divina et humana pontificum, imper. et regum ; Prague, 1601, in-fol. ;
 Vitæ imper., cæsarumque, romanorum, usque ad Ferdinandum II imp. ; Francfort, 1615, in- fol., fig.; trad. en allem., ibid., 1628-19, in-fol. ;
 Genealogia Austriæ ducum, regum et imper. a Rodulpho I ad Ferdinandum II ; ibid., 1629, in-fol. : ce recueil est en grande partie l'œuvre de son père ;
 Historia romanorum pontificum usque ad Gregorium XIII, en ms. à Gotha.

Bibliographie

 Girolamo Tiraboschi, Storia della letteratura italiana, t. VII,  partie, p. 224 ;
 Johann Albert Fabricius, Bibliotheca antiquaria, p. 340.

Liens externes

Décès en 1606
Historien italien

Ottavio Strada


Apateismul (uneori identificat cu ateismul pragmatic) constă în atitudinea indiferentă, apatică (de unde și numele) față de credința sau necredința într-o divinitate, oricare ar fi aceasta.
Un apateist va considera întotdeauna problema existenței sau inexistenței divinității drept irelevantă pentru viața sa și parcursul său prin această lume. Va considera existența sau inexistența unui Dumnezeu neimportantă pentru viața sa. Și dacă ar fi o modalitate de a demonstra existența divinității, sau inexistența ei deopotrivă, comportamentul său nu s-ar schimba: apateistul ar rămâne indiferent față de această problemă.

Istoric
Rădăcinile apateismului sunt destul de vechi: mulți filosofi au scris despre această atitudine încă din anii 1700, când religia era un subiect fierbinte pentru societate. Termenul de apateism, însă, a apărut înspre finalul secolului 20, ca o combinație între apatie și teism (sau ateism).

Pragmatism
Nonteism

Apateism


Köseoğlu, Samsun ilinin Ladik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Köy, Budakderemahallesi ile muhtarlıkları bir olup daha sonradan ayrılmıştır. Mahallede Köse soyadının çok olması nedeniyle mahallenin adı Köseoğlu mahallesi olarak kalmıştır. Köy, civarda yaşayan köylüler tarafından Irmakkıysıdie bilinir

Coğrafya
Samsun iline 102 km, Ladik ilçesine 21 km uzaklıktadır.

Nüfus

Ladik'in mahalleleri

Köseoğlu, Ladik


عقد 580 هو عقد امتد بين 1 يناير 580 و31 ديسمبر 589 بحسب التقويم الميلادي. سبقه عقد 570 ولحقه عقد 590.

أحداث

مواليد

 أبو عبيدة بن الجراح (581)
 عبادة بن الصامت (586)
 المقداد بن عمرو (589)
 ثيودوريك الثاني (587)
 إدوين ملك نورثمبريا (586)
 كلوتير الثاني (584)
 المنخل اليشكري (584)
 هونريوس الأول (585)
 مالك بن الحارث الأشتر (585)
 جعفر بن أبي طالب (589)
 خولة بنت جعفر الحنفية (584)

وفيات

 عمرو بن كلثوم (584)
 تيبريوس الثاني (582)
 الإمبراطور بيداتسو (585)
 الإمبراطور يومي (587)
 خويلد بن أسد (585)
 يوحنا الأفسسي (588)
 شيلبيريك الأول (584)
 كاسيودوروس (583)
 فلافيوس ديوسقورس (585)

كتب

 موسوعة حضارة العالم (2002) لأحمد محمد عوف.

مراجع

روابط خارجية

 تصفح سنة بسنة عقد 580 ابتداءً من

عقد 580


Momán (llamada oficialmente San Mamede de Momán) es una parroquia española del municipio de Germade, en la provincia de Lugo, Galicia.

Etimología

El origen del nombre procedería del latín (villa) Medumani, indicando la pertenencia a un possessor llamado Meduma, nombre de origen germánico.

Organización territorial

La parroquia está formada por veintiuna entidades de población, constando veinte de ellas en el nomenclátor del Instituto Nacional de Estadística español:

Demografía

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Parroquias de Germade

Momán (Germade)


Robin  er en dansk film fra 2017, filmen er instrueret af Antonio Steve Tublén og med Rosalinde Mynster, Anders Heinrichsen, Julie Grundtvig Wester og Maibritt Saerens i hovedrollerne.

Medvirkende
Rosalinde Mynster som Robin
Anders Heinrichsen som Jonas
Julie Grundtvig Wester som Emma
Maibritt Saerens som Nadia
Kirsten Olesen som Gerda
Jesper Christensen som Pierre

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2017
Thrillerfilm fra Danmark

Robin (film)


An Halophila australis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Maxwell Stanford Doty ngan Benjamin Clemens Masterman Stone. An Halophila australis in nahilalakip ha genus nga Halophila, ngan familia nga Hydrocharitaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Halophila (Hydrocharitaceae)

Halophila australis